Jefremov Ivan

A Bika órája

Ivan Jefremov

A Bika órája

A sorozatot szerkeszti Kuczka Péter

KOSSUTH KÖNYVKIADÓ 1972

A mű eredeti címe:

ИВАН АНТОНОВИЧ ЕФРЕМОВ «ЧАС БЫКА»

ИЗДАТЕЛЬСТВО ЦК ВЛКСМ «МОЛОДАЯ ГВАРДИЯ» 1970

Fordította Magos László

Az utószót Irta Kuczka Péter

A szerző előszava

„Az Androméda-törzs” és „A Kígyó szíve” után ez a harmadik mű a távoli jövőről számomra is meglepetés. Történelmi regényt és népszerű paleontológiái könyvet szándékoztam írni, mégis úgy esett, hogy három esztendőt egy tudományos-fantasztikus regénynek szenteltem, amely nem közvetlen folytatása ugyan két előző munkámnak, de szintén a jövendő kommunista társadalom fejlődési útjairól szól.

„A Bika órája” válaszként született a hazai tudományos-fantasztikus irodalomban (a külföldiről már nem is szólva) elterjedt irányzatra, amely a jövőt katasztrófák, kudarcok, váratlan — és elsősorban kellemetlen — események sötét színeivel ábrázolja. Az ilyen műveket, amelyeket figyelmeztető regényéknek vagy antiutópiáknak neveznek, még szükségeseknek is mondhatnánk, ha a katasztrófák ábrázolásával együtt azt is megmutatnák, hogyan akadályozhatnánk meg őket, vagy légalábbis, hogyan kerülhetnénk ki a veszélyes csapdákat, amelyeket a jövő állít az emberiségnek.

Az antiutópia ellenkező végletének tekinthető az a sok tudományosfantasztikus mű, a rövid elbeszélésektől a nagy regényekig, amelyekben a boldog kommunista jövő szinte önmagától valósul meg, és az egyetemes kommunizmus korában élő embereknek mondhatni nagyobb hibáik vannak, mint nekünk, tökéletlen elődöknek. A jövőnek ezek a kiegyensúlyozatlan, műveletlen, fecsegő és szellemtelenül ironizáló hősei inkább korunk tanulatlan és rosszul nevelt naplopóira emlékeztetnek.

A jövőről alkotott elképzelések két végletének viszont közös vonása, hogy semmibe veszi a történelmi folyamatok marxistadialektikus szemléletét, és nem bízik az emberben.

Regényemmel az a célom, hogy megcáfoljam az ilyen műveket, és kövessem Lenin három rendkívül fontos útmutatását, amelyet a jövendő földi társadalom modelljeinek készítői szem elől tévesztenek.

A világ és az anyag elképesztő bonyolultsága — amit mi csak most, a XX. század második felében kezdünk felfogni, s amiről ő már háromnegyed évszázaddal ezelőtt beszélt — sziszifuszi munkát kíván tőlünk, hogy lényegesen előbbre jussunk a megismerésben.

Az átmenet az osztály nélküli kommunista társadalomba, a marxizmus megalapítói álmainak valóra váltása, az „ugrás a szükségszerűség birodalmából a szabadság birodalmába”, nem könnyű feladat. Rendkívüli fegyelmezettséget és minden téttűkért tudatos felelősségvállalást kíván az emberektől. Végül pedig soha ilyen időszerű nem volt, hogy felidézzük Lenin tanácsát, amelyet A. A. Bogdanovnak, a fantasztikus történetek írójának adott: azt mutassa meg, hogyan rabolja ki a kapitalista gazdálkodás bolygónk természeti kincseit.

„A Bika órájá”-ban olyan bolygót ábrázolok, amelyre áttelepült földi emberek egy csoportja. Ezek az emberek meghódítják a bolygót, ahogy egykor a pionírok az amerikai Nyugatot, de jóval fejlettebb technikai szinten. A lakosság hihetétlenül gyors szaporodása és a kapitalista gazdálkodás következtében a bolygó kimerül, az éhínség és a betegség pedig tömegesen pusztítja az embereket. Az államrend a kifosztott bolygón természetesen oligarchikus. Ezt a típusú államot úgy mintáztam meg, hogy átvittem a jövőbe a fasizálódó gengsztermonopolizmusnak azokat a tendenciáit, amelyek ma Amerikábán és néhány más országban kialakulóban vannak, és erőteljesen nacionalista alapon próbálják megvédeni a magánvállalkozás „szabadságát”.

Természetesen nem a távoli jövő tudományának és technikájának, végtelenül messzi világok különös civilizációjának ábrázolása a célom, hanem hogy megmutassam, milyenek lesznek a jövő Földjének emberei, akik évszázadokon át magasabb rendű, kommunista társadalomban nevelkednek, milyen ellentétek vannak köztük és az ugyanolyan földi lények közt, akik azonban egy más bolygó oligarchikus elnyomásában és zsarnokságában fejlődtek ki.

Ha ezt sikerült valamennyire is megvalósítanom, és ezáltalsegítenem a jövő építőit — fiataljainkat — abban, hogy tovább haladjanak a kommunista holnap embereinek tökéletesedése, az emberiség szellemi magaslatai felé vezető úton, munkám nem volt haszontalan.

1968 augusztus

A regény főszereplői

„Ti Pi Jü Csou”

„A Föld a Bika órájában (más szóval — a Démon órájában, éjfél után kettőkor) született.”

(Innokentyij püspök régi kínai-orosz szótára. Peking 1909.)

A „SÖTÉT LÁNG” CSILLAGHAJÓ SZEMÉLYZETE

Az expedíció vezetőnője:

FAY RODISZ

A csillaghajó parancsnokai az annihilációs berendezések mérnöke:

GRIF RIFT

asztronavigátor:

VIR NORIN

asztronavigátor:

MENTA KOR

Mérnök-pilóta:

DIV SZIMBEL

Páncélvédelmi mérnök:

GÉN ATAL

A biológiai védelem mérnöke, történész:

NEIA HOLLY

A számítóberendezések mérnöke:

SZOL SZAIN

Híradó- és térképészeti mérnök:

OLLA DEZ

A csillagflotta orvosnője:

EVIZA TANÉT

Biológus:

TIVISZA HENAKO

Szociológus-nyelvész:

CSEDI DAAN

Urfizikus és planetológus:

TÖR LIK

A TORMANSZ BOLYGÓ LAKÓI

A Négyek Tanácsának elnöke, a Bolygó ura:

CSOIO CSAGASZ

Helyettesei:

GÉN SÍ

ZET UG

KA LUF

Csoio Csagasz felesége:

JANTRE JAHAH

Csagasz szeretője:

ER VO-BIA

Információs mérnök:

HONTEELO TOLLO FRAEL (TAEL)

A „LILÁK” főnöke:

JAN HAO-JUAR (JANHAR)

Tormanszi lány:

SZU AN-TE (SZU-TE)

„RÉL” vezető:

GZER BU-JAM

Bevezetés

A harmadik ciklusú iskolában megkezdődött az utolsó tanév, amelynek végén a növendékeknek a választott mentorok vezetésével hozzá kell majd látniuk a Herkules-tettek végrehajtásához.

Az önálló cselekedetekre készülő lányok és fiúk különösen nagy érdeklődéssel hallgatták a földi emberiség történetéről szóló előadásokat. A legfontosabbnak tartották azt tanulmányozni, milyen eszmei hibákat követtek el, és a társadalmi berendezkedés miért volt esetenként helytelen a társadalmi fejlődésnek azokban a szakaszaiban, amikor a tudomány — előszőr csak kis mértékben, később pedig teljes egészében — lehetővé tette a népek és országok sorsának irányítását. A Föld embereinek történetét összehasonlították a Nagy Gyűrű távoli világainak sok más civilizációjával.

A kék keretes, opálosan csillogó üvegű ablakok fent nyitva voltak. Behallatszott a hullámok halk csobbanása, a szél susogása a lombok közt, a természet nyugodt elmélkedésre ösztönző, örök muzsikája. Az osztályban csönd, a szemekben tűnődés… A tanár éppen befejezte előadását.

Nesztelenül leeresztette a függönyöket a nagy vetítővásznak előtt, gombnyomással a katedra alá süllyesztette a sztereovetítőt, leült, és gyönyörködve nézte a töprengő arcokat. Az előadás láthatóan sikerült, akármilyen nehéz volt is összekötni a kicsit és a nagyot, az emberiség szárnyalását és a régi idők mérhetetlen bánatát, az egyes emberek rövid, megható örömeit és az államok szörnyű összeomlását.

A tanár tudta, hogy a hallgatás után kérdések következnek, és ezekben annál nagyobb lesz a tudásszomj, minél jobban megragadta a fiatalokat az általa megrajzolt történelmi kép. Várt, s azt találgatta, vajon ma mi fogja leginkább érdekelni a növendékeket, és mit nem értettek meg… Talán az emberek lelkialkata azokban a nehéz átmeneti korszakokban, amikor a kezdetlegesebb társadalmi formák átalakultak fejlettebbekké, amikor az ember nemeslelkűségébe és tisztességébe, ragyogó jövőjébe vetett hitet sorvasztotta a teméntelen hazugság, az esztelen kegyetlenség és a félelem. Kételyek bénították meg a világ átalakításáért harcolókat, vagy minden iránt közönyössé, restté és cinikussá tették az embereket. Mivel magyarázhatók azok a szörnyű tömegpszichózisok az MVK, a Megosztott Világ Korának végén, melyek a kultúra elpusztítását és a legkiválóbbak lemészárlását okozták? Az ÖKK — az Összekulcsolt Kezek Korának — ifjai végtelenül messze vannak mindattól, ami az elmúlt idők hisztérikusan feszült idegességével és rettegéseivel kapcsolatos…

A tanár gondolatai megszakadtak, mert két különböző sorbán ugyanabban a pillanatban egy lány és egy ifjú állt fel asztala mellől. Hasonlítottak egymásra: szemük tágra nyílt, mintha állandóan csodálkoznának. Összenéztek, a fiatalember tenyerét felfelé fordítva felemelte a kezét. A tanulók így jelezték, ha kérdezni kívántak.

— Helyes-e azt mondani, hogy az egész történelem a magasabb rendű formák győzelmét bizonyítja az alacsonyabb rendűek fölött mind a természet fejlődésében, mind pedig az utódóknál? — kezdte az iljú.

— Helyes, Lark, feltéve, ha kizárjuk a körülmények különös találkozását, ami nagyon ritka, mint minden, ami túlhalad az átlagosítás nagy, dialektikus folyamatának keretein — felelte a tanár.

— Például a Zirda esete, ahol az élettelen romokat fekete mák nőtte be? — kérdezte Pana.

— Vagy más, később felfedezett bolygók — tette hozzá a tanár —, ahol minden megvan az élethez: a légkör kék boltozata, áttetsző tenger és tiszta folyók, melegítő égitest. De a szelek sivár homokot kergetnek, és a tenger morajával vagy a viharok zúgásával egybeolvadó süvítésük az egyetlen zaj, amely megtöri a hatalmas sivatagok csendjét. A gondolkodó élet, esztelen eltévelyedésében, elpusztította önmagát, megölt minden élőt, mihelyt birtokába vette az atomot és a kozmoszt.

— De mi már benépesítettük ezeket a bolygókat.

— Igen! Csakhogy ez már nem segít azokon, akiknek nyomai porrá váltak több millió évvel ezelőtt! Semmi sem maradt, amiből megérthetnénk, hogyan és miért pusztították el magukat és az egész életet a bolygójukon!

Az asztalok közti folyosón Aioda tűnt fel, ez a hallgatag és tüzes lány, aki az osztály véleménye szerint azokra a hajdani dél-ázsiai leányokra emlékeztetett, akik a hajukban vagy az övükben hegyes tőröket hordtak, és bátran használták becsűlétük védelmében.

— Nemrég olvastam galaktikánk holt civilizációjáról — szólalt meg mély hangon —, nem az elpusztított, nem az öngyilkos civilizációkról, hanem a holtakról. Ha gondolataik és tetteik fennmaradtak, néha veszélyes méregként hathatnak egy még éretlen társadalomra, amely vakon elfogadja az álbölcsességet. Néha viszont értékes tapasztalatokat lehet leszűrni abból a több millió éves harcból, amelyet a természet béklyóiból való szabadulásért folytattak. Az elpusztult civilizációk kutatása éppoly veszélyes, mint azoknak az ősrégi fegyverraktáraknak a megbolygatása, amelyekre néha rábukkanunk bolygónkon. Én az ilyen kutatásnak szeretném szentelni az életem — tette hozzá halkan.

— Azt hiszem, eltértünk attól, amivel Lark kezdte — mondta a tanár.

— Pana nem pontosan kérdezett — állt fel egy zömök, fekete hajú fiú. Társaira pillantott, akik többségükben feltartották a kezüket, és türelmetlenségükben már-már felugrottak a helyükről. — Úgy kell-e ezt érteni — folytatta —, hogy a társadalom fejlődése feltétlenül vagy átmenet a magasabb rendű, kommunista formába, vagy általános pusztulás? Nincs más út?

— A megfogalmazás nem helyes, Kimi — válaszolt a tanár. — A társadalmi fejlődés folyamata nem hasonlítható a mérleg két serpenyőjéhez, A Gyűrű számunkra ismert civilizációi között tudunk olyan esetekről, amikor gyorsan és könnyen meg történt az átmenet a magasabb rendű, kommunista társadalomba. Az imént beszéltünk a nagy tudományos és technikai eredményekkel büszkélkedő megosztott világ önpusztításáról. A tartós zűrzavar, a gyilkos háborúk korszakai néhány bolygó emberiségét visszavetették a nyomorba és elvadultságba. Újabb felemelkedés, újabb háború kezdődött többször is, amíg a bolygó termelőerői ki nem merültek és technikailag hanyatlásnak nem indultak. A fejlettebb társadalmi forma hatalmas erejével és a Nagy Gyűrű értelmi segítségével is évszázadokig tartott, amíg az utódok ezt a hanyatlást megállították.

— De itt is elkerülhetetlen volt, hogy kialakuljon a kommunista társadalomnak ez a formája?

— Természetesen!

— Akkor rosszul tettem fel a kérdést — mondta Kimi rövid tűnődés után. — Tudunk-e olyan esetekről, mikor az emberiség valamelyik másik bolygón eljutott a tudomány, a technika, a termelőerők magas szintjére, de nem lett kommunista, és nem pusztult el a korai megismerés szörnyű erőitől? Sok ilyen kivétel van a fejlődés általános törvénye alól, amelyben, ha általános, kivételeknek is kell lenniük?

A tanár elgondolkodott, szemét a katedra félig átlátszó, zöld műszerasztalára szegezte, amely alatt előadás közben kigyulladtak a szükséges felvilágosítások és adatok.

A Tormansz bolygó csodálatos története szenzációként élt az idősebb nemzedék emlékezetében. Persze, a fiatal nővéndékek is tudtak róla. Sok könyv, film, dal és költemény idézte fel a „Sötét Láng” csillaghajó merész vállalkozását. Tizenhárom hősét csillogó vöröskőbe faragott szoborcsoport örökítette meg a kis Revat-fennsíkon, ott, ahonnan a csillaghajó útjára indult.

A diákok néma csöndben várakoztak. A felsősök már kellóképpen türelmesek voltak, tudtak uralkodni magukon. E nélkülözhetetlen tulajdonság kifejlesztése nélkül az ember nem tudná véghezvinni a Herkules-tetteket, sőt hozzá sem tudna kezdeni.

— A Tormansz bolygóra gondoltatok? — szólalt meg végül a tanár.

— Csak azt ismerjük! — felelték kórusban a növendékek. — De hány hozzá hasonló volt?

— Nem tudom megmondani, utána kellene néznem — mosolyodott el kissé zavartan a tanár én a Föld történésze vagyök, más bolygók civilizációját csak nagy vonalakban ismerém. Emlékeztetlek benneteket, hogy más világok bonyolult történelmi folyamatainak feltárásához nagyon alaposan el kell mélyedni tőlünk idegen gazdasági életekben és társadalomiélektanokban.

— Még akkor is, ha azt szeretnénk tudni, jó-e vagy rossz egy civilizáció, örömet vagy bánatot, virágzást vagy pusztulást hordoz! — szólalt meg egy fiú, aki az ablaknál ült, és komolyságával tűnt ki a többiek közül.

— Még akkor is, Miran — helyeselt a tanár. — Másképp nem különbözünk őseinktől, akik gyorsak voltak a cselekvésben és éretlenek az ítéleteikben. Beszéltem már nektek az oktalanul elpusztult bolygókról, de voltak más világok is, ahol senki nem ölt meg senkit, és az értelmes élet mégis véget ért, ahogy régén mondták, „természetes úton”. A gondolkodó életforma kihalt ezeken a bolygókon, mint ahogy szükségképpen kihalnak az egymást váltó állatfajok, de kihal az ember is, ha nem törődik vele, hogy megismerje a biológiai jelenségeket történélmi fejlődésükben. Ezeket a jól berendezett és gyönyörű bolygókat kihaló lakosai átengedték másoknak, akiknek az ottani természeti körülmények a legjobban megfeleltek. Az adatokat közölték szerte a Nagy Gyűrűben, s a benépesítés azután történt, hogy a pusztuló civilizáció utolsó képviselői is eltávoztak, és a Nagy Gyűrűn felhangzott a halál jelzése.

— Akár a Boldogság Lovagjai — mondta a szégyenlős Kunti —, csakhogy mi még a Tormanszot is rosszul ismeijük. Persze, mindenki olvasott róla, de most, hogy már ismeijük saját történelmünket, helyesebben fogjuk megítélni Tormanszot.

— Annál is inkább, mert a bolygót a mi embereink, a földlakók utódai népesítették be, s a bolygó fejlődési folyamatai azonosak a mieinkkel — felelte a tanár. — Ez jó ötlet. Elkérem majd a Történelem Házától az emlékezőgépnek azt a „csillagocskáját”, amely a Tormansz-expedíció teljes történetét tartalmazza. Ennek megtekintésére fel kell készülnünk. Beszéljétek meg az elosztó irodával, hogy mentsen fel benneteket a többi előadás alól. Valamelyikőtök, aki szereti az űrfizikát, mondjuk Kimi, készítsen holnapra beszámolót az első egyenes sugár csillaghajókról, hogy tisztában legyetek a „Sötét Láng” személyzetének körülményeivel és munkájával. Azután elutazunk a Revat-fennsíkra, az expedíció emlékművéhez. Akkor a „csillagocska” teljes képet ad nekünk a történtekről…

Két nap múlva az SZP SC-401-es iskola végzős osztálya vidáman elhelyezkedett a Spirál Út óriási vagonjának átlátszó kupolája alatt. Alighogy a vonat felgyorsult, a középső átjáróbán felbukkant Kimi, és kijelentette, hogy készen áll a beszámóló felolvasására. Erélyes tiltakozások hallatszottak. A növendékek azt bizonygatták, hogy nem tudnak figyelni, túlságosan leköti őket a sok érdekes látnivaló. A tanár úgy csillapította le őket, hogy azt tanácsolta, hallgassák meg a beszámolót az utazás közepe táján, mikor a vonat áthalad a mintegy négyszáz kilométer széles gyümölcsös övezeten, ami kétórányi út.

Amikor odaértek, ahol az egykori Dekan-pusztaság helyén végtelen, mértani pontosságú fasorok húzódtak, Kimi egy kisebb vetítőkészüléket állított fel az ülések közötti folyosón, és színes illusztrációkat vetített a kocsi falára.

A fiatalember a világegyetem spirális szerkezetének felfedezéséről beszélt, amely lehetővé tette a nagy távolságú csillagközi repüléseket. A világ bipoláris berendezéséről már a Megosztott Világ Kora előtt is tudtak a matematikusok, de az akkori idők fizikusai összekeverték a kérdést az antianyag naiv elképzelésével.

— Gondoljátok csak meg! — kiáltott fel Kimi. — Azt hitték, hogy a részecske töltésének átalakítása megváltoztatja az anyag valamennyi tulajdonságát, világunk „normál” anyagát antianyaggá változtatja, s a vele való összeütközés az anyag teljes megsemmisülésével jár! Szemüket az éjszakai égbolt sötétjére meresztették, de sem a sötétséget nem tudták megmagyarázni, sem azt megértem, hogy az igazi antivilág ott van mellettük, feketén, áthatolhatatlanul, a mi fényes világunk jelenségeire beállított műszerek nem tudják érzékeim…

— Ne heveskedj, Kimi — szakította félbe a tanár —, hibát követsz el, ha rosszul ítéled meg elődeinket. Éppen az MVK vége felé, a közösségi élet régi elveinek elhalása idején lett a tudomány a társadalom vezető ereje. Akkor terjedtek el hasonlóan szűk látókörű és mondhatnám, igazságtalan véleményék az elődökről. Olyan nehéz talán megértem, hogy egy jelenség helytelen vagy pontatlan szemlélete csak lelkiismeretlenül vagy ostobán irányított kutatás következtében lesz hibává? Elődeink minden más „hibája” az akkori tudomány általános színvonalából adódott. Próbáljátok egy pillanatra elképzelni, hogy a mikrovilág sok száz elemi részecskéjének felfedezése közben nem tudták még, hogy mindez csupán a mozgás más és más oldala a tér és idő anizotropikus szerkezetének különböző szintjein.

— Valóban? — szólt Kimi fülig vörösödve.

A tanár bólintott, s a zavarba jött ifjú folytatta, de már nem olyan indulatosan:

— Az antivilágot, a sötét világot a tudósok elnevezték Tamasznak, ahogy az óind filozófiában a tétlen energia óceánját nevezték. Az antivilág minden vonatkozásban ellentétes a mi világunkkal, érzékszerveinkkel fel nem fogható. Csak nemrég kezdték kitapogatni a Tamasz külső körvonalait olyan különleges műszerekkel, amelyek a mi, jelképesen Saktinak nevezett világunk műszereinek mintegy a „fordítottjai”. Nem tudjuk, vannak-e a Támaszban a mieinkhez hasonló csillag— és bolygóképződmények, bár a dialektikus filozófia törvényei szerint az anyag mozgása ott is létezik.

Nehéz elképzelni, de igen érdekesen hangzik, hogy „a Tamasz láthatatlan napja”! — kiáltott fel Rer, — Láthatatlan bolygó, ahol ugyanolyan, a mi világunk mélyébe behatolni akaró emberek laknak, mint mi! — szólalt meg a hátsó sorból Ivetta.

— S egész csillagrendszerek, galaktikák, mínusz-gravitációs, negatív tulajdonságú mezőkkel ott, ahol nálunk pozitívak vannak, holt mozdulatlansággal, ahol nálunk mozgás van. S áltaIában minden fordítva! — vette át a szót Aioda, aki az ablak párnázott kiugrójára könyökölt.

— Hát igen, a galaktikák. Klasszikus spirálformájukat már az első teleszkópok feltalálói is ismerték — folytatta Kimi —, de évszázadokba telt, amíg az ember megértette, hogy a világegyetem valódi szerkezete tükröződik bennük, a Támasszal egyberétegződött és vele együtt végtelen spirálba fonódott Világunk elemi szálai, helyesebben rétegei. S az egyes elemek, a galaktikáktól az atomokig, valamennyi fokozatban az általános törvényeken belül a maguk sajátos tulajdonságaival. Kiderült, hogy a fény és más sugárzások soha nem egyenes vonalban terjednek a világegyetemben, hanem mintegy spirálvonalba feltekerednek, helikoid formát vesznek fel, és egyre tágulnak, ahogy távolodnak a megfigyelőtől. Ez megmagyarázta a fényhullámok összehúzódását és kitágulását, fokozatos megrövidülésüket a spirál belseje felé haladtukban, a csillagok és galaktikák látszólagos távolodását a távoli spirál menetekben. Megoldották a Lorentz-féle egyenletet, az idő látszólagos megszűnésével és a tömeg növekedésével fénysebességnél. Még egy lépés — és megértették a nulla-teret mint határt a világ és az antivilág, a Sakti világa és a Tamasz között, ahol a tér, idő és energia sarkpontjai kölcsönösen kiegyenlítik és semlegesitik egymást. A nulla-tér szintén spirálba csavarodik, osszhangban mindkét világgal, de… — A fiatalember megakadt. — Még nem tudtam megértem, hogyan válik lehetővé a mozgás benne, szinte ugyanabban a pillanatban érintve világegyetemünk bármely pontját. Nekem ezt körülbelül úgy magyarázták, hogy az egyenes sugár csillaghajó nem a fény spirálmenete szerint halad, hanem mintegy átszeli a csigajárat hosszanti tengelye mentén, kihasználva a tér anizotrópiáját. Azonkívül a csillaghajó az időhöz viszonyítva mondhatni egy helyben áll, a világ spirálja forog körülötte… — Kimi elvörösödve nézte nevető társait.

Igazságtalanok vagytok Kimihez — emelte fel a kezét a tanár —, a világegyetem új képén még sok jelenség csak matematikailag „kitapintható”. Megfeledkeztek róla, hogy a tudomány a világ ismereüen mélységeinek sötétjében mozog, s mint a kinyújtott kezű vak, bizonytalan körvonalakat érzékel. Óriási munkával készülnek olyan kutató berendezések, amelyek képesek megvilágítani és az ismerthez sorolni az ismeretlent. — A tanár végignézett elcsendesedett tanítványain, és így fejezte be: — Kimi még egy fontos dologról nem szólt. Már rég felfedezték a kozmoszban a negatív gravitációt, de csak három évszázaddal ezelőtt találtak arra magyarázatot, hogyan került a mi világunkból a Tamaszba vagy a nulla-térbe. Olykor nyomtalanul eltűntek bennük más civilizációk csillaghajói, mert nem voltak alkalmasak a nulla-térben való mozgásra. Még nagyobb veszély leselkedik az egyenes sugár csillaghajóra. A legcsekélyebb hiba a mezők kiegyensúlyozásában azzal a kockázattal jár, hogy a csillaghajó a mi Sakti terünkbe vagy a Tamasz térbe siklik. A Támaszból pedig nincs visszatérés. Egyszerűen nem tudjuk, mi történik ott a mi tárgyainkkal. Egy pillanat alatt megsemmisülnek, vagy pedig minden aktív folyamat ugyancsak egy pillanat alatt megáll, s a csillaghajót, mondjuk, tökéletesen holt anyaggá változtatja (az anyagnak ez az új fogalma szintúgy a Tamasz felfedezésének a következménye). Most már elképzelhetitek, milyen veszély fenyegette az első ESCS-ket — egyenes sugár csillaghajókat — köztük a „Sötét Láng”-ot is. De az emberek vállalták a szörnyű kockázatot. Az a lehetőség, hogy egy pillanat alatt behatolhatnak a tér megfelelő pontjába, minden kockázatot megért. Mert bizony a kozmosz határtalanságának birtoklása nem is oly régén még lehetetlennek látszott, semmiféle mód nem ígérkezett, hogy megoldják ezt a kérdést, ezt az átkát minden időknek és a kozmosz minden civilizációjának, amelyek egymás szomszédaiként éltek a Nagy Gyűrűben, de csak a Külső Állomások Képernyőin láthatták egymást.

Háromszáz év telt el, amíg az emberiség belépett az ÖKK-ba, az Összekulcsolt Kezek Korába. Megvalósult az emberek merész álma, a távoli világok karnyújtásnyira vannak — időben.

Persze az ESCS mozgása nem egy pillanat alatt megy végbe. Idő kell, amíg a nulla-térbe ér, idő kell a kilépési pont rendkívül bonyolult kiszámításához, a csillaghajó megérkezéséig a megközelítő ponttól a célig közönséges anamezon motorokkal és a fénynél kisebb sebességgel. De mi az a két-három hónapi munka a rendes Spirál sok millió fényév távolságához képest a mi térségünkben! Még a teknősbéka és a közönséges csillaghajó közti sebességnövekedés is semmiség az ESCS-hez képest.

Mintha a tanár szavait szemléltetné, a vonat befutott egy hosszú alagútba. Opálos fény gyúlt ki a kocsiban, hangsúlyozva a kinti áthatolhatatlan sötétséget. Hirtelen ezüstös fűvel boritott, beláthatatlan síkság tárult elébük. A vonat száguldása nyomán légörvények támadtak és iramlottak szerteszét. A távolban ragyogó kék csík jelezte a lépcsőzetes, ősrégi hegyeket, amelyek közt az Indiai-óceán irányában található a Revatfennsík. Közel esett az állomáshoz, az ifjú utasoknak nem volt másra szükségük, mint gyaloglásban és futásban kellőképp edzett lábaikra.

A távoli partot csak az ég színéből és a lenyugvó napból lehetett sejteni. A fű csapkodta a meztelen lábakat, égő viszketést okozott, a szél szárazon és forrón fújt a hátukba. A felszálló légáramlatok csillogó falként vették körül a kör alakú dombvonulatot. Mikor a fiatalok felértek a hágóra, lábuk gyökeret vert a meglepetéstől. Mammutfenyő-liget magasodott a fennsík közepén. A Nagy Gyűrű fő vektorai számának megfelelően harmincnégy széles út futott szét a ligetből a környező, függőlegesen lemetszett és féldomborművekkel díszített barna bazaltdombok felé. A növendékek nem nézegették a faragványokat, hanem a fehér köves főúton a liget felé siettek. Csak két fekete gránitoszlop jelezte a bejáratot. A mammutfenyők nagy magasságban szétterülő ágai alatt kevésbé érződött a nap heve, elcsitult a szél zúgása. Az égbeszökő törzsek komor fensége lelassította a lépteket, lehalkította a hangokat, mintha a növendékek a titoknak a világtól távol eső szentélyébe hatoltak volna be. Izgatott és kíváncsi pillantásokat váltottak, valami rendkívülit vártak. De mikor kiértek a középen levő tisztásra, ahol az ég ismét vakítóan ragyogott, a „Sötét Láng” csillaghajó emlékművét túlságosan egyszerűnek találták.

Az űrhajó modelljén — a sötétzöld fémből készült félgömbkupolán — egyenes, durva hasadás látszott, mintha óriási kard metszette volna el. A talapzat kör alakú kiszögellése alatt álltak az emberek szobrai. Az emlékmű alapja fekete, fénytelen kőbe illesztett, feszesen csavarodó, tükörfényesre csiszolt fémspirálból készült.

A szobrok egy-egy félgömbön nem egyformán oszlottak meg: öt a nyugati félgömbön állt, nyolc a keletin. A nővéndékek hamar megfejtették az egyszerű jelképet.

A halál, amely elválasztotta a Tormansz bolygón elpusztultakat azoktól, akik visszatértek a Földre — mondta halkan Aioda, és elsápadt.

A tanár némán lehajtotta a fejét.

I. FEJEZET

A Tormansz bolygó legendája

Befejezésül hadd mondjam el a név keletkezését. A Megosztott Világ Korának ötödik korszakában a világkultúra nyugáti szférájában egyre nagyobb lett az elégedetlenség a kapitalista társadalmi formából kifejlődött civilizáció miatt. Sok író és tudós megpróbált a jövőbe pillantani. A művészek előérzete aggodalmat keltett a legkiválóbb emberekben azokban az években, amikor a kiéleződött ellentétek háborúhoz vezettek. De a nagy hatósugarú rakéták és a nukleáris fegyver feltalálásával az emberiség jövőjéért érzett aggodalom általánossá vált, és természetesen a művészetben is tükröződött. A Művészetek Házában látható egy kép azokból az időkből. A kép alatti rövid szöveg számukra tökéletesen érthető: „Az utolsó perc.” Tágas mezőn gigászi rakéták sorakoznak, olyanok, mint a régi temetők magas keresztjei. Az alacsonyra ereszkedett, borús égre félelmetesen merednek a robbanófejek, a termonukleáris halál iszonyatos hordozói. Emberek fiúnak libasorban a föld alatti óvóhely sötét barlangszája felé, s félve néznek vissza, mint akik maguk is rettegnek attól, amit elkövettek. A művész remekül érzékelteti az immár elháríthatatlan, iszonyú bajt, hiszen ártatlan embermilliók pusztulásának megtörlásaképpen onnan, ahová ezeket a szörnyeket küldik, ugyanilyen rakéták szállnak ide. Nem az óvóhelyre menekülők puszfiúnak el, hanem a diptychon másik részén ábrázolt fiatal, rokonszenves férfi és nő, akik egy nagy folyó partján térdelnek Az asszony csecsemőt szorít magához, egy nagyobbacska fiú pedig kis kezével az apjába kapaszkodik. A férfi átöleli feleségét és a gyerekeket, fejét hátrafordítja, arra, ahol az atomrobbanás gomolygó felhőjéből óriási kard nyúlik a szánalmas emberalakok fölé. Az asszony nem hátranéz, hanem a nézőre, s az arcára kiülő nagy-nagy szomorúság összeszorítja a kép minden szemlélőjének a szívét. Nem kevésbé erőteljesen fejezi ki a művész a férfi tehetetlenségét, aki tudja, hogy nincs mentség, s csak azt kívánja, hogy mielőbb legyen mindennek vége.

A képen ábrázolthoz hasonló lelkiállapot már korábban, az MVK első világháborúja után tapasztalható volt azok közt az emberek közt, akik kereszténynek vallották magukat, és fenntartás nélkül hittek rendkívüli, misztikus, ahogy akkoriban nevezték, természetfeletti erőkben. A moralisták régóta tudták, hogy a vallási dogmákból eredő régi erkölcs felbomlása elkerülhetetlen, és a vallás hanyatlik, de a dialektikus filozófusoktól eltérően nem láttak kivezető utat a társadalom átalakításában. A valóságra való ilyen reagálást példázza nekünk Arthur Lindsay ebből a korból ránk maradt kis könyve egy fantasztikus utazásról az Arkturusz csillagrendszer egyik bolygojára. Persze, az utazás a misztikus képzelet szülötte. Az akkori idők technikája nem is gondolhatott csillaghajók építésére. A képzeletbeli bolygón az emberiség bűneiért vezekelnek. A komor, szomorúsággal teli életet a szerző meglepően gazdag fantáziával ábrázolja. A bolygót Tormansznak hívják, ami a feledésbe merült nyelven „kínszenvedést” jelentett. így született meg a kínszenvedés bolygójának legendája, amelyet később, amennyire tudjuk, számos nemzedék festői és írói feldolgoztak. Nemegyszer visszatértek a Tormansz-legendához, de mindig válságok, súlyos háború, éhínségek idején és akkor, ha kilátástalannak látszott a jövő. Számunkra a Tormansz bolygó csak egyike volt a sok ezer elfeledett mesének. De mindenki tudja, hogy hetvenkét évvel ezelőtt kaptuk az első hírt a Hiúz csillagkép vörös napjának furcsa bolygójától. Kin Ruh történész, aki a feledésből kimentette a legenda ősforrását, Tormansznak nevezte el az új bolygót — a rosszul szervezett társadalomban élő emberek nehéz életének szimbólumaként.

Fay Rodisz elhallgatott, s a Csillaghajózási Tanács termében percnyi csönd támadt. Majd egy sovány férfi lépett az emelvényre, vörös haja rakoncátlanul meredezett. Az egész bolygó jól ismerte, úgy is, mint közvetlen leszármazottját a híres Ren Boznak, aki elsőnek hajtott végre egyenes sugár kísérletet, s majdnem rajta vesztett, s úgy is, mint ESCSnavigáció teoretikusát. Azok az emberek, akik látták Ren Boz szobrát, azt mondták, hogy Vel Heg nagyon hasonlít dédapjára.

A számítások befejeződtek, és nem cáfolták meg Fay feltevését. Noha kolosszális a távolság a Tormanszig, könnyen lehetséges, hogy az a három csillaghajó, amelyik a VEK kezdetén elindult a Földről, elérte ezt a bolygót. Tegyük fel, hogy az űrhajók bejutottak a negatív gravitációs térbe, bezuhantak a nulla-térbe, és onnan természetesen visszasiklottak, egy pillanat alatt megtéve több száz parszeket. Az asztronavigáció legcsekélyebb ismerete nélkül a csillaghajók pusztulása elkerülheteden volt, de megmentette őket a kiindulási pont merőben véletlen egyezése a bolygóval, amely tulajdonságai alapján nagyón közel állt a Földünkhöz. Ma már tudjuk, hogy az olyan típusú bolygó, mint a miénk, korántsem ritka, s majdnem minden csillagrendszerben van. Ezért ilyen bolygót találni önmagában nem meglepő, de eljutni rá a galaktika csillagszegény terében — rendkívüli eset. Hajdanában, mikor felfedezték a körülmények előzetes leküzdésének törvényszerűségét, azt szókták mondani, hogy a szerencse a balgák mellé szegődik. Itt is így történt: a Földről menekülők, a történelem szükségszerű fejlődésébe belenyugodni nem tudó fanatikusok esztelen vállalkozását siker koronázta. Vaktában indultak el az akkor felfedezett, a Nap közelében levő csillagképre, nem sejtve, hogy ez a folt, amelyet sötét anyag övez, egyáltalán nem bonyolult, láthatatian csillagrendszer, hanem kapu, a tér hosszanti struktúrájának szétcsúszása. Én még egyszer átnéztem az emlékgép feljegyzéseit — a Nagy Gyűrű 26. információs központja huszonegyedik csoportjának, a százötödik szövegmagyarázatnak 886 449. közleményéről. Kevés leírás maradt a Tormansz lakosairól.

Az expedíció, amely a Cefeusz csillagkép — ennek a nevét még nem fordították le a Gyűrű nyelvére — egyik bolygójáról indult, csupán néhány felvételt tudott készítem, s ezekből megállapíthatjuk, hogy a tormansziak nagyon hasonlítanak azokra az emberekre, akik sok évszázaddal ezelőtt a merész kísérletre vállalkoztak.

Már elvégezték a bipoláris valószínűségszámítást — egyenlő nulla néggyel. A Közgondolkozás Gép valamennyi körzet vé leményét magas hatványkitevőjű „igen”-ben foglalta össze, és a Bánat és Öröm Akadémiája is az expedíció kiküldése mellett foglalt állást.

Vel Heg elhagyta az emelvényt, helyét a Tanács elnöke foglalta el.

— Ilyen érvelés után a Tanácsnak nincs miről döntenie, alávetjük magunkat a bolygó véleményének!

Válaszul az elnök szavaira a teremben egyöntetűen zöld fényék gyulladtak ki.

— A Tanács haladéktalanul hozzálát az expedíció megszervezéséhez — folytatta az elnök. — A legfontosabb feladat az asztronauták kiválasztása. „A Sötét Láng” — második ESCSénk — nem nagy, nem küldhetünk annyi embert, amennyire szükség volna. A csillaghajó irányítását nyolcán végzik, váltótárs nélkül, kivéve a navigátorokat. Ezenfelül legfeljebb öt embert vihet a „Sötét Láng”, beleértve a parancsnokot is, mert különben elviselhetetlen volna a zsúfoltság. Szomorúan megvalljuk, hogy ESCSink még nem többek kísérleti gépeknél, és akik vezetik őket, a legveszélyesebb űrhajózási mód kipróbálói. Minden repülés, kivált a világ ismeretlen térségébe, továbbra is kockázatos.

A terem egyik felső sorában vörös fény villant háromszor. Egy fiatal férfi állt fel, bő fehér köpenyben.

— Kell-e hangsúlyozni a veszélyt? — kérdezte. — Önök tud-ják, hogy ez mennyire növeli a jelentkezők számát, még műszaki kísérlet esetén is. Csakhogy most a Tormanszról van szó, arról a lehetőségről, hogy kapcsolatba kerülnek a mi embéreinkkel, az emberiség egy részecskéjével, amely véletlenül vetődött mérhetetlen távolságba!

Az elnök a fejét csóválta.

— Ön nemrég jött a Jupiterről, nem ismeri a vita részleteit. Semmi kétség, meg kell tennünk. Ha a Tormansz lakosai földi emberek, akkor őseik és a mi őseink ugyanazt a levegőt szívták, amelynek molekulái a mi tüdőnket megtöltik. Nekik és nekünk azonosak a génjeink, azonos a vérünk, ahogy abban a korban mondták, amikor ők elrepültek a Földről. S ha az életűk olyan nehéz, amilyennek Kin Ruh és munkatársai tartják, még inkább kötelességünk a segítségükre sietni. Mi a Tanácsban úgy beszéltünk a veszélyről, mint az emberek kiválasztásának speciális motívumáról. Újra meg újra emlékeztetek rá: nem alkalmazhatunk erőszakot, nem mehetünk hozzájuk úgy, mint egy magasabb rendű világ hírnökei, akik vagy büntetnek, vagy mindent megbocsátanak. Esztelenség lenne életük megváltoztatására kényszerítem őket, ezért egészen különleges tapintatra van szükség ebben a páratlan expedícióban.

— De hát mit remélnek? — kérdezte aggodalmasan a Jupitérről jött férfi.

— Ha bajuknak — mint a bajok zömének — a tudatlanság az oka, vagyis a tudományos vakság, akkor látóvá kell tennünk őket. Mi leszünk a szemorvosok. Ha a betegséget a bolygó általános nehéz körülményei okozzák, akkor azt javasoljuk nekik, gyógyítsák meg gazdaságukat és technikájukat, de mindériképpen úgy kell mennünk hozzájuk, mint orvosoknak — felelte az elnök, s a Tanács tagjai egy emberként álltak fel, hogy kifejezzék teljes egyetértésüket.

— És ha ők nem akarják? — ellenkezett a Jupiterről jött ember.

— Forduljon a Jövendőjelző Akadémiához — válaszolta kelletlenül az elnök. — Ott már tanulmányozzák a különböző változatokat. Nekünk viszont, mielőtt a Tanács tagjai szétszélednek a munkacsoportokba, közösen kell döntenünk, hogy ki legyen az expedíció vezetője!

Fay Rodisz nevére, aki Kin Ruh tanítványa és az MVK történelmének kiváló ismerője, csupa zöld fény gyulladt ki.

— Úgy gondolom — tette hozzá az elnök, aki már távozni készült az emelvényről —, lehetőleg minél fiatalabb embereket kell kiválasztani, beleértve az űrhajós szakembereket is. A fiatalság lelkileg közelebb áll a Megosztott Világ Korához, mint az idősebbek, akik már messzire jutottak az önképzésben, és néha helytelenül értelmezik a fiatalság érzelmeinek váratlan fordulatait és erejét.

Az elnök hamiskásan elmosolyodott, mert elképzelte, hogy milyen tiltakozások érkeznek majd az ifjúsági csoportoktól a Csillaghajózási Tanács információs központjába.

A „Sötét Láng” ESCS indulási helyét úgy választották ki, hogy minél több ember lehessen jelen a búcsúztatáson. Az indiai Revat-fennsík alacsony dombjainak karéjában elterülő síkság ebből a szempontból ideálisnak látszott. Mint az első egyenes sugár csillaghajók mindegyike, a „Sötét Láng” is közönséges anamezon motorokkal haladt a naprendszer határáig, ott pedig, az előre kiszámított ponton árnyékolta tér-idő-rendszerünk szerinti helyzetét. Ezzel lehetővé vált, hogy a Tamasz határán nulla-térben legyen.

A csillaghajó esetlen formája megnehezítette elszakadását a Földtől. Kénytelenek voltak nem planetáris, hanem mindjárt anamezon motorokkal indítani. Ezért az első ESCS-ék nem szánhattak fel a szokásos űrrepülőterekről, hanem csak távoli és lakatlan területről.

Mágneses mező kétszarvú aktivátorai emelkedtek fel védelmük A dombokon összegyűltek fémháló mögött álltak, fejükre különleges félálarcot húztak, amelynek puha műanyag rétege biztonságosan fedte fülüket, orrukat és szájukat. Az aktivátorok „szarvain” jelzőlámpák gyúltak ki, de a trópusi reggél fényében alig látszottak. A hatalmas űrhajó zöld kupolája megremegett, felszökkent tíz méternyire, s ott megállt arra a néhány másodpercre, amíg a mágneses lengéscsillapító akna az űrhajón belül elérte a teljes kapacitását. A „Sötét Láng” függőleges tengelye körül lassan forogva lebegett. A halványan csillogó anamezon oszlop szétterült alatta a védőfalig. A csillaghajó hirtelen ismét nagyot szökkent, és rögtön eltűnt. Az egésznek a váratlansága, egyszerűsége, továbbá az iszonyatosan süvítő hang egyáltalán nem hasonlított a rendes csillaghajók dübörgő és ünnepélyes indulására. A gigantikus és féléimetes űrhajók olyan fenségesen hagyták el a Földet, mintha erejükkel büszkélkednének, ez pedig úgy tűnt cl, mintha menekülne.

A búcsúztatók kissé csalódottan széledtek szét. Korántsem mindenki tudta elképzelni az ESCS-re leselkedő veszélyt és az expedícióra váró nehézségeket. Csak azok maradtak ott gondolataikba merülve az üres völgykatlan előtt, amelyet fehér por lepett, akiknek élénk volt a fantáziájuk vagy nagy a tudásuk, esetleg a kettő párosult bennük.

Az emberi értelem, bármennyire gazdagodott és fejlődött is az elmúlt háromezer év alatt, néhány jelenséget még mindig csak külsőségében tudott felfogni, és nem akarta elhinni, hogy ez az esetlen szerkezet szinte egy pillanat alatt áttöri a teret, ahelyett, hogy évezredeken keresztül engedelmesen körözne benne bonyolult szerkezetének kijelölt csatornáin, akár a fénysugarak.

A „Sötét Láng” az inercia mágneses oltogatóinak segítségévei a korábbi csillaghajók számára gyilkos szökellésekkel növelte sebességét. A kapcsolat az űrhajóval megszakadt.

A „Sötét Láng” belsejében, mihelyt az STS (a Sakti tér sebessége) műszerei a 0,10129 jelzőszámon megálltak, a személyzet valamennyi tagja elhagyta az inerciás fülkét, elfoglalta munkahelyét.

A belapított, szferoid vezérlőfülkében, amely a kupola közepén volt felfüggesztve, csak Grif Rift, az űrhajó parancsnoka, Fay Rodisz és Div Szimbel tartózkodott. A leolvasások kiselejtezték a Sakti-variánsokat — az űrhajó beállított irányait, amelyeket a vezérlőpult elektronikus agya egy szempillantás alatt átrostált. Végül az eredmény-összegező ablakocskán haloványan foszforeszkálva kigyúlt négy sárga csillagocska, és a csillaghajó vibrálása megszűnt. A „Sötét Láng” rátért az irányra. A mérnök bekapcsolta a robotpilóta-berendezést, és a stabilitásmérő számlapja fölé hajolva, mozdulatlanul figyelt.

Fay Rodisz és Grif Rift szótlanul a fülke padlóján levő korongra állt, amely leereszkedett velük az űrhajó második rekeszébe. Itt mindkét asztronavigátor, Szol Számnál együtt, a belépési pont és kilépési pont kiszámításán dolgozott. Mindkettővel egyszerre kellett elkészülni, mert a csillaghajó a Tamasz határán a nulla-teret csak rövid időre érintette, amennyit a belépés és kilépés igénybe vett. A nulla-térben való mozgáshoz Sakti-idő nem létezett. Az ilyenfajta navigációs számítás pontossága minden képzeletet felülmúlt, s nem is olyan régen még megoldhatatlannak látszott. Az első ESCS, a „Noogén”, a térnek csak hozzávetőlegesen megjelölt területére léphetett ki. A hiba valószínűsége nagy volt, s ez végül is a „Noogén” pusztulását okozta.

A korreláció kaszkád módszerének felfedezése után lehetővé vált a kilépés helyének félmilliárd kilométer pontosságú megállapítása. A gravitációs mezők „kitapogatására” csaknem egyidőben létrehozott műszerek kiküszöbölték a katasztrófakát, amelyek csillagba vagy az anyag más, veszélyes felhalmozódásába való ütközésből származnak. Ezekben a műszerekben reménykedtek a Tamasz esztelenül merész kutatói.

Vir Nonn és Menta Kor most betáplálta a gépekbe mindazokat az előzetes számításokat, amelyeket óriási intézetek végeztek a Földön, hogy alkalmazzák a konkrét körülményekre a csillaghajó annihilációjának helyén. Lassan dolgoztak, de megszakítás nélkül. Negyvenhárom nap állt rendelkezésükre.

Fay Rodisz búcsút intett Riftnek, és a puha futószőnyegen lassan a Rilkéje felé indult, mely a többivel egy sorban, a második fedélzet szélén volt. Jelenlétére most sehol nincs szükség. A hónapokig tartó felkészülés után az űrhajó személyzete és az expedícióban részt vevő szakemberek minden utasítás nélkül végezték mindennapi munkájukat. Amíg semmi nem történik, Fay Rodisz szabadon rendelkezik idejével, annál is inkább, mert számtalan olyan dolog van, ami messze meghaladja ismeretkörét. A rostos szilikonból készült vastag ajtó önműködőén kinyílt és becsukódott. Fay Rodisz fokozta a levegő beáramlását a fülkébe, és a napsütötte afrikai sztyeppék üde, meleg aromájával illatosította. Halkan zúgtak a fülke falai, mintha körös-körül valóban széljárta szavanna terülne el.

Fay Rodisz leült egy alacsony díványra, aztán meggondolta magát, és lecsúszott a mágneses asztalka előtti durva, fehér szőnyegre. Az asztal lapjára helyezett tárgyak közt egy kis dióráma állt aranyozott ovális keretben. Rodisz felkattintott egy rejtett kapcsolót, és a kis tárgy ablakocska lett, amelyen át a természet eleven és erős színeinek mérhetetlen távolába lehetett látni. Ismeretlenbe vesző kékes síkság fölött esetlen, pőrekocsi formájú, szögletes, porlepte tetejű szerkezet repült. Valamilyen fémkarba kapaszkodva két fiatal állt rajta. Kemény arcélű fiatalember egy mongol típusú lányt szorított magához a derekánál fogva. A lány fekete haja lobogott a szélben, fél kezét felemelte, mint aki jelt ad vagy búcsút int. A komor, satnya növényzetű, poros síkság az elöl megbúvó szakadék felé tartott, amelyet sűrű, sárga felhőgomoly borított. Rodisz ezt a furcsa holmit tanítójától, Kin Ruhtól kapta, aki álmainak megfelelő szimbolikát látott benne. Kin Ruh számára, aki teljes mélységében feltárta a régmúlt idők poklát, ez a dióráma a kapcsolatot jelentette azokkal a rég eltűnt emberekkel, akiknek gondolatait és érzéseit örökölte. Lehetővé tette, hogy megértse és értékelje azoknak a hőstettét, akik nem törődtek bele, hogy a geológiai őskortól szenvedések, a félelem, a betegségek és a bánat bűvös köre övezte a Földet egészen addig, amíg a Világ Egyesülésének Korában végre sikerült felépítem a valóban magasabb rendű társadalmat, a kommunizmust.

Roppant nehéz a történész munkája, különösen akkor, amikor tudósok a legfontosabbal kezdtek foglalkozni, a szellemi értékek történetével, a tudatátalakítás folyamatával és a nooszférával, az emberi tudás, a művészet és az álmok összességével.

A kultúra igazi letéteményese valamikor az elenyésző kisebbség volt. Az archeológiái dokumentációból teljesen nyílvánvaló, hogy a palotákban őrzött művészeti tárgyak kivételével eltűntek a szellemi értékek. Gyakran a fejlett kultúrák egész szigetei kerültek az évezredek romjai és pora alá, így a történelmi fejlődés lánca megszakadt. A Föld népességének növekedésével és az európai típusú monokultúra fejlődésével a történészeknek sikerült áttérni a szubjektív találgatásokról a történelmi folyamatok igazi elemzésére. Másrészt nehezebben lehetett megállapítani a dokumentáció igazi értékét. A megtévesztő tájékoztatás és az elképesztő hazudozás a hatalomért folyó politikai harc fegyvere lett. A Megosztott Világ Korának egész ötödik korszakában, amelynek kutatásával Fay Rodisz foglalkozott, óriási mennyiségben készültek ilyen áltörténeti művek. Ebben a tömegben elvesznek azok a dokumentumok és könyvek, amelyek az okok és okozatok igazi összefüggéseit tükrözik.

Fay Rodisz emlékezett rá, milyen iszonyat és undor fogta el, minél mélyebben hatolt be a választott korba. Miközben figyelmét koncentrálva töprengett, szinte maga is az akkori idők átlagemberévé vált, azzá az egyoldalúan művelt, hiányosan tájékozott emberré, akit nyomasztott a sok előítélet és a csodába vetett naiv, a tudatlanságból eredő hit.

Az akkori idők tudósa érzelmileg tompa volt, az érzelmekben gazdag művész pedig a vakságig tudatlan. E két véglet között állt az MVK átlagembere, magára hagyatva, betegeskedve, elvesztve hitét önmagában és az emberekben, az idegösszeomlás határán, egyik értelmetlenségtől a másikig szédelegve rövid életében, amely temérdek esetlegességtől függött.

A legijesztőbbnek az látszott, hogy igen sok emberből hiányzott a határozott cél, a világ megismerésének vágya. A légtöbb ember érdeklődés nélkül nézett a sötét, semmiféle lényeges változást nem ígérő jövőbe, s az út végén elkerülhetetlenül ott várta — a halál.

Fay Rodisz, a huszonöt éves kezdő kutatónő lehorgasztott fejjel ment be tanítójához. Mindig is tehetséget érzett magábán a régi monotörténelem nehéz területének kutatásához, de most megérezte érzelmi gyengeségét. Szeretett volna leásni a még régebbi múltba, ahol a civilizáció különálló gócai nem adtak lehetőséget a monohistorikus szintézisre, és sokkal szebbnek látszottak. A tények elégtelen volta teret engedett a Világ Egyesülésének Kora számára a feltevéseknek, az elgondolásoknak. A megmaradt műalkotások azt a keveset, ami ismert volt, a magasröptű szellemi szárnyalás fényével vonták be.

Kin Ruh mosolyogva azt tanácsolta Faynak, hogy még egy évig folytassa az MVK tanulmányozását. Amikor Rodisz látni kezdte, hogy az MVK rosszul szervezett életében miként rakták le a jövendő világ szellemi, erkölcsi-etikai alapjait, meghökkent: elkápráztatta annak a nagyszerű harcnak a képe, amely a tudásért, az igazságosságért, az egészség és a szépség tudatos megszerzéséért folyt. Először értette meg a rejtélyesnek tűnő, hirtelen változást a történelem fejlődésében a VEK határán, mikor a mindent elpusztító háború veszélyének árnyékában élő, osztályharctól, nemzetiségi viszályoktól és nyelvi különbözőségektől szétforgácsolt, a bolygó természeti kincseit kimerítő emberiség megvalósította a szocialista világegységet. Ma, évszázadok távolából, ez az óriási lépés a váratlan ugrás benyomását keltette. Az ember derűs és gyönyörű jövőjébe vetett bámulatos bizakodás gyökereinek felkutatása Fay Rodisz életének fő célja lett. S most, tizenöt év múltán, negyvenéves korára, ennek eredményeképpen vezeti ezt a példát lan expedíciót egy iszonyúan távoli világba, az MVK végének földi szakaszához hasonló oligarchikus államkapitalista rendszerbe, amely valamiképpen megrekedt a megállíthatatlannak vélt történelmi, társadalmi fejlődésnek ezen a pontján. S ha ez így van, akkor egy veszélyes, hazug eszmékkel fertőzött társadalommal fog találkozni, ahol az egyén értéke úgyszólván semmi, életét habozás nélkül feláldozzák az államrendnek, a pénznek, a termelési folyamatnak, végül a bármilyen ürüggyel indított háborúnak.

Ezzel a világgal kell szembenéznie Faynak, s nemcsak elfogulatlan kutatóként, akinek az a feladata, hogy körülnézzen, vizsgálódjon és az összegyűjtött anyagot magával vigye. Őt persze nem a jelentéktelen tudományos eredményeiért választották ki, hanem mint a Föld küldöttét, a VEK asszonyát, aki érzelmeinek mélységével, tapintatával és gyengédségével át tudja adni az anyabolygó leszármazottainak a kommunista világ derűs életének örömeit.

Fay Rodisz kikapcsolta a diorámát. Az, hogy magával viszi tanítója álmainak egy részét, nem más, mint az MVK megismerésétől való korábbi riadalmának utórezgése! Most, miközben a csillaghajó az ismeretlen sors felé száguldott, úgy nézett a repülő lányra, mint barátnőjére. A lány teljes készenlétben állt, vékony kezét jelzésre feltartva a szakadékba ereszkedés előtt. S Rodisz is hamarosan ott áll majd a minden idegen számára életveszélyt jelentő Tormansz világa előtt. Útitársai döntő jeladást fognak várni tőle.

Fay Rodisz a díványpáma alatt elmozdított egy kis kart, és a fülke falának egy része tükörré változott. Egy-két percig a saját arcát nézte benne, kereste a hasonlóságot a tragikusan feszült arcú lánnyal. Ám az ÖKK érett asszonyának határozott, szabályos arca lényegesen különbözött az MVK Iányának félig gyermeki arckifejezésétől, még ha ugyanazt az érzést élték is át mindketten.

A megpróbáltatások előérzete és az aggodalom az expedíció sikeréért még komolyabbá tette Fay Rodisz zöld szemét, élesebben kirajzolta makacs és kemény metszésű ajkát.

Fay Rodisz tágabbra nyitotta szemét, és felemelte a kezét, mint az a repülő lány, de mozdulata a tükörben furcsának, patetikusnak hatott. Rodisz felkacagott, eltüntette a tükröt, levetette a ruháját, és lefeküdt a díványra; testét ellazítva, tekintetét a fölötte levő kékes, alig derengő gömbre szegezte. Három óra hosszat mozdulatlan maradt, amíg a mennyezeten, a koncentrikus körök rendszerében ki nem gyulladt egy sárga pont, és halk csengés nem hallatszott. Fay Rodisz néhány tornagyakorlatot végzett. Újabb néhány perc, és a tükör előtt egy másik nő állt; szigorúbbnak és ridegebbnek látszott puha, testhez simuló űrhajós ruhájában és rövid, feszesen lesimított hajával. Bal kezére felhúzta a súlyos jelzőkarperecet, és kiment a fülkéből.

Az űrhajó központi tengelyében, a pilótaszferoid és a számítógépek alatt levő kerek helyiségben már összegyűltek az expedíció tagjai. Megelevenedtek a dublőr műszerek számlapjai, s ugyanabban a pillanatban a mennyezeti nyíláson át Ménta Kor és Div Szambel ereszkedett le. Halkan megpendült az OESZ b-hangra hangolt húrja, jelezve, hogy az elektronikus csatlakozások védőberendezésének munkájában minden rendben van. A csillaghajó nem kívánt több figyelmet, a megadott irányban haladt a galaktikai pólus felé.

A várakozással teli csend arra késztette Fay Rodiszt, hogy rögtön a legnehezebbel kezdje, felossza az embereket kiszállókra és a hajón maradókra. Először is bemutatta azokat a felvételeket, amelyeket egy idegen expedíció a Cefeuszról továbbitott, a Gyűrűn keresztül. A szokott úton ezek csak két és fél ezer év múlva jutottak volna el a Földre, ha a Sárkány csillagképben levő bolygókról nem jön ESCS a tejútnak ebbe a részébe és nem közvetíti az értesítést a Nagy Gyűrű 26-os szegmentumára.

A Cefeusz-expedíció csak kétszer röpülte körül a Tormansz bolygót, s mert nem kapott engedélyt a leszállásra, eltávolodott, de fényképeket készített a bolygóról és a televíziós közvetítések alapján a lakosairól.

A Tormansz vörös Napja — a földi megfigyelő számára közönséges csillag — a Hiúz csillagképben volt, a galaktika sötét és csillagokban szegény felső szélességi köreiben.

Senki sem gondolta volna, hogy a tér ilyen távoli részében földi emberek telepedhettek le. De a Gyűrűn továbbított felvételek semmi kétséget nem hagytak afelől, hogy ezek pontosan olyanok, mint a földi emberek.

Bőrük színét nehezen lehetett megítélni, de nemigen különbűzött a sötétebb bőrű földlakókétól. Keskeny szemük sötétnek tetszett, ferde szemöldökük kissé tragikus kifejezést adott arcuknak. Az antropológusok a Tormansz lakóinak arcélében a mongoloid lapítottság vonásait fedezték fel, alacsony térmetük és gyenge, nagyrészt szabálytalan testalkatuk pedig szintén az MVK végének és a VEK kezdetének embereire emlékeztetett.

A bolygó felszíne, a felhőtakaró hasadékain át fényképezve elütött a Földtől. Inkább a Zöld Nap bolygójához volt hasonlatos. A fényszonda a planetográfusok gyakorlott szemének azt jelezte, hogy a Tormansz tengerei a földi óceánokhoz képest nem mélyek.

A Tormansz légkörének vastagsága a jelek szerint azonos a föld légkörével. Vérvörös nap világította meg a „fekve” fórgó bolygót, amelynek tengelye egybeesett a keringési pálya vonalával, és a légáramlás egyenletesen terült el a felszínén. — Hogyha itt a növényzet és ennek megfelelően a légkör összetétele a miénkhez hasonló, ha nincsenek különösen virulens kórokozók, akkor könnyű élni ezen a bolygón — törte meg a hallgatást Tor Lik. — Itt bizonyára nincsenek erős éghajlati ingadozások, túl erős sugárzások, földrengések, hurrikánok és egyéb természeti csapások, amelyeket mi oly sokára tudtunk megfékezni.

Alighanem igaza van — helyeselt Grif Rift. — De akkor miért Tormansz? Talán nem is olyan rossz a helyzet a bolygón, és Fay Rodisz tanítója a múlt legendáját támasztotta fel csupán? Azt mondják, túl merészen nevezte el a bolygót, csak előzetes értesülések alapján. A Cefeusziexpedíció orbitális demográfiai felmérése tizenöt milliárdnyi lakosságot mutat ki. A víztömeg cserélődése és a domborzat jellege arról tanúskodik, hogy ilyen nagyszámú ember biológiai virágzása lehetetlenség. Az éhínséget csak úgy lehet elkerülni a bolygón, ha tudományos felfedezéseket tettek vagy vettek át a Gyűrűtől, és magasabb rendű szervezetek közbeiktatása nélkül szintetikus élelmiszert állítanak elő. A Nagy Gyűrűvel nincsenek érintkezésben, az pedig, hogy nem engedélyezték az idegen csillaghajó leszállását, zárt, centralizált hatalomra vall, amely számára nem előnyös a világűrből érkező vendégek megjelenése. Ez a hatalom tehát tart a jövevények nagy tudásától, ami azt mutatja, hogy alacsony a fejlettségi színvonala, nem biztosítja a társadalom szükséges szociális-tudományos megszervezését. Senki sem felelt a Cefeusz-csillaghajó hívására. Ez azt jelenti, hogy az oligarchikus rendszer senkinek, még kivételes esetekben sem engedélyezi nagy hatósugarú adóállomások használatát.

— A bolygón tehát semmibe veszik az egyéni érdekeket, hiszén a csillaghajó megjelenése olyan esemény, amelynek miihókban kellett volna visszhangot keltenie — mondta Fay Rodisz —, s a bolygók történelméből tudjuk, hogy az ilyen rendszer mindig együtt jár az elmaradottsággal és technikai hanyatlással.

— Kin Ruhnak igaza volt! — kiáltott fel Csedi Daan. — Nagyszámú lakosság gyors haladás nélkül hamar kimeríti a bolygó tartalékait, ezáltal rosszabbodnak az életkörülmények, még inkább lassul a fejlődés, egyszóval a kör bezárult.

— Hasonló szavakkal indokolta meg tanítóm a bolygó elnevezését — tette hozzá Fay Rodisz —, mert az emberek szenvedése az infemóformula szerint ilyen körülmények között elkerülhetetlen.

— A régi formulát érti ezen vagy az újat, amelyet Kin Ruh dolgozott ki?

— Mind a kettőt. Az elméletet az MVK egyik filozófúsa és tudósa fejtette ki és nevezte el.

— Tudom — felelte Csedi Daan —, Erf Rom, aki az ötödik korszakban élt.

— Az elméletet majd később vitatjuk meg. A Tormansz mesterséges holdjaként megfigyelhetjük az ottani életet — mondta Fay Rodisz. — Most pedig oszoljunk két csoportra. Mindenki felkészül a felvilágosító munkára, amely egyaránt vár azokra, akik a „Sötét Láng”-on maradnak és azokra, akik a bolygó tiltott földjére lépnek.

— De ha ők megint nem akarják? — kérdezte Div Szimbel.

— Találtam egy módot rá, hogy a bolygóra léphessünk — felelte Fay Rodisz.

— Kiket visz magával az űrhajó személyzetéből? — kérdezte Szol Szain.

— Rajtam és az expedíció három szakértőjén, azaz Csedin, Tiviszán és Toron kívül, szükség van egy orvosra, egy technológusra és egy felsőfokú kibernetikusra, aki tisztában van a sztohasztika módszereivel. Technológusként Gén Atal száll ki, aki helyett az űrhajó páncélvédelmét Neia Holly veszi át, a kibernetikus Vir Norin első asztronavigátor lesz, orvosunk pedig csak egy van.

— Köszönöm, Fay — mondta Eviza, s csókot dobott neki. Vir Norin boldogan bólintott, szemét le nem vette Fay Rodíszről, enyhe pír vonta be az űrhajó szűk helyiségeiben hónapokon át végzett megfeszített munkától sápadt arcát.

Gén Atal szorosan összezárta vékony ajkait, szemöldökei közé mély, függőleges ránc vésődött.

— S velem mi lesz? — szólalt meg elégedetlenül Olla Dez. — Felkészültem a kiszállásra, egészen kiváló formában vagyok. Azt hittem, én is kettős feladatot teljesíthetek, mint kutató és mint demonstrátor! Bemutathatom a Tormansznak a plasztikus táncokat…

Be is fogja mutatni, Olla — válaszolta Fay Rodisz —, a csillaghajó képernyőjén keresztül. Magára itt van szükség, hogy kapcsolatot tartson a robotemberekkel, és távoli felvételeket készítsen. Egyébként, ha minden jól sikerül, valamenynyien a Tormansz vendégei leszünk.

— Egyelőre azonban készüljünk fel a legrosszabbra — vonta össze a szemöldökét Olla Dez.

— A rosszra, de nem a legrosszabbra — felelte Fay Rodisz.

II. FEJEZET

A mélység szélén

Úsznak a karavellák húsz nap óta,

Szeli orruk a zúgó habokat.

Iránytűjük már nem a térkép foglya,

Nyílt tengeren mutatja az utat.

Csedi Daan a „Felszántott Édenkert” dallamára ezeket az ősrégi szavakat dúdolva beviharzott a kerek terembe, meglátta Fay Rodiszt, aki az olvasógép fölé hajolt, s zavarba jött.

— Beleéltem magam a Megosztott Világ Korának gondolatvilágába — magyarázta Csedi —, ma húsz napja, hogy lefékeztünk és lebegünk a térben!

— Nem gondolja — kérdezte Fay Rodisz szokásos finom mosólyával —, hogy a „Felszántott Édenkert” nem illik az MVK verséhez? Deira Mir, aki nemrég kantátát komponált, a komór vörös-narancssárga dallamspektrum híve. Én úgy gondolom, hogy az MVK költői derék emberek voltak, mert olyan körülmények közt alkottak kék spektrumban szép és jó dőlgokat. Tudja, én azokból az időkből az orosz költészetet becsülöm a legtöbbre! Ezt érzem a legmélyebbnek, legbátrabbnak és legemberibbnek az egész akkori világ költői hagyatékából. A derék emberek mindig magukban hordták a rosszul szervezett, infemális élet szomorúságát, és dalaik melódiája nem lehetett vidámabb a zöld színképnél.

— De a fennmaradt zenei anyag sárga dallamvonalakban is bővelkedik — vetette ellen Csedi.

— Ez igaz, de ne felejtse el, Csedi, hogy az akkori idők művészete mindig két részre oszlott — külsőre és belsőre. A belsőt csak közvetve tudták kifejezni, a külső pedig sárga, narancsszínű, sőt infravörös spektrumú álarc volt, ezt még absztraktnak, érzelemfölötti zenének nevezték.

A versbetéteket Brodszky Erzsébet fordította.

— S álarcra a társadalom vagy a hatalom kívánalmai miatt volt szükség?

— Gyakran, de nem feltétlenül. A művész elsősorban azt a szakadékot takarta el, amely törekvései és a között az élet között tátongott, amelyet élni kényszerült.

— De hát akkor mindenki álarcot viselt?! — csodálkozott Csedi Daan.

— Úgy van. Azokat, akik olykor megpróbáltak álarc nélkül élni, szentnek vagy bolondnak tartották. Bolondnak nevezték akkoriban a sérült gondolkodású, nem agresszív embereket.

— S ez be van bizonyítva?

— Természetesen nincs. Az akkori emberek belső életéről keveset tudunk, s mindig előfordulhat, hogy a feltevések torzítanak, de bocsásson meg, hogy félbeszakítottam.

— Maga sokkal többet tud az MVK-ról, nagyobb a választéka, énekeljen nekem. Olyat, ami különösen tetszik magának Fay Rodisz, ujjai közé fogva állát, az asztalra könyökölt. Néhány percig így maradt, majd erős, magas hangon énekelni kezdett: Nem jóslat, nem, valóra válva Szent óra ez, igen!

Ingatag szívem lengő vágya Halk egyensúlyban elpihen.

Csedi visszafojtotta elragadtatott sóhaját.

Fény s árnyék közt egy pillanat csak, Tél s tavasz közti reggelen Átengedem magam a dalnak, Mely hűségesen száll velem.

— Kék színképben? — kérdezte Csedi.

— Zöldben. A dallamot „A közönyös istennő”-ből vettem.

— „Fény s árnyék közt egy pillanat csak…” — ismételte elmélázva Csedi. — Gyönyörű! Sosem felejtem el. S milyen találóan fejezi ki a mi jövendő utunkat a Sakti csillagterei és a feneketlen Tamasz határán!

— Fény s árnyék közt egy pillanat csak — hiszen ez a mi

„Sötét Láng”-unk. Nem is gondoltam erre — mondta Rodisz én a dalból csak a belső értelmet éreztem kicsendülni, de az elvezetett a jelenhez. Mély érzéseknél gyakori az ilyen egyezés! — Fay Rodisz újra gondolataiba merült, Csedi Daan pedig kisurrant a körfolyosóra, ahol csaknem beleütközött az asztronavigátorokba.

— Jöjjön velünk, Csedi — hívta Menta Kor —, megyünk egy kicsit táncolni. Ma jól ment a munka! Betápláltuk az utolsó kohleáris programot, de egész belsőm remeg a feszültségtől.

— Jól van, csak hívok magamnak partnert — felelte Csedi Grif Riftet. — Maga elé emelte a jelzőkarperec számlapját.

Menta Kor eltakarta a kezével.

— Ne hívja. Felment a verandára. — Menta zavartan lesütötte a szemét. — Miért zavarnánk Riftet. Úgy hiszem, nagy problémákon töpreng.

— Éppen azért. El kell terelnünk a figyelmét. Úgy látszik, nem tudják, mit élt át. Grif Rift elvesztette a szeretett aszszonyt: egy hajdani biológiai méregraktár feltárásánál pusztult cl. Őseink annyi mérget halmoztak fel, hogy elég lett volna az egész bolygó elpusztításához. Az ÖKK embereinek bölcsessége egyetlen élet árán megmentett mindenkit a szörnyű katasztrófától. Csakhogy Rift számára ez az élet a legdrágább volt.

Csedi Daan a liftajtóhoz lépett, amely szolgálatkészen kinyílt előtte. A szferoid pilótafülke körül, a kupola alatt levő teret hívták „verandának”, amely sétatér és tornaterem volt. Most éppen Tivisza Henako és Tor Lik futott benne.

Csedi Daan megpillantotta Riftet: a galéria korlátjára támaszkodva a tornaterem ezüstös tükrére szegezte tekintetét. Az átalakított, immár nem mérgező és nem illanó tallium-izotoppal töltött medence a normális és fokozott gravitáció közepette végzendő bonyolult gyakorlatokhoz készült.

Csedi levezette a mérnököt. S a csillaghajó komor parancsnoka akaratlanul elmosolyodott, ahogy lenézett Csedi kipirult arcára. Lassan és szótlanul táncoltak. Csedi érezte, hogy Grif Rift feszültsége mozgás közben lassan felenged.

— Még néhány nap, és ők — Csedi az asztronavigátorok felé biccentett — megkapnak minden adatot. Akkor aztán magán a sor. — Sóhajtott. — Azt mondják, semmi sem szörnyűbb, mint a belépés a nulla-térbe. Lehetséges…

— Találok majd helyet magának a pilótafülkében. Van ott egy kis karosszék a sebességmérő hűtője mellett. A szociológusnak látnia kell a világ gyökereit, az élet számára kegyetlen és gyilkos világét, amely úgy repül a Tamasz sötét mélységeiben, mint sirály az éjszakai viharban.

— De mégiscsak repül!

Igen. És ebben rejlik az élet legnagyobb titka és értelmetlensége: az anyag, amely önmagából kelti életre az erőket önmaga megfejtéséhez, halmozza fel az információkat önmagáról. Kígyó, amely saját farkába harap!

— Úgy beszél, mint a régi világ embere, aki beszűkültén, rövid ideig és a tudás öröme nélkül élt.

— Valamennyien épp oly beszűkültek és kicsik vagyunk, mint harmincezer évvel ezelőtt, mihelyt szemtől szembe kerülünk a világ kegyetlenségével.

— Nem hiszem. Ma sokkal inkább feloldódunk ezernyi szellemi rokonunkban. Úgy érzem, hogy semmi sem félelmetes, még a pusztulás, az olyan parányi csepp eltűnése sem, mint én vagyok… Bár… bocsánat, csak magamról beszélek.

— Nem is éreztem magát a második ciklusú iskola tanáranak. De tudja-e, milyen rettenetes szó a „soha”, és milyen nehéz megbékélni vele? Elviselhetetlen, és meggyőződésem, hogy mindig is így volt! Azóta, hogy az ember emlékezetében fel tudja támasztani a múltat, és képzeletével a jövőbe tekint.

— A világ úgy van berendezve, hogy a „soha” az élet minden pillanatában megismétlődik, ez talán az egyetlen, ami elkerülhetetlenül ismétlődik. Alighanem csak az számít igazán embernek, akinek van elég ereje, hogy összeegyeztesse magábán a mély érzést és ezt a kegyetlen „sohát”. Régente és ma is sokan úgy próbálják feloldani ezt az ellentmondást, hogy küzdenek az érzéseik ellen. Ha előttünk a „soha”, ha a szerelem, a barátság csupán folyamat, amely óhatatlanul véget ér, akkor az „örök” szerelem, az „örök” barátság, amibe őseink kapaszkodtak, naiv és irreális. Ennek folytán minél hűvösebbek a kapcsolatok, annál jobb, ez felel meg a világ valódi struktúrájának.

— Maga csakugyan nem látja, hogy ez mennyire nem felel meg az embernek? Hiszen az ember egész mivoltában tiltakozás a „soha” ellen — mondta Rift.

— Erre nem gondoltam — vallotta be Csedi.

— Akkor fogadja el természetesnek az ember egyik koordirátájának az érzelem harcát az élet pillanatnyisága, a világ kegyetlen végtelensége ellen. De ha az ember összeegyeztette magában az érzelmek mélységét és a „sohát”, ne csodálkozzék a bánatán!

Csedi Daan megindultan nézett a mérnök arcába, és gyöngéden megsimogatta a férfi nagy kezét.

— Menjünk! — mondta röviden Grif Rift, és elvitte a leányt a második fedélzetre, saját tágas fülkéjébe.

A mérnök bekapcsolta a szürke fényt, amelyet a színképelemzéskor szoktak használni, s a falon elmozdított egy könynyű lemezt. Plasztikus hologrammal felidézte annak a nőnek az alakját, aki már csak az ő emlékezetében maradt olyan, amilyen egykor volt.

Fiatal asszony, bő, fehér ruhában, kezét a térdén összetéve ül, kissé feltartott arcát gondosan fésült szőke haj keretezi. Sima, domború homloka, vékony, ívelt szemöldöke és vidám, hamiskás szeme összhangban van telt ajka mosolygós körvonalával. Magas nyakát több soros rózsaszínű igazgyöngy fogja körül, amely leér a közelmúlt évek divatja szerint mélyen dekoltált mellére. Egész alakjából a fiatalság gondtalan öröme sugárzik. Mintha az emberiség halhatatlan meséinek Tavasz tündére jelent volna meg a csillaghajó fülkéjében, hogy elhozza az űrhajósoknak a beteljesülő boldogságnak azt a különős sejtelmét, amelyet csak a nagyon fiatalok éreznek a Föld minden illatával, ragyogásával teli, friss szél járta tavaszi virágzáskor.

Ezzel az érzéssel ment ki Csedi a fülkéből, amikor Grif Rift kikapcsolta a sztereoplasztikus képet, és némán, mozdulatlanul állt a szürke fényben. Csedi, könnyeivel küszködve azon csodálkozott, milyen nagy hatást tett rá a híres mérnök elhúnyt szerelmének a látása. „Az Összekulcsolt Kezek Korának szociológusa — mondta magának —, mi történt veled? Vagy valóban a MVK asszonya lesz belőled, szánakozó, minden szenvedés iránt fogékony? Gondolj arra, vajon ez hasznossá válik-e azokban a nehéz napokban, amikor belemerülsz a Tormansz életébe?” Már rég elhatározta, hogy egyszerű tormansz nőként tartózkodik majd a bolygón, nem mint vendég, nem mint tanító, inkább mint tanítvány. Nem különbözni akar, hanem idomulni, elvegyülni abban a néptömegben, amelyet a Cefeusz-expedíció felvételein látott. A magasabb rendű társadalmi formák szociológusa számára a legfontosabb parancsolat, hogy ne kívülről alkosson véleményt, hanem belülről. Fay Rodisz helyesli a tervet, csupán az a kikötése, hogy véglegesen a Tormanszon dönt…

Grif Rift megtartotta ígéretét. Csedi behúzódott a karosszék mélyébe. A pilótafülkében minden hely foglalt volt. A vezérlőasztalok félkörének közepén ült Grif Rift, kissé hátrább és jobbra Div Szimbel, aki olyan volt, mint egy birkózó kőszobra. Balról Szol Szain figyelte összehúzott szemmel a képernyők felső sorát. Szikár arcán erősen kiálltak a pofacsontok, állán mély ránc futott körül egyik orcájától a másikig. A két asztronavigátőr a vezérlőasztal bal végén ült, közönyös arckifejezéssel igyekezve kimutatni, hogy ők mindent elvégeztek. Csedi Daan a helyéről profilból láthatta Fay Rodiszt, aki a „vendég”székben ült, két méternyire az annihilátor-mémök mögött. Az expedíció vezetője tökéletesen nyugodtnak látszott, de a jó szemű Csedi észrevette, hogy Fay izgatott.

„Szintén először” — gondolta Csedi, s hátranézett a zárt ajtóra. A személyzet többi része, Gén Atal kivételével, a biovédelmi kamrában tartózkodott, amely Neia Holly és Eviza Tanet hatáskörébe tartozott. Gén Atal egyedül volt a kupola alatti szűk fülkében, a pilótafülke fölött, ahová mint pólusba futottak össze a mínusz-mező erőfeszültségeinek, hőmérsékleti deformációinak és gömbsűrűség visszaverőinek vonalai. Csedi Daan élénk képzelete ősi harcosnak látta a páncélvédelmi mérnököt, aki pajzsával fedezve magát, kész elhárítani az ellenség minden váratlan támadását. Tulajdonképpen így is volt, csak kard és tőr markolata helyett a mérnök ujjai sokkai hatásosabb fegyverek fogantyúit tartották.

A csöndet az OESZ-akkord három hangja törte meg. Grif Rift Szol Szain felé fordult, és intett neki. Az OESZ éneke elnémult, olyan csönd lett, hogy úgy tetszett, mintha a körkörös látást biztosító képernyőkön, bal oldalt, a galaktikai középpont irányában, zizegne és zengene az a temérdek fényes csillag. Jobbról, világegyetemünk külső ága mentén, tűszerű égitest összekuszált szálai húzódtak.

Grif Rift újabb intésére Div Szimbel változtatott a csillaghajó irányán. Az elülső képernyőkről lassan kihúzódott a világító gáz vadul gomolygó köde, a gömbhalmaz sűrű fényétől megvilágított sötét anyagfelhő szegélye és a Hattyú szétszóródó fénye. Közvetlen közel kerültek a kozmosz vaksötét éjszakájához, mérhetetlen messzeségbe űzve a távoli csillagok és galaktikák halvány fényeit. Ez azt jelentette, hogy az űrhajó „orra” a Hiúz csillagkép felé fordult és közeledett a repagulumhoz, amely mintegy válaszfal volt a világ és antivilág, a Sakti és a Tamasz görbülete között.

Div Szimbel elfordított egy kis piros kereket, amely a vezérlőasztalból kiálló kúpon ült. A csillaghajó megremegett, az enyhe gyorsulás Csedit a karosszékbe nyomta. A képernyők alsó szegélye vibrálni kezdett, a működő neutrontölcsérek visszfényei elhomályosították az éles csillagfényeket. Grif Rift felkattintott valamit, éles jelzőhang harsant fel az űrhajó valamennyi helyiségében, s a képernyőkön fellobbanó kék fényre Csedi és Fay Rodisz megremegett. Mindkét nő ösztönösen eltakarta kezével az arcát, amíg meg nem szokták a színek változását, a világoskék és a sötétkék örvénylését a csillaghajó kupoláján. A pilótafülke elsötétült, mintha a sötétség tavába merült volna, amelyet sebesen áramló fény borít be.

Négy óriási kerek skála gyulladt ki egymás fölött a függőleges közfalon, amely elválasztotta a vezérlőasztalok ívelt tetején levő két képernyőt. Grif Rift intett Div Szimbelnek, és a mérnök-pilóta sietve visszacsavarta a piros kereket.

Csedi Daan inkább sejtette, semmint érezte, hogy a szferoid fülke forog, a számlapokon narancssárga fények vibráltak, a jókora mutatók remegve és külön-külön inogva balra mozdultak. Grif Rift a vezérlőasztal fölé hajolt, s ujjai, amelyeket csak a számlapok visszfénye világított meg, oly sebesen mozogtak a műszerek billentyűin, mintha egy kiváló muzsikus játszana rajtuk. A mutatók ideges remegése lassan megszűnt, s a képernyők jobb oldalára kezdett bekúszni a sötétség. Nem a Föld éji sötétje volt ez, amely telítve van az élet levegőjével, illataival és hangjaival. Nem is a kozmikus tér sötétsége, amelynek feketeségéhez mindig hozzátartozik a végtelen tér. A csillaghajóra olyasvalami kúszott rá, amit az ember érzékeivel és az értelmével nem tud felfogni, nem rendelkezik az ember számára megszokott egyetlen tulajdonsággal sem, ami még elvont fogalommal sem határozható meg. Nem anyag és nem tér volt, nem üresség és nem felhő. Olyasvalami, amibe az emberi érzetek egyszerre belesüllyednek és tiltakoznak ellene, szörnyű rémületet okozva. Csedi Daan belekapaszkodott a székbe, összeszorította a fogát, ősi félelem lett úrrá rajta. Minden ízében remegett, pillantása Grif Rift hosszúkás, komor arcára tapadt. A férfi mozdulatlanul hajolt műszerei fölé. A feje fölött a négy számlap most halványsárga lángban égett. Élesen kivált a mutatók hegye — kettő felfelé, kettő lefelé nézett —, amint a függőleges vonal felé kúszott. Mikor a mutatók elérték a vonalat, a csillaghajó megrázkódott. Csedi szeme elé egy pillanatra feledhetetlen, csodálatos látvány tárult: égő csillagok sugárküllős felhői, sávjai és gömbjei egészen a számlapok függőleges oszlopáig, balra pedig a sötétség mindent betöltő fala.

Hirtelen minden kihunyt. Az esés, a támasz és menekvés nélküli zuhanás érzése nehezedett rá Csedi tudatára. Az idegek pattanásának gyötrő érzése hisztérikus és tébolyult kiáltozásra kényszerítette a lányt. Valójában csak hangtalanul mozgatta ajkait. Úgy rémlett, hogy egész lénye elpárolog, akár egy csepp víz. Azután jeges hideg dermesztette meg lent a mélységben, ahová vég nélkül zuhant…

A testi épség érzetével öntudata is visszatért. Erősítő gázkeverék lengte körül lágyan verejtékes arcát. Csedi, attól félve, hogy megint átéli a tudat felbomlását, lassan a jobb oldali képernyőkre emelte a szemét. Semmit sem látott, csak zavaros és szürke ürességet. Balra, ahol az imént a galaktikai középpont milliónyi napjának fényereje világított, szintén a szürke semmi volt. Pillantása találkozott Fay Rodiszéval, aki halványan elmosolyodott, s látva, hogy Csedi mondani készül valamit, ujját az ajkára tette.

Grif Rift, Div Szimbel és Szol Szain összetolták széküket. Válluk és fejük háromszögében most alacsony, kristályosán áttetsző oszlop fénylett, amelynek belsejében, alig látható spirál mentén, higanyszerű folyadék áramlott. Az áramlás legesekélyebb lassulására vagy gyorsulására a nagy számlapok egyik mutatója megugrott, és valahonnan a vezérlőasztal aljából rövid, sürgető búgás hangzott fel, amire mindhárom fej megremegett, megfeszült, majd amikor a mutató visszatért a vonalhoz, újra mozdulatlanná dermedt.

Szokatlanul kitartó búgás hallatszott, s egyszerre két mutató mozdult el. A jobb oldali képernyőn sötét folt bukkant elő a szürke homályból.

Csedi elég jól ismerte a világegyetem szerkezetével kapcsolatos új elképzeléseket, hogy megértse: ez a folt a Tamasz protuberanciája. Tudta, hogy a mi világegyetemünkben a gravitációs mezők igen változatos formájúak, leggyakrabban pörgettyű, tölcsér alakúak, erősen lapított kúpok, megnyúlt Iáncok a tér-idő anizotrópiájának irányaiban. Egyáltalán nem meglepő, hogy az antivilág számunkra antigravitációs mezői, azaz a Tamasz gravitációja hasonló felépítésű és e hullám alakú protuberancia mögött antianyag-sűrítmény rejlik — a Tamasz fekete galaktikái és láthatatlan napjai.

Valaha az emberek valószínűtlennek tartották, hogy a közeli galaktikákban, mint például az Androméda-ködben, lakott világok vannak. Még korábban pedig szédültek a gondolattól, hogy az Arkturusz vagy az Altair bolygóin élőlények lakhatnak. Az embernek most már kicsi a saját világegyeteme, miiliárdnyi tej útjával, és az egészen közelinek tűnő antivilág félelmetes sötétje felé törekszik. De mekkora bátorságra és tudásszomjra van szüksége az embernek, hogy ne csak odaálljon félelem nélkül a rémület fala elé, hanem megpróbáljon áttörni rajta, abba a valamibe, amit az olyan átlagemberi értelem, mint Csedié, meghatározni sem tud! És még majdnem arra vetemedett, hogy Grif Riftct kioktassa az életről! De nem, ő szépen beszélt a férfival, baráti együttérzéssel…

„Fény s árnyék közt egy pillanat csak…” — visszhangzott benne Rodisz éneke… — Valóban egy pillanat. A függőleges léc a számlapokkal jelzi a határt. Ha letérnek róla… Csedi most már tudja, hogy a Támaszban lesz! Visszakerülhetnek a saját, fényes Sakti-világukba, de ez is halálos veszedelem lehét, ha csillaghoz vagy gömbhalmazhoz túl közel lépnek ki. Úgy száguldanak, mint hullámtarajon, azzal a különbséggel, hogy a „Sötét Láng” repülésében és tizenhárom főnyi személyzetének életében túlságosan nagy szerepe van a véletlennek. Grif Rift az éji viharban repülő sirályról beszélt neki. Ő csak tudja! Grif számára ez nem költői hasonlat, hanem az ESCS helyzetének hű képe. Nem, elég volt! A világmindenség gyökerei túlságosan ijesztőek Csedinek, aki a Föld gondoskodó társadalmában nőtt fel. Vajon mit érez Fay Rodisz? Lám, éppen olyan mozdulatlan, mint azok hárman a kristályoszlop körül, szeme a képernyőkön, amelyek mögött a szürke üresség látszik. Ő is megpróbálja elképzelni a Támaszt?

Csedi nem találta ki Fay Rodisz gondolatait. Rodisz nagyobb gyötrelmet élt át, mint Csedi, mert nem vesztette el az eszméletét. Erős, edzett szervezete majdnem úgy viselte el a nulla-térbe való átmenetet, mint az ESCS vezetői. Hamar viszszazökkent a normális állapotba, s eszébe jutott szobája a Kin Ruh intézetben, Kanada keleti részén, ahol felkészült az expedícióra.

A tágas, hatalmas szilikoll lapokkal beüvegezett falú szobájából a természetvédelmi terület fenyőerdői közt egy nagy folyó völgyére látott. Fay Rodisz emlékezett a legapróbb részletekre is, a faltól falig szőnyeg fakó árnyalatától kezdve a szürke, selymes tapintású műfából készült jókora asztalokig és díványokig. A meghitt hangulat kedvezett a munkának. Kivált, amikor az átlátszó falon túl, a folyóparti táj fölött alacsonyan úsztak a felhők, és a szél hideg esőcseppeket vert a falhoz. Ilyenkor Fay Rodisz a szoba másik oldalán felkuporodott a díványra, az olvasógép és a garmadába rakott, felújított régi fdmek mellé, olvasott, gondolkodott és nézelődött. Kedvező időpont információk „betáplálására”, hogy képes legyen megérteni a régi történelmi folyamatokat és az emberiség felemelkedésének útjait.

Egyszer egy háborús fdmtöredék került a kezébe. Atomrobbánás nyomán víztölcsér és párafelhő lebegett az óceán fölött, a felhőborította magasságban, a meredek part dombjai és pálmaligetei fölött. Néhány felborult hajó. A parti erődítménybői két ember figyelte az eseményeket. Az idős és testes férfiák egyforma aranyjelzésű sapkát viseltek, parancsnokok lehettek.

A tengeri tűz visszfényétől megvilágított arcukat ráncok barázdálták, duzzadt, fáradt szemükben nem félelem tükröződött, hanem összpontosított figyelem. Mindkettő kemény vonású, széles állú volt. Látszott rajtuk, hogy biztosak a gigászi csata szerencsés kimenetelében…

Rodisz emlékezett rá, hogy akkor, az átlátszó falon át a sötét éjszakába bámulva, arra a végtelen bátorságra gondolt, amire a Föld embereinek szükségük volt, hogy kitörjenek az elvadultság állapotából, és derűs, virágzó kertté változtassák bolygójukat.

Kilencven milliárd ember hullt el az idő kaszája alatt, amíg a fák ágain kuporgó és a sziklahasadékokban lapuló őseink az értelem és a tudás győzelmével eljutottak odáig, hogy az egész bolygón megteremtették a kommunista társadalmat, és ezzel véget ért a szerencsétlenségek éjszakája, mely ősidők óta borult az emberiségre. Iszonyú ár!

De a büszke nőt most megrendítette, és őszintén bevallva, megrémítette, hogy szemtől szembe került a világegyetem valóságával, éppúgy félt, ahogy a Föld színéről rég eltűnt elődeit is hatalmában tartotta a félelem. A valóságtól való félelem mindig is elfogta az olyan embert, akit gyermekkorától kezdve nem edzett meg a természet erői elleni harc, aki féléimében hátat fordított a valóságnak, illúziókban élt, eltorzította a valóságot. Ő még ma is, ereje teljében, pszichikailag tökéletesen felkészülve, remeg a világ igazi struktúrája előtt… De kemények és rendíthetetlenek társai, akik együtt harcolnak vele az antivilág erői ellen. Az antivilághoz mérten nemcsak az ember, hanem egy egész galaktika is csupán porszem, amely nyomtalanul elvész a Tamasz — az antiidő és antitér ellenséges sötétjében…

Fay Rodisz elnézte az előtte ülő három rettenthetetlen űrhajós-pilótát, és azt kérdezte magában: hol a határ és van-e egyáltalán? Az ESCS feltalálásával megkezdődött az Összekulcsolt Kezek Kora, de mi következik utána? A Sakti és a Tamasz egyesülésének kora? A kétpólusú világegyetem alapjainak kiegyenlítődése? De hogy lehet elkerülni az összekapcsolást, a struktúra-nélküliséget, az annihilációt? Még a homályos sejtések is meghaladják Rodisz erejét.

A kristályoszlop fénye hirtelen kihunyt, basszus húr akkordjához hasonló új hang zendült fel a fülke padlójában. Fay Rodisz ösztönösen megértette, hogy a „Sötét Láng” elérte célját, vagy inkább kilépési pontját. Ismét valami változást érzett a testében. Zuhanás vagy felröppenés? Kitágulás vagy összehúzódás? Fay Rodisz nem tudta kitalálni. A megszokott érzések megszűntek. Mintha súlytalanul lebegne, nem érzett se hideget, se meleget, se mélységet, se magasságot, se fényt, se sötétséget. Elvesztette minden tájékozódó képességét, agya nem fogott fel semmit. Egyhangú, tompa gondolatok keringtek benne, egymást kergetve szüntelenül ismétlődtek. Nem érzett se félelmet, se örömet, nem fogta fel saját állapotát, amely a több milliárd év előtti, már megszületett, de még gondolat nélküli élethez hasonlított. De valami benyomult a körben száguldó gondolatok közé, széttépte zárt láncukat. Az öntudat ismét kitárult a külvilág előtt. Visszatért a nemlétből… Nem, ezt az állapotot nem lehet így nevezni. Rodisz volt, de nem létezett, vagy inkább, létezett, de nem volt.

Csillagfények pompázó csillámszőnyegét pillantotta meg. Csakhogy az égő anyag sávjai és gömbjei most a bal oldali képernyők alsó részébe húzódtak. Elöl, jobbra, a kozmosz sötétjében baljósán ragyogott az Öt Vörös Nap csillagképe, oldalt pedig még két közeli halvány csillag.

Grif Rift felállt, két tenyerével végigsimított az arcán, mintha a fáradtságot törölné le. Div Szimbel a számtárcsákat fórgáttá a vezérlőasztalon. A csillaghajó néhányszor megremegett, mint a lecsendesedő fenevad, aztán mozdulatlanná dermedt. Bizonytalan és mély öröm melegítette át Fay Rodiszt. így érez a barlang labirintusában kerengő ember, ha végre kijut a. kék ég alá, a meleg napsütésbe, beszippantja a füvek és az erdő illatát. Fay mindenkire rámosolygott: Grif Riftre, Csedire, a két asztronavigátorra, akik a vezérlőasztalok mentén a számitógépek helyiségébe vezető lifthez indultak. Az ovális ajtó előtt felbukkant Gén Atal. Elfordította a zöld fogantyút, és a súlyos ajtó elcsúszott jobbra. A páncélvédelmi mérnök Grif Rítttel egyidejűleg lépett Csedihez.

— Kész! — mondta Rift. — Most az asztronavigátorokon a sor. Rövidesen megmondják nekünk, milyen távolságra vagyünk a céltól. Mit gondol, Div?

A mérnök-pilóta egy négy-öt centiméter átmérőjű, homályos égitestre mutatott, amelyet félig eltakart a képernyő kerete, és Fay Rodisz eddig nem vett észre.

— Ha ez a Tormansz Napja, s mérete a mi Napunkhoz hasonló, akkor talán csak háromszáz-négyszáz millió kilométerre van. Ez pedig semmiség.

— S ha nem az? Hanem valamelyik abból az ötből? — kérdezte Szol Szain.

— Akkor sokáig fogunk bolyongani… vagy újra belépünk a nullatérbe, de már a Földön előre elkészített védőtér nélkül. Ez baj lenne, de én bízom mind a földi számításokban, mind a mi asztronavigátorainkban. Nem először irányítanak ESCS-et — mondta nyugodtan Div Szimbel.

Csedi Daan óvatosan leeresztette a lábát a rugalmas padlóra.

— Hogy érzi magát, Csedi? — kérdezte gondoskodón Grif Rift. — Hívjam talán Evizát? Mégiscsak kockázatos volt ilyen megpróbáltatásnak kitennie magát. Abban bíztam, hogy a személyzet gondosan felkészült.

— Nem is tévedett — egyenesedett ki Csedi. Minden erejét összeszedve igyekezett úrrá lenni lába gyengeségén és szeme vibrálásán.

A csillaghajó három vezetője összenézett. A lány úgy felelt, mint akinek mindennapos eset, hogy rövid idő alatt kétszer veszti el az eszméletét. Csedi észrevette Szol Szain sötét szemében a gunyoros szikrát.

— Miért nem Fay Rodisszal törődnek? Ő is először járt a nulla-térben.

— Fay Rodiszért senki sem aggódott — mondta halkabban Grif Rift —, ő nemcsak hogy ásatásokat végzett távoli bolygókon, hanem megjárta a pokol minden körét.

— Miért? — csodálkozott Csedi Daan.

A történészek azért teszik ezt, hogy jobban megértsék a régmúlt idők embereinek érzéseit.

Csedire zavaros érzések törtek rá. Elpirult. A tizenhárom ember szűk világában már másodszor fordult elő vele, hogy helytelenül ítél meg valakit. Hát igen, ötvenéves kora előtt nem tekintheti magát szociológusnak. Még jó, hogy a gépi nyelvészet olyan terület, ahol bízhat magában. Vajon mennyi meglepetést okoz még neki a további munka expedíciós társaival? Fülkéjébe menet a szeme sarkából Fay Rodiszra pillantott. Rodisz, hátradőlve karosszékében, az Öt Vörös Nap csillagkép baljós hunyorgását figyelte. Csedinek hirtelen eszébe jutott egy kiállításon látott kép. Sivár táj: szürkésbama síkos kövek halma, amelyet piszkosbama növényzet tekervényes szálai hálóznak be. Az alacsony, felhős égboltot rozsdavörös, áttört tornyok támasztják alá. A rejtélyes építmények tartógerendáin ugyanazok a szürkésbama növények lengenek a szakadatlanul és közömbösen fújó szélben. A kép előtérében egy asszony állt nehéz szkafanderban. A sisak nyitott felső része látni engedte az arc egy részét. A homlok, az ormyereg, a szemöldök és a szem jellegzetes vonalairól Csedi csalhatatlanul ráismert Fay Rodiszra, noha a nehéz légzőkészülék elrejtette az orrot, a szájat és az állat. Igen, kétségtelen, hogy Rodisz ott járt az infravörös napok nyirkos bolygóin! így tehát a „Noogen” rövid, utolsó előtti ugrása Fay Rodisz részvételével történt. S ő hallgatott erről, nehogy Csedi és társai, akik még nem jártak a nulla-térben, vele szemben tapasztalatlan újoncnak érezzék magukat.

Csedi még sok mindent nem tudott. Egyébként maga Fay Rodisz sem sejtette, hogy az Előkaukázus hegyei közt egy óriási teleszkóp mellett ül a kép alkotója, a híres csillagász. Áloműző pirulákkal serkentve magát, harmadik éjszaka virrasztott. Előtte milliószoros nagyításban villogtak a képernyőn az ötcsillagos gömbhalmaz vörös pontjai a Hiúz csillagképben. Valahol ott, talán ennél a parányi vörös fénynél a gömbhalmaz fölött, több ezer fényévnyi távolságban kell kibukkannia a „Sötét Láng”-nak a feledhetetlen Fay Rodisszal, akinek sokarcú egyéniségét most már csak a halál irthatja ki emlékezetéből…

Ugyanabban a pillanatban a szferoid pilótafülkében Fay Rodisz és Grif Rift szintén egy vörös csillagot figyelt. A mérnökpilóta jól sejtette, hogy a halvány égitest, amely a képernyőn apró korongnak látszott, a Tormansz Napja.

Vir Norin és Menta Kor már meghatározta a távolságot: háromszáznyolcvan millió kilométert kell megtennie a csillaghajónak a hagyományos anamezon hajtóművekkel. Ha a csillaghajó nem lett volna egészen lefékezve, hanem legalább az úgynevezett „megközelítési sebességgel”, o,l-gyel halad, kereken három és fél óra alatt elérhetné a Tormanszot. De a „Sötét Láng” felgyorsításához és utána a fékezéséhez még vagy harminc órára volt szükség.

Diadalmasan megszólaltak a jelzőhangok, s az embereket a mágneses aknák lengéscsillapító fülkéibe kényszerítették.

A „Sötét Láng” szökellve száguldott az új irányban. Az inerciás mágneses kioltóval felszerelt hagyományos csillaghajókát még az ESCS-ek feltalálása előtt „csillag-kenguruknak” nevezték, éppen e miatt a hihetetlen gyorsulásuk miatt.

Div Szimbel és Szál Szain úgy állították be az űrhajó autómatáit, hogy egy ciklusban menjen végbe a felgyorsulás, a repülés és a fékezés. Az egész személyzet, a kellemetlenséget enyhítő hipnotikus álomba merülve, a lengéscsillapító fülkében tartózkodott. Az út közben fényképeket készítő és naplót vezető robotok kivételével senki sem figyelhette meg az űrhajón a tűzpiros nap növekedését, mind vörösebbre változó színét. A nap eleinte lassan nőtt, majd félelmetes gyorsasággal közeledett, izzó energiáját a csillaghajóra árasztva. Amikor csaknem két méter átmérőjű lett, nem lapos korongnak látszott, hanem gömbnek egy szélesen elterülő fénypalástban. Ugyanilyen sebesen távolodott is, akkora lett, mint a Földről látható Nap.

A csillaghajó befejezte a szabályos görbe leírását. Sebessége a megszabott minimumra csökkent. A kis különálló fülkében, ahol Div Szimbel és Vir Norin szendergett, működni kezdtek az ébresztő készülékek, amelyek egyébként az OESZ bármely rendellenessége esetén felébresztették volna az ügyeleteseket. Hamarosan mind a tizenhárom ember összegyűlt a pilótafülkében, nézte a közeledő bolygót. Második volt a Napjától, és kissé közelebb esett hozzá, mint a Föld a maga Napjához; ennek is csak egy távoli holdja volt, mely az egyenlítő méntén keringett. Az asztronauták jól ismerték saját bolygójuk tiszta kékségét, amely egyre ragyogóbb és kedvesebb lett, ahogy közeledtek feléje. A Tormansz mélykéknek látszott, ahol pedig a felhőtakaró visszaverte és szétszórta a vörös Nap sugarait, ibolyaszínű volt. A bolygó színe barátságtalannak tétszett. A csillaghajósoknál idegesebb emberek a Tormansz látványát baljóslatúnak találták volna.

A sötétkék gömb fekete égben lebegett, alatta pedig, alig észrevehetően a hold hamuszürke korongja úszott.

— A Tormansz alighanem mégis a harmadik bolygó volt — szólt hangosan Tor Lik. — Az első rég belehullt a Napjába, ahogy majd a mi Merkúrunk is. Ez a csillag régebbi… — Az asztrofizikus elhallgatott, az elülső lokátorok képernyőjére nézett, amelyen pontozott körív rajzolódott ki.

Grif Rift a vezérlőasztalhoz ugrott, de Olla Dez megelőzte, és megteremtette az összeköttetést. A lokátor alatti hosszú ablakocskában rövid, függőleges oszlopok kezdtek futni, a fórdítógép pedig két hangot, a d és a g hangot ismételte szakadatlanul.

— A Gyűrű nyelve! — kiáltott fel Grif Rift.

Olla Dez elfordította a fordítógép indexét. Az ablakban azon nyomban peregni kezdtek a számok: 02, 02, 02, 02,… — a Nagy Gyűrű állomásainak galaktikai hívójelei. A csillaghajót hívták!

Valamilyen hallatlan érzékeny lokátorok felfedezték a „Sötét Láng” közeledését, és most azon a nyelven szólították, amely a Galaktikához tartozó bolygók és a Nagy Gyűrű hatalmas szövetségében egyesült galaktikán kívüli csillaghalmazok millióinak közös nyelve volt. Az egyenes sugár csillaghajók révén most még az M-31-es galaktika, vagyis az Androméda-köd is egyesíti kollektív értelmének, Gyűrűjének óriási erejét a miénkkel, s ez csupán kezdete az ÖKK új korszakának. Ez az egyezményes nyelv, amelyet a Föld fia, a feledhetetlen Kam Amat fejtett meg, úgy látszik, a hagyományos jelképeket használva hangzik majd fel a Tormansz bolygóról!

Akkor hát tévesek voltak a róla alkotott földi elképzelések! Hogyha a tormansziak a Gyűrűhöz tartoznak, ha ismerik a nyelvét és érintkeznek testvéreikkel az értelemben, akkor nincs kínszenvedések bolygója. Ez csak félreértésen alapuló legenda. A Cefeusz lakóinak gondolkodása bizonyára túlságosan különbözik a Sárkány csillagkép lakóinak gondolkodásától, akik ESCS-et küldtek a nyolcadik görbület huszonhatodik területéré, s ezt nem tudta ellenőrizni a Nagy Gyűrűnek az az állómása, amely a hírt a Földre továbbította!

Csedi Daan úgy érezte, mintha a csillaghajóban a távoli Föld bátorító szellője fújdogálna. Nem egy barátságtalan vagy éppen ellenséges bolygó ajtaján kopogtatnak, hanem szívesen Iátott vendégként érkeznek, mint egyenlők az egyenlőkhöz. A tormansziak mindent megértenek, s fölösleges aggódni amiatt, hogy bizalmatlanságból vagy félelemből megbántják egymást.

Társai osztoztak Csedi örömében. Csak Olla Dez hosszúkás arcán suhant át csalódottság. Csedi Daan, öntudatlan utánzási vágytól ösztönözve, először Fay Rodiszra pillantott, és észrevette, hogy Rodisz vidám, megkönnyebbült, szinte diadalmas pillantást vet Grif Riftrc. Fay kissé hátradőlt, hogy ne kelljen elfordulnia a képernyőtől, s olyan mozdulattal nyújtóttá kezét Grif Riftnek, hogy Csedi elragadtatva figyelte… Ő még soha nem nézett az expedíció vezetőjére mint nőre, különösen a női nem olyan ragyogó képviselőinek társaságában, mint Olla Dez és Eviza Tanét. Rodiszban most mintha egyesült volna az anya gyengédsége, az orvos jósága és a saját szépsége tudatának öröme.

A számjelek futása a vevőkészülék üvege mögött meghatározott ideig, néhány percig folytatódott. Azután más jelek következtek. Egy érdes, gyengén modulált hang, amilyennel a kis méretű fordítógépek beszélnek az űrhajókon, lassan így szólt: „Mindenkinek, mindenkinek, mindenkinek. Utiközlemény következik…”

Csedi elhűlve, tanácstalanul nézett körül. Fay Rodisz villámgyorsan a vevőkészülékhez hajolt, Grif Rift pedig ökölbe szorította kezét, amellyel az imént még a diadalmas Rodisz ujjait fogta. „Közlemény a bolygóról, az úton levő expedíciónak.” A gép mintha fuldoklóit volna, néhány érthetetlen han—. got adott, majd élénken és szenvtelenül folytatta: „Meghatároztuk a galaktikai koordinátákat, és a figyelmeztetést hagytűk a lakott bolygó lakatlan holdján. Előbb a figyelmeztetést továbbítjuk: 02, 02, 02, 02 — vegyék a figyelmeztetést.”

— Ól — sóhajtott fel valaki mélységes csalódottsággal, mikor a gép egy pillanatra elhallgatott.

„Ne szánjanak le. A bolygót nagy sűrűségű humanoid civilizáció népesíti be, TFM (Technikai Fejlettség Mutatószáma) körülbelül 36, nem tartozik a Nagy Gyűrűhöz. A nyelvükön küldött kérést, hogy fogadják a csillaghajót, rögtön elutasították. Nem kívánnak látogatókat. Ne szánjanak le a bolygóra”…

A gép újabb szünetet tartott, az ablakban pedig jelek és számok kúsztak, amelyek a koordinátákat már ismerő földiakók számára feleslegesek voltak. Az emberek szóüanul áUtak ott, amíg a galaktikai hívójel hangjai és számai újra nem ismétlődtek.

— Minden világos! — Olla Dez kikapcsolta a vevőberendezést.

— Igen — mondta komoran az asztronavigátor —, torpedóadóállomás a mellékbolygón. Három évszázada hibáüanul működik. Remek munkát végeztek a Cefeusz lakói!

— Egyébként, ha ők nincsenek… — kezdte Olla Dez.

— Mi nem volnánk itt… — felelte rá Szol Szain, szárazon felnevetve az átélt feszültség után.

Az emberek mozogni és beszélgetni kezdtek, próbálták eltitkolni egymás elől csalódottságukat.

— Figyelmet kérek —, szakította félbe a beszélgetést Grif Rift, és Fay Rodiszhoz fordult: — Mi a terv?

— Változatlan — felelte az asszony, és ismét a régi nyugodt, határozott Rodisz volt.

— Szükséges-e, hogy először a mellékbolygót, közelítsük meg — kérdezte Grif Rift miután a Cefeusz-expedíció közlése megerősíti, hogy valóban lakatlan?

— Mégis szükséges. A mi tapasztalatainkkal olyat is láthatünk, amit a cefeusziak nem érthettek meg, s így észre sem vehették. Elképzelhető, hogy a mellékbolygón maradtak nyomai a régi Tormansz civilizációnak, amely utóbb hanyatlásnak indúlt. A bolygón létezhetett még régebbi civilizáció is, amelykihalt vagy elpusztították a Tormansz mai lakói, amennyiben jövevények Grif Rift bólintott.

A „Sötét Láng” lassan közeledett a Tormansz holdjához, s amikor kiegyenlítette vele orbitális sebességét, megkezdte repülését az élettelen égitest körül, amelynek átmérője körűibelül hatszáz kilométer volt. A hatalmas sztereoteleszkópok végigtapogatták a felszínt, amelyet helyenként mélyedések és alacsony hegyek szeltek át. A filmtekercsek a felvevőkészülékbői egyenesen a nagyítóba kerültek, és jól lehetett látni rajtűk az egyes köveket is. A felvételek semmi olyat nem mutattak, amiből arra lehetett következtetni, hogy a mellékbolygón valaha is értelmes lények éltek. Még a Cefeusz-expedíció torpedó-adóállomását is felkutatták: a hólyagos, csillogó láva meredek falú szakadékban lapult. Ugyanide, a meteoritoktól védett helyre zuhant le, amikor a szállítóhajó a második kört tette a bolygó körül, a „Sötét Láng” torpedó-adóállomása, a Gyűrű nyelvén közölve, hogy ESCS érkezett a Földről különleges küldetéssel, és le fog szállni a bolygóra. Ha az adóállomás a ledobástól számítva öt évnél hosszabb ideig műkődik, azt jelenti, hogy a csillaghajó elpusztult, amiről az SZT 3 388+04ZSF bolygó (a Föld) értesítést kért a Gyűrűre az első adandó alkalommal.

— Visszafelé ne felejtsük el kikapcsolni — mondta gondterhelten Div Szimbel. — Megtörtént már, hogy megfeledkeztek róla a nagy örömben, amikor sikerült megmenekülni veszélyes bolygókról.

— A miénken van biztosító berendezés — nyugtatta meg Szol Szain. — Ha majd távolodunk a Tormansztól és a holdjától, az adóállomás addig szirénázik, amíg ki nem kapcsoljuk.

— Akkor minden kész! Induljunk a Tormanszra — szólt ásítva a mérnök-pilóta.

— Addig még kipihenhetjük magunkat. Fay Rodisz utasítást adott, hogy minél lassabban közeledjünk a bolygóhoz, a nappali oldalról, ne használjuk a lokátorokat, és ne jelezzünk.

— Odalopakodunk, mint a hajdani vadászok a vadhoz — jegyezte meg elégedetlenül Szol Szain.

— Nincs ínyére? — csodálkozott Div Szimbel.

— Valahogy nincs rendjén, hogy rejtőzködünk, lopakodunk!

— Fay Rodisz azt mondta, nem kell nyugtalanítani a tormansziakat. Ha ellenségként fogadják a kozmoszból érkezőket, akkor a „Sötét Láng” érkezése felháborodást kelt, s mi kénytelenek leszünk egy-két hónapig körpályán keringeni a bolygó körül, amíg meg nem tanuljuk a nyelvüket, és meg nem ismeijük szokásait. Ha tudomást szereznek a bolygójuk felett repülő csillaghajóról, meg sem tudjuk magyarázni, miért vagyünk itt!

— A cefeusziak megmagyarázták!

— Valószínűleg megtanultak néhány mondatot. És visszautasították őket. Nekünk ezt el kell kerülnünk, mert túlságosan nagy utat tettünk meg a Tormanszig, amely számunkra a cél, nem pedig az utunkba eső bolygó — mondta Div Szimbel.

— De hát ez tapintatlan leselkedés — makacskodott Szol Szain. — Az ilyen módszerek megfeleltek a régi korok embereinek, de méltatlanok a magasabb rendű társadalom tagjaihoz… Egyébként itt a szociológusunk! Mi a véleménye, Csedi? — A mérnök-kibernetikus elmondta, miről beszélgettek.

A lány elgondolkozott, majd határozottan kijelentette:

— Méltatlan volna a Föld embereihez és korunkhoz, ha azért jönnénk, hogy titkon megfigyeléseket végezzünk, és szó nélkül távozzunk. Igaz, semmiféle kárt nem okoznánk, de azért ez… olyan, mint belesni egy gyanútlan ember szobájába… Majd megmagyarázzuk a dolgot, ha leereszkedünk a bolygóra, és ők meg fogják érteni.

— S ha nem értik meg, és nem fogadnak? — makacskodott Szol Szain, gunyorosan összehúzva a szemét.

— Nem tudom, hogy döntenék. Egyetértek Rodisszal.

— Én is úgy gondolkodom — mondta a mérnök-pilóta. — Annál is inkább, mert mindketten megfeledkeznek egy fontos részletről. Olyan roppant magasságból, ahol tartósan körpályán repülhetünk, a bolygó életét csak nagy vonalaiban láthatjuk, és csupán azokat az adásokat tudjuk felfogni, amelyeket az egész bolygónak sugároznak. Más szóval, csak azt figyelhetjük meg a társadalom életéből, amit mindenki láthat, hallhat.

Többre nincs is szükségünk, hogy megértsük a nyelvüket és magatartási normáikat.

— Igaza van, Div! Milyen egyszerű ez, nekem mégsem jutott mindjárt eszembe. Mit szól hozzá, Szol?

A mérnök-kibernetikus egyetértése jeléül széttárta a kar-ját.

— S még valami — folytatta Div Szimbel. — Nekik nincsenek nagy magasságban repülő műholdjaik, úgyhogy nem zavarjuk a hírközlési rendszerüket.

— De lehet, hogy egyáltalán nincsenek műholdjaik, se nagy magasságban, se alacsonyan — jegyezte meg Szol Szain.

— Hamarosan meglátjuk — mondta Div Szimbel.

III. FEJEZET

A Tormansz fölött

„A bolygó forgási sebessége egyenlítőnél gamma 1/16, forgási idő 22 földi óra…” — jelentette az összegező berendezés, nem-emberi tisztasággal ejtve a szavakat. A széles adattároló szalag lekúszott a hajónapló vevőkészülékébe. A „Sötét Láng” automatái gondosan megfigyelték a Tormanszt, a legapróbb részlet sem kerülte el figyelmüket.

— Meglepő a széndioxid mennyisége az alsó légrétegekben — szólt Tor Lik. — S mennyi van még feloldva az óceánokbán! Akárcsak a földi, geológiai ókorban, amikor a széndioxidót még nem kötötte le részben a szénképződés folyamata.

— Melegházi effektus? — tudakolta Szol Szain.

— Az éghajlat itt egyébként enyhe és egyenletes. A Tormansz egyenlítője „függőlegesen” áll a földihez képest, azaz merőleges a forgási síkra, a forgási tengely pedig azonos a keringési pálya vonalával…

— A vízhiány semmivé teheti ezeket az előnyöket —. szólt közbe Grif Rift, aki a felszín-szondázás görbéit olvasta le —, az óceánok területe ötvenöt század, az átlagos vízmélység pedig egy-két kilométer.

— Ez önmagában még nem jelent nedvességhiányt — mondta Tor Lik —, megvizsgáljuk a párolgás, a vízpáratelítettség egyensúlyát, a széláramlatokat. Nagyobb jégfelhalmozódás a sarkokon ilyen éghajlatnál nem várható, nem is látunk. Nincsenek sarki zónák és általában erős légmozgások.

Az emberek folytatták a munkát a műszereknél, s időnként egy-egy pillantást vetettek a körlátkép-aknára, amelyet Gén Atal kinyitott számukra. Az akna, amely áthatolt az űrhajó falain és áttetsző ittrium kerámiából készült, széles ablakban végződött, tükörrendszer segítségével szabad szemmel is megfigyelhetővé tette a bolygót.

A csillaghajó alján levő ablakban látszott az alig észrevehetően mozgó bolygó. A „Sötét Láng” huszonkétezer kilométér magasságban keringett, egy kicsit lassabban, mint a bolygó, így kényelmesen meg lehetett figyelni a Tormansz felszínét. A felhőtakarón, amely a földlakóknak eleinte rejtélyesen sűrűnek tetszett, az egyenlítőnél hatalmas rések tátongtak: ólomszürke tengerek, füves pusztaságnak vagy erdőnek látszó barna síkságok, alacsony hegyek sárga gerincei és tömbjei úsztak át rajtuk. A megfigyelők hamarosan megszokták a bolygó külsejét, és egyre több részletet megértettek a felvételeken. A Tormansz, noha méretében csaknem azonos volt a Földdel, és planetáris jellegében sok vonatkozásban hasonlított hozzá, planetográfiai részletekben nagyon különbözött tőle. A tengerek hatalmas területet foglaltak el az egyenlítőnél, a szárazföldek pedig a sarkok felé tolódtak. A meridionális tengerszorosokkal, illetve tengerekkel elválasztott szárazföldek mintegy két koszorút alkottak, mindegyik négy szegmentumból állt, amelyek az egyenlítő felé kiszélesedtek és a sarkok felé elkeskenyedtek, olyasformán, mint a Földön Dél-Amerika. Messziről és fentről a bolygó felszíne szimmetrikus elrendezésűnek tetszett, nagyon különbözött a földi szárazföldek és tengerek bonyolult körvonalaitól. A nagy folyók főleg a sárkoktól az egyenlítő felé tartottak, s az egyenlítői óceánba vagy a tengerszorosokba torkolltak. Közöttük vízben szegény szárazföld széles sávjai, nyilván sivatagok húzódtak.

— Mit szól ehhez a planetológus — húzta össze a szemét szokott módján Szol Szain —, furcsa bolygó?

— Semmi furcsa nincs rajta! — felelte komolyan Tor Lik. — Ősibb, mint a mi Földünk, de gyorsabban forog. Ennél fogva a szárazföldek sarki undulációja gyorsabban ment végbe és messzebb ért, mint nálunk. A szimmetria, helyesebben a két félgömb hasonlósága a véletlen műve. A Tormansz mélye valószínűleg nyugodtabb, mint a Földé, az emelkedés és a sülylyedés nem olyan erős, nincs vagy kevés a működő tűzhányó, gyengébbek a földrengések. Mindez törvényszerű. Másvalami a meglepő — A széndioxid bősége magas oxigéntartalom mellett? — szólalt meg Grif Rift.

— A tormansziak túlságosan sok természetes fűtőanyagot égettek el: Nekünk itt nehéz lesz a légzés, kerülnünk kell a nagyobb terepmélyedéseket. Ellenben a tenger, amely bővelkedik széndioxidban, áttetszőbb lesz, akár a Föld legősibb geológiai korszakaiban… a fenéken valószínűleg nagy tömegű mészkőlerakódás található… Mindez nem egyeztethető össze a lakosságnak azzal a számával, amelyet a cefeusziak kétszázötven évvel ezelőtt állapítottak meg.

— Itt sok az ellentmondás a planetográfia és a demográfia között — bólintott Grif. — Addig talán nem is érdemes a megfejtésükön töprengem, amíg alacsonyabb pályára nem ereszkedünk. Ha nincsenek műholdjaik, akkor a felfedeztetés kockázatán kívül semmi akadálya, hogy bármilyen magasságban zavartalanul körülrepüljük a bolygót.

— Annál is inkább, mert az első keringési pályán minden megfigyelést elvégeztünk — mondta lelkesen Tor Lik.

— Csedinek és Faynak még van dolga. Nyelvésznőnknek sikerült elég hosszú szöveget kapnia, hogy Kam Amat módszerévei kiderítse a nyelv szerkezetét. Fay Rodisz azt kívánja, hogy mire megközelítjük a bolygót és figyelhetjük a tévéadásokat, addigra értsük a tormanszok nyelvét.

— Ésszerű! Elkerüljük a téves asszociációkat; ezekből származnak a merev klisék, amelyek megakadályozzák a megértést.

— Maguk, planetológusok, jól felkészültek! Még lélektanból is!

— Régóta megfigyelték a fiziko-kozmológusoknak azt a fogyatékosságát, hogy a saját területükre összpontosítják a figyelmüket. Súlyos hibák származtak abból, hogy elhanyagolták az embert mint a bolygó szempontjából jelentős tényezőt. Erre most már ügyelünk — mondta Tor Lik, és megállította a sárga szalag lassú futását.

— Maga egyúttal szépen előrehaladt a szakmájában. Alighogy elvégezte a Herkules-tetteket, feltalálta a hipszobolométért, és szputnyikról felfedezte azt az óriási réz-higany övezetét, amelyről a geológusok ma is vitáznak, mint rendkívül ritka kivételről — tette hozzá Grif Rítt.

A fiatal planetológus elpirult, s hogy zavarát leplezze, hozzátette:

— Pedig ez a kivétel húsz kilométer mélységben terül el a felszín alatt!..

A planetológus nem sokáig várt. Néhány nap múlva (az éjszakák ilyen magas körpályán igen rövidek voltak!), a „Sötét Láng” észrevétlenül lejjebb siklott olyan pályára, amelynek magassága fele akkora sem volt, mint a Tormansz átmérője, s hogy ne használjon el sok energiát, növelte relatív sebességét.

Csedi és Fay Rodisz teleaggatta a körtermet tormanszi nyelvű hipnotáblákkal. A személyzet minden tagja, ha végzett közvetlen munkájával, idejött, és elmerült a sémák szemléletébe, egyidejűleg hallgatta és tudat alatt emlékezetébe véste az idegén nyelv szavainak hangzását és értelmét. A tormanszi nyelv nem volt egészen idegen, szemantikája és aldeológiája nagyón emlékeztetett a Föld régi nyelveire. Meglepően keveredtek benne a kelet-ázsiai szavak az MVK végén elterjedt angol nyelv szavaival. A földihez hasonlóan planetáris volt, bár még fennmaradtak egyes nyelvjárások a bolygó különböző féltekéin, amelyekre a földieknek megfelelő egyezményes elnevezéseket kellett kitalálni. Azt a féltekét, amely a Tormansz keringési pályáján a forgás szerint elöl volt, elnevezték észalónak, a hátulsót meg délinek. Mint később kiderült, a Tormansz asztronómusai a féltekéket elülsőnek és hátsónak, Életnek és Halálnak nevezték.

Az egyetemes nyelv megkönnyítette a kutatók dolgát, de a hangmagasság váltakozása és a nazális, hol elnyújtott, hol felgyorsított kiejtés sokkal nehezebbnek bizonyult, mint a pontos és tiszta földi kiejtés.

— Mire jó ez? — bosszankodott Grif Rift, aki a legrosszabb volt Csedi tanítványai között. — Üvöltés, jajgatás vagy nyávogás helyett nem lehetne a gondolat árnyalatait újabb szóval kifejezni? Vajon ez nem visszatérés a fákon ugráló ősökhöz?

— Vannak, akiknek egyszerűbb ugyanazt a szót különböző módon kiejtve változtatni az értelmen — felelte Tivisza, aki a parancsnok szerint mesterien „nyávogott”.

— Nekem könnyebb megjegyezni tíz új szót, mint felüvölteni a már ismert szónak a közepén vagy a végén — vonta össze komoran a szemöldökét Grif Rítt. — Nem mindegy hogy száz vagy százötvenezer szót használnak?

— Nem mindegy, ha a szó írásos képe annyira nem egyezik a kiejtéssel, mint a tormansziaknál — szögezte le Csedi mint szaktekintély.

— Hogyan alakulhatott ki ilyen ésszerűtlen eltérés?

— A rövidlátó maradiság az oka. Ez nálunk is tapasztalható volt a világnyelv megszületése és a nyelvjárások racionalizálása előtt, amelyet a fordítógépek megjelenése kényszerített ki. A társadalmi fejlődés meggyorsulásával a nyelv változni és gazdagodni kezdett, a helyesírás azonban a régi színvonalon maradt. Sőt romlott: konokul egyszerűsítették a helyesírást, hogy megkönnyítsék a nyelvtanulást a lusta és ostoba emberek számára, holott a társadalmi fejlődés mind nagyobb bonyolultságot kívánt.

— S ennek következtében a nyelv elvesztette fonetikai gazdagságát?

— Óhatatlanul. A folyamat azonban bonyolultabb volt. Például a kultúra fellendülésével a Föld minden népénél gazdagodott az érzelmeket kifejező, a látható világot és a belső élményeket leíró köznyelv. Majd a munkamegosztás kialakulásával megjelent a műszaki, a szakmai nyelv, s a technika fejlődésével egyre gazdagodott, mígnem szavainak száma meghaladta a köznyelv szavainak számát, amely viszont szegényedett. Gyanítom, hogy a Tormansz köznyelve éppoly szegényes, mint a miénk volt az MVK végén, sőt annál is szegényebb.

— Ez azt jelenti, hogy a szakmai élet túlsúlyba került a szabad idővel szemben?

— Kétségkívül. Az embereknek kevés idejük jutott önművelésre, művészetre, sportra, még az egymással való érintkezésre is. Sokkal kevesebb, mint a társadalmi kötelességeikre. Az is elképzelhető, hogy nem tudták jól felhasználni szabad idejüket önképzésre és képességeik tökéletesítésére. Az egyik is, másik is a rossz szervezés és a társadalmi tudat alacsony színvonalának jele. Fay Rodisz szerint a Tormansz rádióadásainak általunk ismert szövegeiben éppoly kevés az értelem, mint nálunk volt az MVK régi történelmi korszakaiban, amikor a silány papírra nyomott napilapok, a televízió— és rádióadások legfeljebb három-öt százaléknyi hasznos információt tartalmaztak. Fay Rodisz pedig a nagyszámú szemantikai sztereotípiából azt gyanítja, hogy a bolygón az írásbeliség valamilyen oknál fogva a fejlődés alacsony fokán áll. De mi még nem láttunk tormanszi írást, a gépek által rögzített szövegből fejtettük meg a nyelvet.

— Még az írást is megtanuljuk? — sóhajtott fel tréfásan Vir Norin. — Meddig kell még keringenünk a Tormansz fölött?

— Már nem sokáig — vigasztalta Csedi —, most már érdékesebb dolgok következnek. Olla Dez ma megkezdte a tévéadások vételét, és alighanem már holnap megláthatjuk a Tormansz életét.

Meg is látták. A Tormansz televízió nem érte el a Föld eudoplasztikus technikájának színvonalát, de a közvetítések tiszták voltak, szép színskálával.

A „Sötét Láng” személyzete, a szolgálatban levők kivételével, elhelyezkedett az óriási sztereoképemyő előtt, órák hoszszat figyelte az idegen életet. A tormansziak annyira hasonlítottak a földi emberekre, hogy senki sem kételkedett benne: a történészek feltevései a VEK három csillaghajójának sorsát illetően helyesek voltak. Furcsa érzés fogta el a földlakókat. Mintha történelmi témájú előadásokat néztek volna. Gigantikus városokat láttak egymástól nagy távolságra szétszórva a bolygón. Ezek a városok tölcsérként szívták magukba a lakosság zömét. A tormansziak többemeletes házakban összezsúfolva laktak, amelyek alatt, földalatti labirintusokban folyt a mindennapos technikai munka. A városok körüli satnya zöldövezeteket széles utak szelték át, csápokként nyúlva bele a tágas mezőkbe, ahol a Földön honos szójababhoz és burgonyához hasonló növényeket termesztettek nagy mennyiségben. A legnagyobb városok az egyenlítői tenger közelében épültek, a folyótorkolatoknak azokon a szakaszain, ahol a köves talaj szilárd támaszt adott a nagy épületeknek. A folyóktól és a megművelt földektől távol óriási területeken gyér fűvel és végtelenül egyhangú bozótossal benőtt szavannák terültek el.

A megművelt föld övezeteiben meglepő volt az állandó települések hiánya. Fárasztó látványt nyújtott a sivár, hosszú és alacsony épületek egyhangú ismétlődése az elülső és a hátsó féltekén, a nagyvárosok és a kisebb lakott helyek körül. Nehézkes gépek mozogtak a porban, megmunkálva a talajt vagy begyűjtve a termést, nem kevésbé nehézkes járművek robogtak dübörögve a széles és sima utakon.

A földi megfigyelők nem értették, miért zúgnak így ezek a hatalmas gépek, mígnem rájöttek, hogy a szörnyű zaj oka egyszerűen a motorok rossz konstrukciója, az alkatrészek hanyag összeillesztése.

A Föld lakói csendben, nehogy zavarják társaikat, órákon át nézték a bolygó életét, szinte elkábította őket a tömérdek benyomás. Időnként a „Sötét Láng” személyzetének egyik-másik tagja felállt és átment a körteremnek abba a részébe, ahol egy hosszú asztalon ételek voltak feltálalva. Étkezés közben megbeszélték benyomásaikat, majd visszatértek a képernyőkhöz, minél kevesebbet akartak elmulasztani a Tormansz tévéműsoraiból. Illetve a bolygó nem is Tormansz, hanem Jan-Jah, így nevezték tormanszi nyelven. Ám a Tormansz elnevezés olyan mélyen belevésődött az expedíció tagjainak tudatába azokban a hónapokban, amikor gondolataikat szinte teljesen ez a bolygó foglalta le, hogy továbbra is ezt a nevet használták.

Megismerték a bolygó fővárosát is: a Föld nyelvére lefordítva úgy hívták, hogy a Bölcsesség Központja.

Helyesnek bizonyult Fay Rodisz feltevése, hogy a tormansz írás bonyolult jelek, ideogrammák rendszere, amelyek nem hangokat, hanem fogalmakat jelölnek. Ezeknek elsajátítása még az éles eszű földlakóknak is sok időbe tellett volna. Szerencsére volt az írásjeleknek egyszerűsített gyűjteménye is, amivel elboldogultak a mindennapi életben és a sajtóhírek könnyebb nyelvezetében. Új táblákkal díszítették fel a „Sötét Láng”-on a terem falait. Díszítették, mert a jelek formája esztétikai élvezetet nyújtott a csillaghajó személyzetének. Bonyolult ábráik ízléses absztrakt rajzoknak látszottak. A szővegeket vagy élénksárga papírra írták feketével, vagy pedig erős sötétzöld színnel halványkék alapra.

— Milyen szép a mi vonalas betűink szegényes egyszerűségéhez képest! — lelkesedett Olla Dez. — Ha visszatérünk, nem kellene a tormanszi ábécét az Általános Korszerűsítési Tanács elé terjeszteni?

— Nem hiszem — felelte Fay Rodisz ezt a fajta írást már használták a Földön, mégpedig sok évszázadon át. Minden idők és népek konzervatívjai ezt védelmezték a tisztán főnetikus ábécével szemben, amelyből a mi vonalas írásunk alapelemei származnak. Azt bizonygatták, hogy ezeket a jeleket, lévén ideogrammák, egyformán értik a különböző nyelveken beszélő népek…

— S a betűk nemcsak absztrakt jelekké válnak, hanem kőnkrét értelem szimbólumaivá is — vette át a szót Olla Dez. — Azért van ilyen sok belőlük!

— S túlságosan kevés az exponenciálisan bővülő emberi gondolkodás számára — tette hozzá Csedi Daan.

— Ön jól meglátta a fő ellentmondást — bólintott Fay Rodisz —, mindennek ára van; az ideogrammákat használó írás előnyei a kultúra és tudomány fejlődésével jelentéktelenekké válnak. Viszont százszorosára növekszik a hátránya, a fogaimák merevsége, amely konzerválja a gondolkodás elmaradottságát, lassítja fejlődését. A bonyolult, szép írás, amely a gondolat ezernyi árnyalatát fejezi ki ott, ahol millió árnyalatra van szükség, archaizmussá válik, olyanná, mint a képírás volt a kőkorszakban, ahonnan kétségkívül származik is.

— Rég megadtam magam, Fay! — nevetett Olla Dez. — Az ÁKT-ban a barlangi gondolkodás védelmezőjének bélyegeztek volna. Köszönöm, hogy megmentett a szégyentől.

— Az ÁKT aligha bánt volna el ilyen kegyetlenül magával — felelte Rodisz ugyanolyan tréfásan. — A Tanács többsége férfi, s amellett mindenben kételkedő. Az ilyenek nem nehéz ellenfelei a női nemnek, kivált az olyan csinos nőknek, mint maga.

— Ne tréfáljon — mondta Csedi komolyan —, én tragikusnak érzem, hogy az ideogrammák ilyen hosszú ideig fennmaradtak a Tormanszon. Ez a gondolkodás szükségszerű elmaradottságát jelenti…

— Vagy inkább a lassú haladást és a formák archaikusságát — igazította ki Rodisz —, az elmaradottság mindig relatív. De mihez viszonyítsunk? A Földhöz? De melyik kor fejlettségi szintjéhez. A mi korunké jóval magasabb. A szép, értelmes és egyetértő élet, a világ mohó megismerésének, a szépség és öröm gazdagító boldogságának hány évszázada maradt már mögöttünk! Melyikünk ne volna hajlandó azokban az időkben élni?

— Én — szólalt meg Vir Norin. — Őseink olyan keveset tudtak. Nem bírtam volna…

— Én sem — csatlakozott hozzá Fay Rodisz de a tudás határtalan tengere éppúgy terül el előttünk, mint őelőttük. Nincs érzelmi különbség. És az egyéni érték, az álmok és a szerelem, a barátság és a megértés — mindaz, ami nevel minkét? Ebben egyformák vagyunk. Miért is vitatnánk el a tormansziaktól, hogy hasonló fokon állnak? Csak azért, mert az írásuk elmaradott? Egyébként is úgy látszik, hogy a kínszenvedés bolygója mellett szóló legfontosabb bizonyíték nem helytálló. A mi demogrammjaink nem igazolják a Cefeusz-expedíció adatait a lakosság kolosszális számáról. Óriási a különbség!

— Hihetetlen! — ingatta a fejét Grif Rifit. — Egyebekben a cefeusziak kitűnő planetográfúsoknak bizonyultak. Ez vagy tévés, vagy…

— Vagy erősen csökkent a lakosság száma — fejezte be Fay Rodisz. — Lehetséges. De akkor ez katasztrófa, holott mi semmi különöset nem vettünk észre.

— Nem okvetlenül katasztrófa — szólt közbe Tivisza Henako.

— A Cefeusz-expedíció óta több mint kétszázötven év telt el. Vegyük a VEK kezdetére jellemző átlagos életkort, a hétven évet. Ez alatt az átlagos életkor négyszeresének megfelelő időszak alatt a Tormansz lakossága még nagyobb mértékben csökkenhetett, vagy ellenkezőleg, növekedhetett merőben belső okokból.

— Én úgy gondolom, a belső okok a katasztrófa legrosszabb formái — mondta Csedi. — Tévéadásaiból ítélve egyelőre nem tetszik nekem ez a Jan-Jah bolygó!

Mintha Csedi szavait igazolná, a sztereoképemyő mélyéből dallamos zene hallatszott, amelyet csak ritkán szakított meg disszonáns jajveszékelés. A földlakók előtt szürkésbama üveg hez hasonló anyaggal borított tér jelent meg egy dombon. A téren üvegösvény vezetett az ugyanolyan anyagból készült lépcsőhöz. A magas vázákkal és vaskos, szürke kőoszlopokkal díszített rövid lépcső üvegépületbe vitt, amely ragyogott a vőrös Nap fényében. A légies homlokzatot alacsony oszlopok tartották. A bejárat előtt két fekete edény állt, amelyből könynyű füst szállt.

Az üvegösvényen fiatalemberek haladtak, rövid botocskákkai ütögetve zengő-bongó korongokat. Néhányan a vállukon átvetett szíjakon kicsi, arannyal díszített dobozkákat vittek. A dobozkák ugyanarra a zenére voltak behangolva, amelyet a földlakók a zöld-kék színképhez soroltak. Az eddig hallott tormansz zene mind csak a piros vagy sárga hangnem és dallamárnyalathoz tartozott.

A tévékamera most közelebbről mutatta a vonulókat, és kiemelt a tömegből két párt, akik izgalom és a nyugtalanság, az elszántság különös keverékével tekingettek kísérőikre és hátrább a városra. Mind a négyükön egyforma élénksárga körgallér volt, amelyre kitátott szájú, tekergő, fekete kígyók voltak ráfestve.

Mindegyik férfi kézen fogva vezette társnőjét. Oldalazva közeledtek a lépcsőhöz, és hirtelen énekeim, vagy inkább jajveszékelni kezdtek. A jajongó dallamot valamennyi kísérő átvette.

Csedi Daan, Fay Rodisz és Tivisza Henako, akik legjobbán tudtak tormanszi nyelven, feszülten figyeltek. Kattant a hangrögzítő különleges szűrője, amely modulálta a gyors, értheteden beszédet.

A korai halált dicsőítik, ezt tartják az ember legfőbb társadalmi kötelességének — kiáltott fel Tivisza Henako.

Fay Rodisz némán hajolt a képernyőhöz, mint mindig, ha valami megdöbbentőt látott. Csedi Daan a kezébe temede az arcát, és a sebtében lefordított éneket ismételte, amelynek dallama eleinte tetszett a földlakóknak.

„A legfőbb bölcsesség — erőnk és egészségünk teljében a halálba menni, elkerülni az öregség szomorúságait és az élettapasztalat elkerülhetetien szenvedéseit…

Így távozunk a meleg éjszakában a baráti összejövetelről…

Így távozunk az üde reggelben a szerelmesünkkel töltött éjszaka után, csöndesen becsukva az élet virágzó kertjének ajtáját.

A támaszt és védelmet nyújtó erős férfiak pedig úgy ménnek el, hogy becsapják a kaput. Az utolsó csattanás messze elhallatszik az idő sötét barlangjában, mely magában rejti a jövőt és a múltat…”

Csedi félbeszakította a fordítást, és csodálkozva Ray Rodiszra pillantott.

— Azt éneklik, hogy a halál adóját az élet huszonötödik évében kell leróni! Ezt a négyet a Gyöngéd Halál Palotájába kísérik.

— Hogy létezhet ilyen társadalom? — kiáltott fel bosszúsan Olla Dez, megfeledkezve az illendőségről. — Minél fejlettebb a társadalmi szerkezet és a tudomány, annál később érik meg az ember.

— Mert mi, biológusok, már a régmúlt MVK-tól fogva elsősorban az élet, jobban mondva a fiatalság meghosszabbítását tűztük ki célul — mondta Neia Holly, nem véve le tekintetét a lépcsőn felvonuló tormansziakról.

— Nálunk az ember, az élet bonyolultsága és az óriási menynyiségű információ miatt, a Herkules-tettek végrehajtása előtt még gyermeknek számít. Újabb húsz évig tart az ifjúkor, s csak a negyvenedik életév körül tekinthető valaki felnőttnek. Utána hetven év vár még ránk, az érettség, a teljes energia, az erős munka és az élet megismerésének egész korszaka, szemben azzal a tíz-húsz évvel, amely az ősidőkben az ember rendelkezésére állt. Azelőtt valaki negyvenéves korában öregnek számított. Én öregasszony volnék — mondta Fay Rodisz.

S az ember meghalt, anélkül, hogy valamit is megismert volna a világ változatosságából és szépségéből! — kiáltotta felháborodottan Vir Norin. — De abban a régi korban, amikor az emberek kilencven százaléka még olvasni sem tudott, ez nem is meglepő. A hosszú élet teher volt. A fiatalon elhunytakat az istenek kegyeltjeinek nevezték. De a Tormanszon eléggé fejlett technikai civilizáció van. Hogy vághatnak ki olyan fákát, amelyek még nem hoztak gyümölcsöt? Ez esztelen pusztítás!

Vir, maga megfeledkezik róla, hogy nem kommunista, s nem is szocialista társadalommal állunk szemben, hanem osztálytársadalommal. Szerintem a korai halál szörnyű szokása közvetlen összefüggésben van a túlnépesedéssel és a bolygó természeti kincseinek kimerülésével — felelte Rodisz.

— Értem — mondta Csedi —, korai halál, de nem mindenkinek!

— Igen. Azoknak, akik a technikai haladást irányítják, tovább kell élniük, a vezető rétegről nem is szólva. Azok halnak meg, akik a társadalomnak nem tudnak mást adni, mint az életüket és az egyszerű fizikai munkát, vagyis akik alkalinatlanok magasabb műveltségi szint elérésére. Mindenesetre két osztály van a Tormanszon: műveltek és műveletlenek, s felettük helyezkednek el a vezetők, valahol közöttük pedig a művészet emberei, akik szórakoztatnak, díszítenek és megmagyarázzák a dolgokat.

— Ők sem halnak meg huszonöt éves korukban! — kiáltott fel Olla Dez.

— Természetesen. De például a színészek, akiknek fiataloknak és szépeknek kell lenniük, szintén nem élnek sokkal tovább — felelte Fay Rodisz, A csillaghajó televizofonjában heves, vad ritmusú zene hangzott fel, felváltva az embertömeg ütemes járását kísérő dallamot. Az ismeretlen hangszerek rikoltozó hangjai széttördelték az alig hallható, ugráló és nyugtalan melódiát. Megkezdődött a film.

Dús füvű pusztaságon át otromba szekerek vonultak. A földi kérődzőkhöz hasonló, négylábú szarvas állatok — talán antilopok, talán ökrök — húzták őket. Hosszabb lábú, szarvasra emlékeztető állatokon feketére sült tormanszi férfiak nyargaltak, fejszével vagy olyasféle szerkezettel a kezükben, amilyen hajdan a Földön a lőfegyver volt. Ezek a férfiak rettenthetetlen bátorsággal védelmezték a csapatot kurta lábú, csúszó-mászó ragadozók, magas és oldalt nyomott fejű rettenetes kígyók serege ellen. A szekereket néha ugyanolyan lovasok támadták meg, vágtában lövöldözve. A tűzharcban vagy a pusztaságon át vonuló karaván pusztult el, vagy a támadók, néha egyik is, másik is.

A földlakók hamarosan megértették: a film arról szól, hogyan hódították meg a tormansziak a bolygót. Csak az nem derült ki, hogy kik a támadó rablók. A bolygó őslakói nem lehettek, hiszen semmiben sem különböztek a letelepülőktől.

A „Sötét Láng” személyzetének temérdek olyan filmet, előadást és képet kellett végignéznie, amely a hősi múltról, az új bolygó meghódításáról szólt. Vad verekedések, lovaglások, gyilkosságok váltakoztak a lelkiélet meglepően lapos és sivár ábrázolásával. Mindenütt és mindig a fiatal férfiak diadalmaskodtak, akiket a szórakoztató illúziók képzeletbeli világában nagyra értékelt tulajdonságokkal ruháztak fel. Ilyen volt az erő, a gyors reagálás, a lőni tudás kezdetleges, cső fórmájú fegyverből, amelyből a gázok teijedése folytán keletkező erő súlyos fémdarabot lökött ki.

Az ilyen témák ismétlődtek különböző változatokban, s a földlakók hamar ráuntak. Mégis nézték annak a néhány régi híradórészletnek a kedvéért, amelyet a legostobább cselekménybe is gyakran beiktattak. A régi töredékeken felvillant a bolygó ősi és gazdag élete, amikor az ember még nem változtatta meg. Ilyen volt a történelem előtti Föld is, csak még gazdagabb állat— és növényvilággal. Megismétlődött az a kép, amelyet valaha úgy ismertek a földi történelemben, mint a fehér faj letelepedését Amerikában. A periférián a szabados, féktélén, a törvényekkel nem sokat törődő pionírok, a rendezett központokban pedig a hit és a társadalmi rend védelmezői. Azután a pionírok megfékezése a szabad társadalom teljes elnyomásáig. Nem hiába hívják a fővárost a Bölcsesség Központjának. Ez a név akkor keletkezett, amikor a pionírok meghódították a Tormansz bolygót.

A Tormanszon kezdettől fogva több volt a füves pusztaság, mint az erdő. A bolygón nem alakultak ki olyan óriási állatok, mint a Föld elefántja, orrszarvúja vagy zsiráfja. Ökörhöz hasonló és antilop formájú élőlények óriási csordái árasztották el egykor a végtelen pusztaságokat. A vörös Nap sugaraitól átmelegített sekély tengerek vízinövényeinek sűrű tömegében a földiekhez meglepően hasonló halak nyüzsögtek.

Az erős szelek hiányát az is bizonyította, hogy az egyenlítői tengerpart dombos részein a Földön elképzelhetetlen mé retű fák nőttek hajdanán. A sarkokhoz közelebb eső vidékeken valamikor nagy kiteijedésű mocsarak terültek el, a földi taxodiumhoz hasonló egyforma fákkal borítva, csak a levelük volt barnás árnyalatú, apró és keskeny, mint a szétnyomott tűlevél.

Ez volt a Tormanszon, ahogy a régmúlt időkben felvett filmek vitathatatlanul tanúsították. De most a földlakók mindenütt vagy megművelt mezőket, vagy végtelenbe nyúló alacsony bozótosokat láttak, ahol semmiféle más növény nem nőtt. Még a Tormansz gyenge szellői is sűrű port kavartak a bokrok fölött. A száraz pusztaságok vigasztalóbb látványt nyújtottak, de a fű ott is alacsonynak és gyérnek látszott. Ezek is inkább félsivatagokra emlékeztettek.

A bolygó múltjáról szóló filmek talán a tormansziak térmészetes sóvárgását csillapították a természet egykori változatossága után? A lakosság túlnyomó többsége nagyvárosokban lakott, ahol a vakmerő vágtatások és lövöldözések a tágas pusztaságokon vagy a vadászkalandok az őserdőkben, a ragyogó és tiszta csillagok alatt természetesen immár mindörökre csak a múlt emlékeként éltek.

Nehezebben lehetett magyarázatot találni olyan másfajta látványosságokra, amikor gyönyörű nők félig levetkőzve, erőtikus mozdulatokat tettek és undorítóan egyértelmű pózokban hanyatlottak a férfiak karjába. Mindamellett a földlakók egyetlenegyszer sem láttak teljes meztelenséget vagy az Érosz tiszta megnyilvánulását, ami olyannyira természetes volt a hazai bolygón. Itt valamit feltétlenül elkendőztek, mintegy célozva bizonyos tiltott vagy titkolt tulajdonságokra, valószínűlég azzal a szándékkal, hogy serkentsék a lusta képzeletet vagy felkeltsék az érdeklődést azokban, akik már ráuntak a nemi kapcsolatokra.

Ez a sajátságos erotika kötelező jellegű öltözködéssel párosult, ami a Földön ismeretlen volt. Senki sem mert nyilvános helyen megjelenni vagy mások társaságában otthon tartózkodni másképp, mint tetőtől talpig befedve testét.

A nők többnyire bő, rövid inget viseltek, széles és hosszú ujjakkal, alacsony állógallérral, puha, rendszerint fekete övét, bő nadrágot, vagy hosszú, bokáig érő szoknyát. Majdnem ugyanilyen volt a férfiak ruházata, csak rövidebb inggel. Kizárólag a fiatalok hordtak a földihez hasonló, térden felüli rövid nadrágot. Összejöveteleken vagy ünnepségeken világos és mintás anyagból készült ruhát vettek fel, gazdagon hímzett rövid köpenyt vagy körgallért terítettek magukra.

A földlakók úgy találták, hogy a ruházat kényelmes és egyszerű, megfelel a bolygó meleg éghajlatának és a változatos munkakörülményeknek. A legtöbb nőnek láthatóan a vörös és a sárga szín kombinációja tetszett, ami nagyon illett barna árnyalatú bőrükhöz és fekete hajukhoz. A férfiak a szürke-lila és bíborvörös színt kedvelték, a galléron és az ujjakon ellentétes árnyalatú díszítéssel. A tormanszi férfiak egy része a bal mellén, a szív fölött, ismeretlen jelekkel kivarrt, nyújtott rombusz alakú jelzést viselt. Csedi megfigyelte, hogy akiknek a rombuszában valami szemhez hasonló csillag van, azokat különös tisztelet övezi. De egyébként nemigen látszott, hogy tisztelnék egymást. A csillaghajósokat meghökkentette, milyen kiméletlenül tolonganak az utcákon, nem térnek ki egymásnak, nem segítik fel, ha valaki megbotlik és elesik. Sőt, ha valakit kisebb baleset ért, például elesett az utcán, a szemtanúk még nevettek is. Ha valaki elejtett egy törékeny tárgyat, vagy szétszóródott a csomagja, az emberek máris úgy kacagtak, mintha örülnének a más bosszúságának.

Ha azonban nagyobb baj történt — a tévéadások olykor járművekkel vagy repülőgépekkel történt baleseteket is közvetítettek —, rögtön tömeg verődött össze.

Körülállták a szerencsétlenül jártakat, és szótlanul, mohó kíváncsisággal figyelték, ahogyan a sárga ruhás férfiak, nyílván orvosok és mentők, segítettek a sebesülteken. A tömeg egyre nőtt, mindenfelől újabb nézők csődültek össze, arcukon ugyanaz a sóvár kíváncsiság. Leginkább az döbbentette meg a földlakókat, hogy az emberek nem segítő szándékkal, hanem csak bámészkodni fútottak oda.

Ha egyenes adás volt stadionból, gyárból, állomásról, városi utcáról, sőt lakásokból, akkor a bemondó szavait vagy a zenét egyhangú, tompa zúgás kísérte, amelyet az űrhajósok eleinte a közvetítés tökéletlenségének tulajdonítottak. Ám kiderült, hogy a Tormanszon egyáltalán nem törődtek a zaj megszüntetésével. A járművek búgtak, moteljaik zakatoltak, az ég remegett a repülőszerkezetek zúgásától. A tormansziak úgy beszélgettek, fütyültek és hangosan kiabáltak, hogy ügyet sem vetettek környezetükre. Ezernyi kis rádiókészülékből harsogott a zene, ének vagy a hangos és kellemetlenül modulált beszéd, s ez a zagyva keverék összefolyt. A „Sötét Láng” orvosa és biológusa számára rejtélyes volt, hogyan buják ki a bolygó lakói ezt a szakadatlan, csak késő éjjel gyengülő, förtelmes lármát.

Ahogy a földlakók közelebbről megismerkedtek ezzel a másmilyen élettel, furcsa sajátosságot fedeztek fel az egész bolygónak szóló adásban. A műsorok tartalma annyira különbözött a földi közös adásokétól, hogy külön tanulmányozást érdemelt.

A tudományos eredményeknek, a művészeteknek, a történelmi leletek és felfedezések bemutatásának, ami a földi adásokban fő helyet foglalt el, igen csekély figyelmet szenteltek, arról nem is szólva, hogy a Nagy Gyűrű hírei teljesen hiányoztak a tormanszi közvetítésekből. Nem a bolygó nyilvánossága előtt vitatták meg a társadalmi rendszerben történő változásokat, a nagy létesítmények tökéletesítését vagy tervezését, a jelentékeny kutatások megszervezését. Senki semmiféle kérdést nem vetett fel, nem úgy, mint a Földön, ahol kérdéseket intéztek a Tanácsokhoz vagy személyesen az emberiség valamelyik kiváló elméjéhez.

Nagyon kevés helyet juttattak olyan színdarabok bemutatásának és megvitatásának, amelyek új problémákat tárgyaltak, s igyekeztek megragadni a köztudatban és az egyéni gondolkodásban végbement fordulatokat és változásokat. Az idő java részét a véres múltról, a természet meghódításáról (vagy inkább pusztításáról) szóló filmek és a sportközvetítések töltötték ki. A Föld emberei furcsállották, hogy a sportversenyek temérdek embert vonzanak, akik azonban nem vesznek részt a vetélkedésben, a sportolók küzdelmétől viszont hallatlan izgalomba jönnek. A földlakók csak később értették meg a dológ lényegét: a sportversenyeken gondosan kiválogatott emberek szerepelnek, akik minden idejüket a kitartó és ostoba edzésekre áldozták. Másoknak nem volt helyük a versenyeken.

A testben-lélekben gyenge tormansziak gyermekek módjára körülrajongták kiváló sportolóikat. Ez nevetséges, sőt ellenszenves volt. Hasonló helyzetben voltak az előadóművészek is. Milliók közül választottak ki egyet-egyet. Ezeknek nagyszerű életkörülményeket biztosítottak, ők szerepeltek a színdarabokbán, filmekben és hangversenyeken. Nevük csalétekként szolgált a nézők számára, akik versengtek a színházjegyekért, és éppúgy körülrajongták a „csillagoknak” nevezett művészeket, mint a sportolókat. A „csillagok” mentesültek minden egyéb tevékenységtől. Bárki más, aki önállóan ért el a művészet csúcsaira, mint a Földön, itt szemlátomást nem szerepelhetett. A Tormansz életében általában mindeme rányomta bélyegét a szakmai beszűkültség, ami szegényítette az emberek érzelmi világát, korlátozta látókörüket. De lehet, hogy az űrhajósok csak azért látták így, mert ilyen összetételű információ jutott el hozzájuk. Megnyugtató feleletet csak a bolygó népével közvétlenül érintkezve kaphattak.

A tévéadások és rádióhírek igen nagy figyelmet szenteltek az emberek kis csoportjának, ezek nyilatkozatainak és utazásainak, tanácskozásainak és döntéseinek. A leggyakrabban Csoio Csagasz nevét emlegették, akinek a közélet legkülönbözőbb területével, elsősorban a gazdasági élettel kapcsolatos megnyilatkozásait óriási lelkesedéssel fogadták és úgy magasztalták, mint a legnagyobb államférfiúi bölcsességet. Lehetséges, hogy Csoio Csagasz kijelentései, bár nem látszottak zseniálisaknak, valami miatt mégis igen fontosak voltak a Tormansz lakói számára? Hogyan is ítélhették volna meg ezt a jövevények hatezer kilométer magasságból!?…

Fay Rodisz és Grif Rift figyelmeztette is erre forrófejű fiatál társait, akik élesen megfogalmazva mondtak véleményt.

A csillaghajósok furcsállották, hogy bár állandóan közöltek beszámolókat Csoio Csagasz és három legközelebbi munkatársa — a Jan Jah bolygó legfelső szerve, a Négyek Tanácsa tag-jainak — beszédeiről és utazásairól, még nem látták őket. Ezek a lépten-nyomon emlegetett emberek mintha mindenütt jelen lettek volna, mégsem voltak sehol.

Csupán egyszer látták, hogy a fővárosban, a Bölcsesség Központjában az utcákat és tereket elözönlő tömeg lelkes or dítással üdvözölt öt gépkocsit, amelyek az egykori földi páncél autókra hasonlítottak. A sötét ablakokon nem lehetett átlátni, de a tormansziak a tömegpszichózis hatása alatt úgy ordítottak és hadonásztak, ahogy a sportversenyeken szoktak.

A földlakók megértették, hogy ezek négyen, élükön Csoio Csagasszal, mindenek igazi urai. Mint a régi népeknél, a Tormanszon is túlsúlyban voltak az egyforma nevek, ezért az itteni embereknek három nevet kellett viselniük. Néha kétnevű ember is akadt köztük. Nyilván a kétnevűek alkották a bolygó társadalmának vezető osztályait. A tormanszi nevek kicsit hasonlítottak a földiekre, de a földlakók fülének disszonáns szótagokból álltak. Csoio Csagasz, Gentlo Si, Kandó Leluf és Zetrino Umrog — így hívták a négy legfőbb vezetőt. Mindenkinek a nevét rövidíteni lehetett, kivéve Csoio Csagaszét. Gén Si, Zet Ug, Ka Luf, ismétlődött bosszantó egyhangúSággal és változatlan sorrendben a Csoio Csagasz név után, mely úgy hangzott, mint a vad ősök mágikus varázsszava.

Olla Dez tréfásan megjegyezte, hogy a földlakók a maguk kettős, végtelenül változatos névrendszerükkel a Tormanszon a legfelső osztályhoz tartoznának.

— És te szeretnéd, nem röstellnéd? — kérdezte Csedi Daan.

— Lehetőség adódna, hogy lássak olyanokat, akik élet-halál urai. A második ciklusú iskolában nagyon szerettem a történelmi fantasztikumokat. Leginkább azok a könyvek kötöttek le, amelyek nagy királyokról, hódítókról, kalózokról és zsarnokokról szóltak. Tele vannak velük a Föld meséi, akármelyik ókori országban keletkeztek is.

— Ezt nem gondolod komolyan — mondta Csedi. — Az emberiségnek éppen ezek az emberek okozták a legnagyobb szénvédéseket, akik csaknem mindig műveletlenek és kegyetlenek voltak. A kettő szorosan összefügg. Rosszul berendezett társadalomban az ember vagy kénytelen önvédelemből erős, bátor lelkületet kialakítani magában, vagy, ami sokkal gyakoribb, külső támaszban, istenben bízni. Ha nem istenben, akkor az emberfeletti emberekben hittek, hogy hódolhassanak a mindenható uralkodóknak. Azok, akik ezt a szerepet játszották, rendszerint sötét politikai cselszövők voltak, csak a fasizmust adhatták az emberiségnek, semmi mást.

— Voltak köztük bölcsek és hősök is — felelte nyugodtan Olla Dez. — Szeretnék találkozni ilyen emberekkel. — Kezét összefonta a tarkóján, a dívány támlájának dőlt, és álmodozón lehunyta a szemét.

Fay Rodisz figyelmesen a híradástechnikai mérnökre pillantott.

— Csedinek egy szempontból igaza van — mondta. — Ezek az uralkodók nem tudták felmérni tetteik távolabbi követkézményeit. Ebből származott a felelőtlenség, ami végül is tragikumba torkollt. Én megértem Olla Dezt…

— Hogyan? — kiáltott fel egyszerre Csedi, Vir és Tivisza.

— A Föld minden embere olyan óvatos a cselekedeteiben, hogy nem állja az összehasonlítást a régmúlt uralkodóival. Nincs felruházva a hatalom külső jeleivel, bár valójában olyan, mint az óvatosan lépegető óriás elefánt az árkon-bokron át menekülő, rémült szarvashoz képest.

— Rémült uralkodó? — nevette el magát Olla. — Ez ellentmondás.

— De egyúttal dialektikus egység is — fejezte be Fay Rodisz.

Hasonló viták sokszor ismétlődtek, de a bolygó nyugodt tanulmányozása váratlanul véget ért.

Az éjszakai rádióügyeletes — ezúttal Gén Atal — riasztotta Rodiszt, Grifet és Csedit. Mind a négyen odamentek a képernyőhöz, amelynek sötétségét csak a hullámos jelzővonal fénye törte meg. A fordítógép ki volt kapcsolva, mivel a szavakát az űrhajósok már megértették:

„A Hátsó főobszervatórium közlését a figyelő állomások megerősítik. Bolygónk körül ismeretlen égitest, valószínűleg űrhajó kering körpályán. Pályájának az egyenlítőhöz mért szőge 45, magassága 200, sebesség…

— A keringési pályát is ki tudják számítani — dörmögte Grif Rift.

„A kozmikus test méretei az előzetes számítások szerint jóval kisebbek, mint azé az űrhajóé, amely a Bölcs Visszautasítás Korában látogatott el hozzánk. A figyelő állomások újabb jelentéseit reggel nyolc órakor közöljük.”

— Tehát felfedeztek minket — mondta Fay Rodiszhoz fordúlva Grif Rift, árnyalatnyi szomorúsággal a hangjában. — Mit tegyünk?

Rodisznak még felelni sem volt ideje, mert kivilágosodott a nagy képernyő, és feltűnt rajta az ismert bemondó.

— Sürgős közlemény! Mindenki hallgassa! Hallgassátok a Bölcsesség Központját! — A tormanszi bemondó szaggatottan, éles hangon beszélt, mintha a mondatok közepén felvakkantana. Felolvasta a csillaghajóról szóló közleményt, és így fe-jezte be: — Reggel kilenc órakor a nagy Csoio Csagasz barátja, maga Zet Ug fog beszélni. Mindenki hallgassa a Bölcsesség Központját!

— Mit tegyünk? — ismételte meg Grif Rift, lehalkítva a bemondó hangját, aki megismételte a közleményt.

— Beszélni kell Tormansszal! Zet Ug beszéde után megszakítjuk az adást, s én jelentkezem valamennyi képernyőn, leszállási engedélyt kérek. Olla Dez felkészült erre az esetre — mondta Fay Rodisz, s arcát alig észrevehető pír vonta be az izgalomtól.

A megjelölt időben a csillaghajó egész személyzete a képérnyő elé gyűlt. Elkövetkezett a döntő pillanat. Ezért jöttek el a Földről, ezért tették meg ezt a rendkívül veszélyes egyenes sugarú repülést. Minden attól függ, hogyan alakulnak a kapcsolatok a — sajnos hívatlan — vendégek és a tormansziak, vagy inkább a vezetőik között. Mert ennek a maroknyi embernek, sőt, talán egyedül Csoio Csagasznak a döntése szabja meg a Tormansz „akaratát”, ettől függ a földi expedíció sikere.

A sztereoképernyő fölött az óra a Tormansz főváros idejét mutatta. Fay Rodisz, aki egy időre elvonult a fülkéjébe, negyed órával Zet Ug beszéde előtt tért vissza. Valószínűleg már korábban elkészítette ruháját, mély tónusú, a Tormanszon leginkább kedvelt, narancssárga árnyalatú, vörös színű bolyhős anyagból. Rodisz arcvonásai, amelyeket a ruha még jobbán kiemelt, kemények és eltökéltek, szinte fenyegetőek lettek, könnyed mozdulatai pedig olyanok, mint a vörös Nap villódzása. Haját még rövidebbre nyírta, büszke nyaka szabadón érvényesült. Gondosan fésült, fekete hajfürtjei az arcába hulltak. Semmi ékszert nem tett magára. Leült a képernyő előtti karosszékbe, egy szót sem váltott társaival. Az OESZműszerek halk, megszokott zümmögése nem zavarta az űrhajó feszült csendjét.

Mintha óriási harci pajzsot vemének, kongó ércek, hangok jelezték, hogy a bolygó egyik vezetője fog beszélni. A képernyő egy ideig üres volt, majd egy alacsony ember jelent meg rajta, vörös körgallérban, amelyre szeszélyesen tekergő aranykígyók voltak ráhímezve. Bőre világosabbnak tetszett, mint a légtöbb tormanszi emberé. Beteges puffadtsága valamelyest meglágyította a vékony szája köré vésődött mély ráncokat, kicsi, értelmes szeme határozottságra vallott, s nyugtalanul ide-oda járt, mintha a tormanszi vezető attól félne, hogy valami elkerüli a figyelmét.

Olla Dez zavartan és csalódottan sóhajtott, s a szeme sárkából Fay Rodiszra pillantott. Rodisz higgadt maradt, mint akit nem ér váratlanulennek az embernek az ábrázata.

Zetrino Umrog végigsimított kicsi kezével magas, redőkkel barázdált homlokán.

— Jan-Jah népe! A nagy Csoio Csagasz megbízott, hogy figyelmeztesselek benneteket a veszélyre: égboltunkon jővevény jelent meg, amely a világegyetem sötétjéből és hidegéből érkezett. Az űrhajót ellenséges erők irányítják. Rendkívüli állapotot hirdetünk ki az egész bolygóra, hogy visszaverjük az ellenséget. Követjük elődeink példáját, Ino Kay kormányzásának idején tanúsított bölcsességüket, a nép bátorságát, amely a Bölcs Visszautasítás Korában elűzte a hívatlan vendégeket. Éljen Csoio Csagasz!

— Elég, nem? Világos a vezér beszéde? — súgta Olla Dez a műszerasztal mögül.

Fay Rodisz bólintott, s Olla az ütközőig elfordította a kék gombot, teljes kapacitásra kapcsolta a televizofont. Zet Ug képe megremegett, színes cikcakkokra esett szét, és eltűnt. Fay Rodisz, aki egy röpke pillanatig még látta a vezető ijedt arckifejezését, felkelt, és beállt a fókuszba. Mereven a középsugár rombuszába nézett, de a szeme sarkából úgy láthatta magát a képernyőkön, mint tükörben.

A meglepett tormansziak előtt Zet Ug képe helyett egy hozzájuk bámulatosan hasonló, gyönyörű, mosolygó nő jelent meg, és kellemes, erős hangon így szólt:

— Jan-Jah lakói és vezetői! A Földről jöttünk, arról a bolygóról ahol őseitek születtek és nevelkedtek. A véletlen idevetett benneteket, a térnek számunkra egykor elérhetetlen mélyére. Ma már le tudjuk küzdeni a távolságot; s eljöttünk hozzátok mint vérrokonokhoz, hogy közös erőfeszítéssel jobb életét teremtsünk. Soha senkinek nem voltunk ellenségei, tele vagyunk jóindulattal irántatok. Semmi sem választ el bennünkét tőletek, teljes megértésre juthatunk. Engedélyt kérünk, hogy leszállhassunk bolygótokra, megismerkedhessünk veletek, beszámolhassunk a földi életről és átadhassuk mindazt, ami jót és hasznosat tudunk. Az űrhajó személyzete mindössze tizenhárom emberből áll, tehát hozzátok képest maroknyian vagyunk. Semmiféle veszélyt nem jelentünk számotokra, ha vendégként fogadtok bolygótokon. Megtanultuk a nyelvetekét, hogy elkerüljük a tévedéseket és félreértéseket.

A képernyő szürkén fodrozódni kezdett, lapos és üres lett. Felhangzott a Bölcsesség Központja bemondójának a földiakók előtt már ismert hangja:

— Az adást… megszakítjuk az adást…

Fay Rodisz összenézett Grif Rifttel, hátralépett, és leült előbbi helyére. Olla Dez a kapcsoló felé nyúlt, de Rodisz egy kézmozdulattal megállította; a készülékhez hajolt, és erős, csengő hangon, ügyet sem vetve a zavaró sivításra és fütyülésre, így szólt:

— A „Sötét Láng” csillaghajó hívja a Négyek Tanácsát! Hívja a Négyek Tanácsát! Megismételjük: leszállási engedélyt kérünk! Kéijük, jelentsék Csoio Csagasznak, a Négyek Tanácsa elnökének. Várjuk a választ!

Olla Dez kikapcsolta a televizofont. Az ellipszis alakú antennán kék fény gyúlt ki. A sivítás és ugató kiabálás után halálos csönd ereszkedett a körteremre. Rodisz törte meg a csendet.

— Nem mondhatom, hogy a kezdet sikeres volt — mondta gondterhelten.

— Én úgy mondanám: hiába próbáltunk bemutatkozni a Tormansznak — mosolyodott el halványan Grif Rift.

— Szép kis vezetők ezek! — kiáltott fel Csedi indulatosan. — Félnek!

— Ugyanattól, amitől mindenki félt, aki kapitalista társadalomban nőtt fel, és akibe a kényszerű egyenlőtlenség irigységet oltott. Félnek a konkurrenciától — felelte szomorúan Fay Rodisz.

— Vagyis attól, hogy megfosztjuk őket hatalmuktól? — kérdezte Csedi.

— Hát persze!

— De hiszen ez képtelen és ostoba dolog! Minek nekünk a hatalom egy idegen világban?

— Ez nyilvánvaló számunkra, az egész Föld és a Nagy Gyűrű számára, de a Tormanszon aligha sok ember érti meg.

— Akkor meg miért kérünk leszállási engedélyt? Nyilvánvaló, hogy nem fogunk szót érteni — vonta fel a vállát Csedi.

— Azok miatt, akik meg tudnak érteni. De nekünk is meg kell értenünk őket, még ezeket a különös vezetőket is — felelte Rodisz határozottan.

A kék lámpa órák hosszat világított, de a bolygó hallgatott. A csillaghajó áttért az éjszakai oldalra, mikor Fay Rodisz felkelt, és az ebédlőbe hívta azokat, akik nem voltak szolgálatbán.

Mindenki hozzálátott a sötétbarna tápkeverék-kockákhoz, amelyek elég ízletesek voltak, hogy étvágyat gerjesszenek, és elég rugalmasak, hogy munkát adjanak az erős fogaknak és állkapcsoknak, amelyeket őseiktől örököltek, akik mindenféle kemény és nehezen emészthető ételeket ettek. Fay Rodisz megelégedett egy pohár sűrű KMT-vel, olajzöld itallal. Grif Rift csupán néhány korty tiszta vizet ivott.

Csedi Daan mint ügyeletes az újra megindult planetáris tévéadást figyelte. A tévékamerák a Tormansz különböző városainak utcáira és tereire, gyűléstermeire és tantermeire szegeződtek. Mindenütt izgatott tormansziak gesztikuláltak, kiabáltak messziről, vagy közvetlenül a felvevőkészülékek előtt törtek ki szóáradatban. Többnyire ez a kérdés hangzott el: „Mi legyen a csillaghajóval?”, s leggyakrabban ugyanazok a szavak ismétlődtek: „Takarodjon, nem engedjük leszállni, megsemmisítjük!”… Csillagvizsgálóhoz hasonló épület előtt, egy széles teraszon, kék ruhás fiatalember jelent meg. A bemondó közölte, hogy az Égi Örök egyike fog beszélni, annak a szervezetnek a tagja, amely a Jan-Jah bolygó sérthetetlenségét hivatott biztosítani. A kék ruhás ember nekieresztette a hangját: „Halljátok, hogy hazudott ez a céda, a csillagközi tolvajbanda vezére, aki példátlan arcátlansággal a mi nagy népünk vértestvérének merte nevezni magát. Már ezért a gyalázkodásért is büntetést érdemelnek a veszélyes jövevények. Tudósaink rég megállapították és bebizonyították: a Jan-Jah népe a Fehér Csillagokról jött, hogy meghódítsa a gazdátlan bolygót, és boldog, békés életet teremtsen itt…”

Csedi Daan olyan elmerülten figyelte a szónok beszédét, amelyet a földlakók számára szokatlan pátosszal, hol remegő, hol ordításba csapó hangon mondott el, hogy nem vette észre a háta mögött belépő Fay Rodiszt. Rodisz bekapcsolta a fordítógépet, de még az sem tudta megtalálni a „céda”, a „tolvajbanda”, a „gyalázkodás” szavak megfelelőjét. Rodisz kiment, hogy utánanézzen a szavak értelmének, Csedi pedig, időnként felnagyítva a kép egy-egy részletét, tovább figyelte a törneget, a fiatal embereket, akiknek olyan kifejezéstelen volt az arcuk, amilyen a fanatikusoknak vagy a bárgyú, közönyös embereknek szokott lenni.

Egy hirtelen támadt feltevés arra késztette Csedit, hogy a jelzőkarperecen bekapcsolja Olla Dez hívójelét. Olla futva jött, kipirultan, mert éppen visszaverte a támadást, amelyet Vir Nonn, Tivisza és Neia Holly együttesen intézett ellene az „uralkodók” iránti romantikus vonzalma miatt. Nyomában Fay Rodisz lépett be, egy kis jegyzéket hozott, amit az imént másolt ki a régi fogalmak szótárának „csillagocskájából”.

— Megtalálta a rejtélyes szavakat? — kérdezte Csedi, bár legszívesebben a saját feltevését mondta volna el.

— Szitkozódás, vagyis olyan szavak, amelyeket a pszichikai fejlődés alacsony fokán sértésként intéznek másokhoz.

— Miért? Hiszen ők semmit sem tudnak rólunk!

— Olyan módszerekkel befolyásolják az embereket, amelyeket annak idején nálunk törvénnyel megtiltottak, de széles körben alkalmaztak a fasiszta demagógiában és az MVK álszocialista államaiban. Hitler, ez a szörnyű bűnöző, aki ma-jomcsordának tekintette népét, pontosan azt tette, amit ezek a tormansz szónokok. Kivörösödve ordított, üvöltött, okádta magából a szidalmakat és a gyűlölet szavait, mérgezte a töméget. „A tömegben az ösztön a legfontosabb, mert belőle származik a hit” — ezek az ő szavai, amelyeket később az öligarchikus, álszocialista Kínában is használtak. Az ellenfelekkel nem vitatkoztak. Ordítanak velük, ütik őket, szükség esetén pedig fizikailag megsemmisítik őket. Láthatják, hogy a tormansz szónokok számára nincsenek más fogalmak, csak amiket a fejükbe vertek. Nem a józan értelemhez szólnak, hanem az állati indulatokhoz. Ne zavarja magukat a szitkozódás, ez csupán a szervezett népámítás egyik fogása.

Csedi felállt, és ökölbe szorítva kezét, végigsétált a képérnyők és műszertáblák fala előtt.

— Azt hiszem, megértettem a dolgot — szólalt meg lassan —, hívtam is Ollát, mielőtt maga bejött, hogy kísérletet tegyünk…

Rodisz és Olla várakozón tekintett Csedire.

— Van a Tormanszon egy másik planetáris hírszolgálat is. Azt, amelyiket mi naponta fogtunk, éppúgy ellenőrzik és megrostálják, mint mi a Világ Hálózatunkat. De mi azért szelektálunk, hogy a legérdekesebb és a legfontosabb anyagot közvetítsük, itt azonban egészen más céllal teszik.

— Értem — bólintott Fay Rodisz —, csak azt mutatják, amit a Tormansz vezetői akarnak. A hírek megválogatásával „meghatározott benyomás” jön létre. De lehet, hogy magukat a „híreket” is úgy állítják elő.

— Kétségtelenül. Akkor jöttem rá, mikor figyeltem a „háborgó népet”, azokat az embercsoportokat, amelyek teljes egyöntetűséggel, színlelt buzgalommal nyilvánítják véleményűkét. Ezeket úgy szedik össze a különböző városokban. Az emberek igazi arcát és véleményét nem látjuk és nem halljuk sem mi, sem a bolygó lakói.

— Ha így van… — kezdte Fay Rodisz.

— Akkor kell lennie egy másik hálózatnak is — folytatta Csedi. — Azon. közvetítik a valódi információkat. A vezetők nem nézik a hamisítványt. Ez nemcsak fölösleges, de veszélyes is számukra.

— S maga rá akar állni a másik hálózatra? — kérdezte Olla Dez. — Van valami elképzelése a paraméterekről?

Emlékszik, hogy lehallgattuk az obszervatóriumok éjszakai jelentéseit?

Olla Dez a hullámszelektáló fölé hajolt, a műszerek mutatói megelevenedtek, a közvetítőcsatomákat keresgélték.

Fay Rodisz átölelte Csedi vállát. Mindketten merőn nézték a sötét képernyőt. Néhány perc múlva hangos beszéd hallátszott, és a képernyőn egyidejűleg egy tágas helyiség tűnt fel, hosszú asztalsorokkal, amelyeken táblázatok és rajzok hevertek. A háttérben barna és sötétszürke ruhás emberek gyűltek körbe. Egészen mások, jóval idősebbek voltak, mint az utcákon tomboló fiatalok.

„Nem értem, miért ez a vakrémület — mondta valaki a csőport közepén. — Fogadni kellene a csillaghajót. Gondoljuk csak meg, milyen sokat megtudhatunk tőlük; ők nyilván sokkal fejlettebb kultúra emberei, és annyira hasonlítanak ránk…”

„Éppen ez a bökkenő — vágott közbe valaki —, mert akkor mi lesz a Fehér Csillagok-legendával?”

„Ugyan, kinek van ma már erre szüksége?” — vonta össze dühösen a szemöldökét az első.

„Azoknak, akik azt állítják, hogy a legnagyobb alkotó szellemnek, Coamnak a Fehér Csillagokról hozott könyvei tártálmázzák az örök igazságot. De ha mi a jövevények bolygójáról származunk, és ott minden annyira megváltozott, akkor…”

„Elég! A Négyeknek mindenütt ott a szemük és a fülük — szakította félbe az első beszélő —, hallgassunk.”

Az emberek, mintha valaki jelt adott volna rá, elfoglalták helyüket az asztaloknál. A tévé kamerái most egy laboratóriumot mutattak, ahol valami berendezés állt és falként sorakozó ketrecek, amelyekben valami eleven nyüzsgött. Itt sárga köpenyes idős embereket lehetett látni, ők is a földlakók csillaghajójáról beszélgettek.

„Végre rendkívüli esemény történt — mondta egy nő, aki olyan komikus hajfonatokat viselt, amilyenek a Földön csak kislányokhoz illenek. — Évezredekig tagadtuk, hogy körülöttünk fejlett kultúrájú, értelmes élet létezhet, vagy a legnagyobb ritkaságnak véltük. A Bölcs Visszautasítás Századában iderepült egy csillaghajó, most pedig megjelent egy másik, ráadásul közvetlen rokonainkkal. Miért is ne fogadhatnánk!”

„Pszt! — intette hallgatásra egészen földi módra egy hajlott korú tormansz férfi. — Ott — mutatott felfelé az ujjúval — még nem nyilatkoztak.”

S ezek az emberek is mintegy vezényszóra szétszéledtek. A tévé egy magas terembe kapcsolt át, ahol hatalmas, oszlop formájú gépek, csövek és kazánok álltak. Hirtelen elsötétült a képernyő. A vevőkészülék kék figyelőszeme kihunyt, zöldes foszforeszkálás világította meg a szűrőberendezés ablakát, s felhangzott az üvöltő tormanszi beszéd. Az ebédlőben tartózkodó földlakók sietve csatlakoztak a megfigyelőkhöz.

„Az idegen bolygóról jöttékhez! Az idegen bolygóról jöttekhez! A Négyek Tanács tárgyalásra hívja önöket. Lépjenek kétoldalú tévékapcsolatba egy külön csatornán. A technikus ismerteti a kapcsolás módját!”

A sötét sztereoképemyő megint kivilágosodott. A közönséges automata televizofonhoz hasonló szűk fülkében egy kékruhás, idős tormansz férfi ült. Az előtte levő kis hangtölcsérbe beszélve igyekezett megmagyarázni a földlakóknak a különcsatoma paramétereit. Olla Dez rögtön bekapcsolta a „Sötét Láng” már behangolt televizofonját. A tormanszi férfi hátrahőkölt és megdermedt a csodálkozástól, mikor a képernyőjén megpillantotta a csillaghajó embereit.

— A „Sötét Láng” csillaghajó készen áll a tárgyalásokra — mondta Olla Dez árnyalatnyi diadallal a hangjában, kissé akadozva ejtve a tormansz szavakat.

A kék ruhás technikus végre felocsúdott a meglepetésből, fojtott és érthetetlen hangon egy hajlított lábon álló kockába beszélt valamit, meghallgatta a választ, majd felemelte sápadt arcát.

— Készüljenek fel. Válasszanak ki valakit, aki jól beszéli a Jan-Jah nyelvét és ismeri az udvariassági formulákat. Kapcsolom a Négyek Tanácsa rezidenciáját!

A képernyőn hatalmas terem tűnt fel, falait függélyesen redőzött sötétzöld színű, súlyos szövettel vonták be. Az előtérben kerek asztal állt karmos mancs formájú, tömör, díszes faragású lábakon. Az asztalon csupán egy halványkéken derengő gömb volt. Ugyanolyan zöld szövettel bevont négy karosszék állt a fényes, napsárga szőnyegen. A hátsó falon csillagászati térkép függött, halványan csillogva egy fekete székrény fölött, amelynek ajtóit színes, finom vonalú rajzok díszítették. A szekrényen magas lámpa állt zöídszegélyű, halványkék ernyővel, fényét a négy emberre vetve, akik bántóan gőgösen terpeszkedtek el a karosszékekben. Hárman árnyékban maradtak, elöl egy szikár és magas férfi ült fehér körgallérban, fején szürkésfekete tüskés haj meredezett. Kemény szája nem volt összhangban rövid, tömpe orrával, átható pillantású, késkény szeme pedig szemöldökével, amelyet magasan felvont, mint aki feszülten gondolkodik. Olla Dez elégedett lehetett. Csoio Csagasz uralkodó benyomását keltette, s kétségkívül az is volt.

Fay Rodisz vörös-narancssárga ruhájában a fókuszba lépett. Csoio Csagasz kiegyenesedett, és sokáig nézte a földi asszonyt.

— Üdvözlöm önöket, bár hívatlanul jöttek! — szólalt meg végül.

„Ahhoz, hogy ”meghívót” kéijünk és választ kapjunk, több ezer évre lett volna-szükség!” — gondolta Rodisz, s ajka alig észrevehető mosolyra görbült, amire éppoly gyors reagálás következett, az uralkodó összébb vonta a szemöldökét.

— Vezetőjük, aki bolygójuk kormányzóitól megbízást kapott, hogy képviselje őket, magyarázza meg jövetelük célját — folytatta Csoio Csagasz.

Fay Rodisz röviden és pontosan beszámolt az expedícióról, a Jan-Jah bolygóról szerzett értesülések forrásairól és arról a három csillaghajóról, amely a VEK elején a Földről elindult és eltűnt. Csoio Csagasz közönyösen hallgatta. Hátradőlt, fehér kamásnis lábát puha zsámolyra helyezte. Minél dölyfösebbé vált a testtartása, a földlakók annál tisztábban látták a zavart, amely a Négyek Tanácsa elnökének lelkében úrrá lett.

— Nem értem, kinek a nevében beszélnek, jövevények. Önök túlságosan fiatalok! — mondta Csoio Csagasz, amikor Rodisz befejezte a tájékoztatást, és kérte, hogy fogadják a „Sötét Láng”-ot.

— Mi a Föld emberei vagyunk, és bolygónk nevében beszélünk — felelte Rodisz.

— Látom, hogy a Föld emberei, de kitől kaptak parancsot, hogy így beszéljenek és nem másképp?

— Mi nem tudunk másképp beszélni — válaszolta Rodisz —, mi itt az emberiség egy kis részecskéje vagyunk. A Föld bármely embere ugyanígy beszélne, talán csak más szavakkal vagy világosabban fejezné ki magát.

— Emberiség? Az micsoda?

— Bolygónk lakossága.

— Vagyis a nép?

— A nép fogalmát nálunk a régi időkben használták, mielőtt a bolygó valamennyi népe egyetlen családba olvadt. De ha ezt a fogalmat használjuk, akkor a Föld egységes népe nevében szólunk.

— Hogy beszélhet a nép törvényes vezetői helyett? Hogyan fejezhet ki a szervezetlen tömeg, még inkább az egyszerű nép egységes és hasznos véleményt?

— Mit ért azon, hogy „egyszerű nép”? — kérdezte óvatosan Fay Rodisz.

— A lakosságnak azt a részét, amely nem alkalmas a magasabb tudomány művelésére, hanem csak újratermelésre és a legegyszerűbb munkára.

— Nálunk nincsen egyszerű nép, nincsenek tömegek és uralkodók. A törvény pedig az emberiség óhaja, amelyet a vélemények összegezése fejez ki. Erre a célra pontos gépeink vannak.

— Nem értem, milyen értéke van az egyének, korlátolt és illetéktelen személyek nézeteinek.

— Nálunk nincsenek illetéktelen személyek. Minden nagy kérdést milliónyi tudós tanulmányoz sok ezer tudományos intézetben. Az eredményeket a nyilvánosság elé tárják. Kisebb kérdések megoldásával a megfelelő intézetek foglalkoznak, sőt egyes emberek is, de ezt a munkát koordinálják a fő gazdasági ágak Tanácsai.

— De hát csak van legfelső irányító szerv?

— Nincs. Szükség esetén, rendkívüli körülmények közt, a hatalom valamelyik Tanács hatáskörébe kerül. Ilyen például a Gazdasági, az Egészségügyi, Becsület— és Jogügyi, a Csillag hajózási Tanács. Az intézkedéseket az Akadémiák ellenőrzik.

— Úgy látom, önöknél veszedelmes anarchia van, s kétlem, hogy a találkozás Jan-Jah népének hasznára válna. Megzavarhatnák boldog és nyugodt életünket… Nem engedélyezem a csillaghajó leszállását. Térjenek vissza anarchista bolygojukra vagy folytassák kóborlásukat a világegyetem mélységeiben!

Csoio Csagasz felállt, egész hosszában kiegyenesedett, és mutatóujját egyenesen Fay Rodiszra szegezte. A Négyek Tanácsának másik három tagja felpattant, kezét egyszerre felkapta, a tenyér élét előre fordítva, ami a Tormanszon a légteljesebb helyeslést és lelkesedést fejezte ki.

Fay Rodisz elsápadt, s ő is kinyújtotta a kezét a Földön szokásos csillapító mozdulattal.

— Kérem, gondolkozzék még néhány percig — mondta csengő hangon Csoio Csagasznak. — Kénytelen vagyok összeköttetésbe lépni bolygónkkal, mielőtt döntő lépésre szánnánk el magunkat…

— Lehullt az álarc a jövevények arcáról! — Csoio Csagasz színpadiasán társai felé fordult. — Miféle döntő lépésre? — Fenyegetőn összehúzta keskeny szemét.

— Az attól függ, mire ad engedélyt a Föld! Ha…

— De hogy tudnak összeköttetést teremteni? — vágott közbe türelmetlenül Csoio Csagasz. — Az imént elérhetetlen távolságról beszélt. Vagy mindez csalás?

— Mi még soha senkit sem csaptunk be. Végső esetben óriási energia felhasználásával, egyenes sugárral át lehet hatolni a téren.

Fay Rodisz társai meglepetten néztek össze. Csedi Daan szólni készült, de Grif Rift megszorította a vállát, szemével hallgatást parancsolt.

Olla Dez nyugodtan odalépett Rodiszhoz, és a négyek figyelme most a Föld újabb képviselőjére összpontosult. Olla odaadta Rodisznak az űrhajóban belső beszélgetésre használt közönséges mikrofont, és a televizofon keretét áthelyezte egy másik képernyőre a terem végében, ahol a csillaghajó személyzete a Földről hozott sztereofilmeket és eudoplasztikus előadásokat szokta nézni. A csillaghajósok előtt nem volt kétséges, hogy a két nő előre megbeszélt terv szerint cselekszik.

Fay Rodisz fogta a mikrofont, és hívni kezdte a Csillaghajózási Tanácsot. A földi nyelv rövid és dallamos szavai ráolvasásként hangzottak a tormansziak fülének. A négy férfi a lámpa fénykorén kívül maradt, Fay Rodisz nem láthatta sötét arcukat.

A képernyőn megjelentek a Föld emberei. A háromdimenziós ábrázolásban és természetes színekben egészen valóságosak voltak. A híradórészlet egy nagy termet mutatott, ahol valamelyik Tanács ülésezett.

Csedi Daan hirtelen kiszabadította a vállát Grif Rift ujjai közül.

— Aljas csalás! — mondta hangosan.

Fay Rodisz meg sem rezzent, előrehajolva és a Tormansz uraira függesztve a szemét, folytatta:

— Lefordítom a Földhöz intézett kérdéseimet Jan-Jah nyelvére! — S felváltva beszélt hol földi nyelven, hol tormanszul. — Tisztelt tanácstagok, kénytelen vagyok engedélyt kérni rendkívüli intézkedésekre. A Tormansz vezetői, meg sem kérdezve a közvéleményt, és a bolygó számos emberének kívánsága ellenére, téves és jelentéktelen okokra hivatkozva, megtagadták csillaghajónktól a leszállási engedélyt…

— Hazugság! Önök talán nem látták a planetáris adásokbán, mennyire háborog a nép, követeli, hogy ne engedjük leszállni a csillaghajót, hanem minden teketória nélkül semmisítsíik meg? — vágott közbe keményen Csoio Csagasz.

— Mi bekapcsolódtunk a maguk külön hálózatába, és mást láttunk — felelte higgadtan Rodisz, majd így folytatta: — Ezért engedélyt kérek, hogy eltörölhessük a bolygó színéről a fővárost — a zsarnoki oligarchia központját —, vagy planetáris altatást végezhessünk, személyi szelekcióval.

Csoio Csagasz leroskadt az asztal szélére, a másik három pedig hadonászva előrohant.

Olla Dez észrevétlenül előbbre tekerte az eudoplasztikus szalagot. A televizofon képernyőjén a Tanács elnöke beszélt energikusan, s felmutatott egy térképre. A Tanács tagjai bólógattak. A Tamasz jövendő kutatói részére tervezett gyakorló iskola felépítéséről folyt a vita. Messziről azonban azt lehetett hinni, hogy Fay Rodisznak adták meg az engedélyt.

— Hallatlan! Nem bírom tovább! — Csedi Daan kiszaladt a teremből, a fülkéjébe rohant, bezárkózott, és kegyetlenül szenvedett.

Gén Atal, Tivisza és Menta Kor utána indult, de Fay Rodisz parancsoló hangját hallva megálltak.

— Megkaptam az engedélyt a rendkívüli intézkedésekre. Kérem, gondolják meg még egyszer. Két órát várok. — Fay Rodisz megfordult, hogy kilépjen a fókuszból.

— Egy pillanat! — kiáltotta Csoio Csagasz. — Milyen intézkedésekre kapott engedélyt?

— Bármilyenre.

— És mit határozott?

— Egyelőre semmit. Várom válaszát.

Rodisz kikapcsolta a televizofon vonalát, a Tormansz urai csak titkos hálózatuk sötét képernyőjét bámulhatták. Nem jutott mindjárt eszükbe, hogy kikapcsolják az adójukat, és a földlakók néhány percig megfigyelhették vitájukat és kapkodó, ijedt mozdulataikat:

— A helyzet veszélyes! — mondta egy horgas orrú, kerek és dülledt szemű tormanszi férfi, akiről a földlakók később megtudták, hogy Gén Si, Csoio Csagasz első helyettese. — A jővevények hatalma kétségbevonhatatlan.

— Akárhogy hazudnak is, a csillaghajót kétségkívül felszerelték nagyerejű fegyverrel. Anélkül senki se vállalkozna távoli utakra, ismeretlen bolygók felé — mormogta Zetrino Umrog de ha egy csillaghajó leszáll egy bolygóra…

— Az egészen más! — mondta Csoio Csagasz, s valamit kiáltott. A képernyő elsötétült.

Rodisz fáradtan ereszkedett a székre, és tenyerét néhányszór végighúzta az arcán és a haján, mintha mosakodna. Grif Rift némán feléje nyújtott egy talpas pohárban KMT-t, s az asszony hálás mosollyal elfogadta.

— Az előadás remekül sikerült! — mondta elégedetten Olla Dez, áttörve a méltatlankodó hallgatás gátját.

— Szégyen, gyalázat! A Föld emberei ne játsszanak hazug jeleneteket, és ne vetemedjenek csalásra! Nem hittük volna, hogy expedíciónk vezetője ilyen alávaló tettre képes! — mondta egymás szavába vágva Tivisza Henako, Menta Kor, Gén Atal és Tor Lik. Még a rendíthetetlen nyugalmú Div Szimbel is rosszallón nézett Fay Rodiszra. Neia Holly, Vir Norin, Szol Szain és Eviza Tanét viszont nem titkolta elragadtatását.

Fay Rodisz félretolta a poharat, felállt, és társaihoz lépett. Nagy, zöld szemének pillantása szomorú és határozott volt.

Magatartásom megítélése két csoportra osztotta önöket; talán éppen ez bizonyítja, hogy helyesen cselekedtem… Nem akarok mentegetőzni, hiszen magam is elismerem a hibát. Ismét ugyanazzal a kérdéssel állunk szemben, amellyel régen is oly sokszor találkoztak: beavatkozni vagy be nem avatkozni a fejlődés menetébe, vagy ahogy hajdan mondták, az egyes emberek, népek, bolygók sorsába. Kész receptek ráerőszakolása másokra bűn, de nem kisebb bűn nyugodtan nézni élőiényék, akár állatok, akár emberek millióinak szenvedését. A fanatikus vagy a saját nagyságától megszédült pszichopata habozás és lelkiismeret-fúrdalás nélkül mindenbe beleavatkozik, egyéni sorsokba, népek történelmi útjába, gyilkol az eszme nevében, amelyről az esetek túlnyomó többségében kiderül, hogy egy paranoiás ember agyának és beteges akaratának szüléménye. A mi világunk, a győztes kommunizmus világa, régen megszüntette azokat a szenvedéseket, amelyek a hatalom pszichikai eltévelyedéseiből és tudatlanságából erednek. Térmészetes, hogy mi valamennyien segítem szeretnénk azokon, akik még szenvednek. De hogyan kerüljük el a melléfogásokat, ha a harcban kénytelenek vagyunk alkalmazni a régi módszereket, a csalást, a titokzatosságot? Hát nem nyilvánvaló, hogy ha ezeket alkalmazzuk, egy szintre kerülünk azokkal, akiktől másokat meg akarunk menteni? Márpedig ha ugyanazon a színvonalon állunk, milyen jogunk van ítéletet mondani, hiszen elveszítjük a tudást. így tettem én is egy lépést a régi úton, s önök azt vetik a szememre, hogy amit tettem, megengedhetetlen.

Fay Rodisz leült az asztalhoz, szokása szerint tenyerébe támasztva az állát, és kérdőn végignézett a hallgató embereken.

Nem látta köztük Csedi Daant, kitalálta az okát, és a szeme ettől még szomorúbb lett.

— Vajon elvethettük-e teljesen a beavatkozást — kérdezte Grif Rift ha a társadalom gyermekkoruktól kezdve a fegyelem és öntökéletesítés útján vezeti az embereket? Enélkül senkiből nem válik ember. További lépés a nép közösségi életének, majd a népek, egy egész ország vagy bolygó életének tökéletesítése. Mi másnak nevezhetők ezek a szocializmus, a kommunizmus felé tett lépések, ha nem a tudás beavatkozásának az emberi kapcsolatok megszervezésébe?

— Igen, ez helyes, de csak ha belülről történik, nem kívülről — felelte Tor Lik. — Itt mi idegenek vagyunk, jövevények egy merőben más világból.

— Nem idegenek! Mi a Föld gyermekei vagyunk, és ők is azok! — kiáltott fel Neia Holly.

— Kétezer éven át a maguk útját járták, nélkülünk. Nincs jogunk hozzá, hogy most úgy tekintsük a tormansziakat, mint akik hozzánk tartoznak — vágott vissza Tivisza.

— Szabad egy biológusnak és antropológusnak ilyen felszínesen gondolkodnia? — kérdezte a homlokát ráncolva Eviza Tanét. — Kétezer évig nélkülünk, de milliókig velünk, és a legutolsó, a legnehezebb útszakaszon is, a barbárságtól és a feudalizmustól a VEK-ig! Miért idegenek hát? Ön talán elfelejtette, hogy az ember a csúcspontja a hárommilliárd évig tartó természetes kiválasztásnak, az életbenmaradásért vívott harcnak, ennek az infemónak, melynek titkát elsőként Darwin tárta fel? A gének révén történelmi átöröklés folytán össze vagyunk kapcsolva bolygónk egész állati létével, következésképp a tormansziak is. Vajon megtagadhatjuk eredetünket, ahogy számunkra ismeretlen okokból a Jan Jah mai lakosainak elődei tették annak idején? Ők régóta tudták, akárcsak mi, hogy az ember belemerült a gondolkodás, a felhalmozott információk nem érzékelhető óceánjába, amelyet a Megosztott Világ Korának nagy tudósa, Vemadszkij nooszférának nevezett. A nooszférában benne van a Föld színéről rég eltűnt emberek minden álma, sejtése, eszménye, a tudományos mégismérés módszerei, minden kor és nép művészeinek, íróinak, költőinek teremtő képzelete. Tudjuk, hogy a Föld embere a sa ját lelkivilágából merítette azt a hatalmas erőt, amely a kommunista társadalom felépítésében realizálódott: a csodálkozást és meghódolást a szépség előtt, a tiszteletet, a büszkeséget, az erkölcsiségbe vetett teremtő hitet, nem is beszélve az alapok alapjáról, a szerelemről. Az, hogy a tormansziak megszakítótták ezt a folytonosságot, természetellenes! Ezzel talán nem szegték meg a Nagy Gyűrű első törvényét, az információ szabadságát? Ha igen, akkor bizony jogunk van a legkeményebb beavatkozásra…

— Meggyőző! — mondta Szol Szain.

— S mégsem a régi módszerek igazolása! — szólt Tor Lik.

— Nem igazolása, már mondtam — felelte Fay Rodisz. — Képzeljünk el egy mérleget. Egyik serpenyőjébe dobjuk az egész bolygónak nyújtandó segítség lehetőségét, a másikba azt a hazug komédiát, amelyet én eljátszottam. Melyik lesz túlsúlyban?

— Nem vitás — helyeselt Menta Kor de a dolog lényege nem a jó és a rossz, az öröm és a bánat viszonyítása, mert ezeknek, mint tudjuk, csak nagyságuk abszolút, viszonyuk relatív. A veszély magvát én abban látom, hogy ha a hazugság és a megfélemlítés útjára lépünk, hol a határ, amelyen túl nem szabad mennünk?' Menta, maga nagyon pontosan megfogalmazta közös véleményünket — mondta a terembe váratlanul belépő Csedi Daan hazugságra hazugság a válasz, megfélemlítésre megfélemlítési kísérletek, s ezek elhárításához újabb csalások és megfélemlítések szükségesek, mindez pedig a félelem és a bánat megállíthatatlan lavinájaként zúdul lefelé.

Meggyőződésem, hogy az ellentmondás lényegét helyesen fogalmazta meg, de ezek az utolsó fokozatok egyelőre távoli absztrakciók — mondta Fay Rodisz.

A kék figyelőszem kialudt. A Jan-Jah bolygó hívta a „Sötét Láng”ot. Az űrhajón és a Négyek Tanácsának rezidenciáján kivilágosodtak a képernyők.

Csoio Csagasz egyenesen ült, karját keresztbe fonta a mellén, és mereven a földlakókra nézett.

— Engedélyezem a bolygó meglátogatását, vendégül látom önöket. Huszonnégy órán belül kijelöljük és előkészítjük az űrhajó leszállási helyét.

Fay Rodisz felállt, meghajolt. Ebbe a mozdulatába szemernyi kacér gúny vegyült.

— Köszönöm a Föld és űrhajóstársaim nevében. A leszállássál nem kell sietnünk. Előbb immunizáción kell átesnünk, nehogy behurcoljunk olyan kórokozókat, amelyek ellen önökben nincsenek ellenanyagok és magunkat is immunissá kell tennünk. Most, az engedély birtokában, föld —, víz- és levegőpróbát veszünk…

— Leszállás nélkül?

— Igen, erre a célra vannak rakétáink, amelyeket súrlódó rakétáknak hívunk. Úgy gondolom, tíz nap múlva készen állünk a leszállásra. Azonkívül… — Fay Rodisz egy pillanatra elhallgatott.

— Azonkívül? — villant fel Csoio Csagasz szeme.

— Ide hívom a második csillaghajót, hogy a Jan-Jah bolygó körül magas körpályán keringve váljon minket — arra az esetre, ha csillaghajónkkal valami baj történne.

— Csak nem olyan ügyetlenek a földi űrhajók vezetői? — mondta ingerülten Csoio Csagasz, mialatt a Négyek Tanácsának tagjai ijedten összenéztek.

— A világűr utazóinak, vagy ahogy az Égi Őrök neveztek minket, a világmindenség csavargóinak fel kell készülniük minden eshetőségre — mondta Fay Rodisz, erősen megnyomva az utolsó szavakat.

A Tormansz ura kelletlenül biccentett, és a teleaudiencia véget ért.

IV. FEJEZET

Az infemó elhaló hangja

A „Sötét Láng” csillaghajó közeledett a bolygó felszínéhez. A körülrepülési sebesség fokozódott, s a ritka levegő a több száz kilométeres magasságban fülsiketítőén sivított a hajó áthatolhatatlan falán túl, amely megbízhatóan védett a túlhevüléstől és mindenféle sugárzástól. A szörnyű erő hangját felfogták a Tormansz zaj szondái. Itt is ismerték azokat a műszereket, amelyek feljegyzik az ég hangkrónikáját. Az erősítők bevitték ezt a monoton, vészjelként hangzó, metsző süvítést a megfigyelő tudósok dolgozószobáiba, az Égi Őrök magas tornyaiba és a bolygó urainak tágas lakosztályaiba, jelezve az ijesztő és vonzó, hívatlan vendég közeledését.

A csillaghajó technikusai lankadatlanul dolgoztak, kiszúrnitották és betáplálták a programokat a tompa orrú, háromszemű súrlódó rakétákba. Az ötméteres, hal formájú burkolatba zárt spirálcsőkötegek hamarosan elváltak az űrhajótól, hatalmás görbéket írtak le, és megérintették a bolygó felszínét az előre kijelölt helyeken. Az egyik rakéta az óceán hullámait súrolta, a másik a víz mélyébe ereszkedett, az utánuk következők a tormansziak által engedélyezett területen a mezőket, folyókat és zöldövezeteket barázdálták. Azután újra felemelkedtek a körpálya magasságába, hozzátapadtak a „Sötét Láng” oldalához, meghozták a laboratóriumnak biológiai elemzésre az idegen bolygó vizét, földjét és levegőjét.

Neia Holly, Eviza Tanét és Tivisza Henako harmadik napja nem hunyta le a szemét. Az ultracentrifuga egyhangú zúgása közben egy percre sem mozdultak a proton-mikroszkópok és a termosztátok mellől, amelyek számtalan baktérium— és vírustenyészetet tartalmaztak. Az analitikai komparátorok őszszehasonlították a Föld és a Tormansz ártalmas mikrobáinak toxinjait, és felállították az immunológiai reakciók hosszú képlétéit, hogy semlegesíthessék az eddig ismeretlen kórokozókat. Egyaránt immunizálták a kiszállókat és az űrhajón maradókat. A személyzet minden tagja nehezen szedte a levegőt, arcuk égett, szemük lázasan csillogott. Tor Likot és Menta Kort hipnotikus álomba kellett merítem, mert a szervezet erős reakciója minden tevékenység kikapcsolását kívánta.

Eviza Tanét néhány nap múlva kijelentette, hogy elégedetlen az eredményekkel, és nem garantálhatja a teljes védettséget.

— Mennyi idő alatt tudná garantálni? — kérdezte tőle Fay Rodisz.

Eviza kissé zavartan elgondolkozott.

— Felfedeztünk két ritka vírust. Ezek csak ott alakulhattak ki, ahol az emberek rendkívül zsúfoltan élnek. Most semmi ilyesféle nem tapasztalható a Tormanszon.

— Ami közvetett bizonyíték a bolygó egykori túlnépesedése mellett — mondta Fay Rodisz —, de nekünk a lehető leghamarabb le kell szállnunk a Tormanszra.

— Védőreakcióink áthangolásához legalább két hónap szűkséges — felelte Eviza Tanét olyan hangon, mintha ő volna a hibás, hogy az immunizálást, nem lehet hamarabb elvégezni.

Fay Rodisz rámosolygott.

— Hát mit tegyünk! Az ember szeretne az új föld teljes jogú vendége lenni, de ez szinte sohasem sikerül. Mindig adódnak olyan körülmények, amelyek sürgetnek, nem tűrik a várakozást. Sokan elmondták már, milyen felejthetetlen érzés találkozni egy új és veszélytelen bolygóval. Az ember kilép az űrhajóból a rendkívül tiszta levegőre, az új Nap alá, és gyérmekként fútkározik a simogató, szűzi talajon. Legszívesebben ledobná ruháját, hogy egész lényével megmártózzék ebben az üde, kristálytiszta világban, hogy mezítelen lábbal lépegessen a puha füvön, hogy a csupasz bőrét cirógassa a szél és Nap, hogy érezze a természet leheletének minden rezdülését. És a több százezer utazó közül, akik idegen világokba indultak, mily kevésnek sikerült ezt megélni!

— Tehát védőruha?

— Igen! Bármennyire sajnálatos! Később, ha az immunizáció befejeződik, levetjük. Sisak nem kell, csak bioszűrő. Már ez is eredmény! így viszont három-négy nap múlva készen leszünk.

— Talán így a legjobb — mondta Neia Holly. — Az elemzés azt mutatta, hogy a Tormansz vizének összetétele némilég különbözik a Földétől. Eleinte, míg hozzá nem szokik az új vízhez, mindenki gyengének fogja érezni magát.

— Hát fontos, milyen a víz? — kérdezte Fay Rodisz. — Bocsásson meg, én oly keveset tudok. Azt hittem, ha a víz tiszta, és nincs benne káros idegen anyag…

— Megbocsátjuk a történésznek az ősi tévhitet — mosolyodott el Eviza. — Elődeink a vizet sokáig egyszerűen víznek tekintették, hidrogén és oxigén vegyületének, és egyáltalán nem tudták elemezni. Kiderült, hogy a víznek bonyolult fizikai-kémiai szerkezete van, számos elemet tartalmaz. A Föld forrásaiban, folyóiban, tengereiben ezernyi fajta víz található, ártalmatlan, ártalmas, semleges, bár az egyszerű elemzés valamennyit egyformának és tökéletesen tisztának mutatja. A Tormansz más bolygó, másmilyen a víz körforgása, az erózió és az ásványi tartalom. Úgy találtuk, hogy ez a víz némi levertséget okozhat. Ellenszerként az IGN-102 tablettát választottam. Csak ne felejtsék el bedobni minden italba vagy folyékony ételbe.

— Tehát védőruha — szólt közbe a mindeddig hallgató Grif Rift —, aminek számunkra lesz egy előnye…

— Veszély esetén? — Eviza lehajtotta a fejét, s a szeme sarkából Csedi Daanra pillantott.

— Eltalálta. A védőruhán nem hatol át sem a kés, sem a golyó, sem a gyújtósugár — felelte Rift.

— De a fej, a test legfontosabb része, sisak nélkül sebezhető — mondta vidáman Fay Rodisz.

Csedi Daan fíirkészőn nézett Rodiszra, mintha csodálkozna jókedvén. Valóban, az expedíció tartózkodó, kissé rideg vezetőjét most, a megpróbáltatások küszöbén, mintha kicserélték volna.

— De mi lesz Csedi tervével? — kérdezte Gén Atal.

— Később, az akklimatizáció után hajtjuk végre — felelte Fay Rodisz.

Csedi csak szorosabbra zárta ajkait, és a Tormansz nagyméretű

térképe felé fordult, amely a körterem bejárata fölött függött.

— Csedi — fordult hozzá Eviza Tanét most eszembe jutott, hogy maga milyen érzékenyen reagált arra a komédiára, amit Fay Rodisz és Olla Dez játszott el. De nem gondolja, hogy ha maga tormanszi lánynak öltözve akar elvegyülni a Jan-Jah népe közt, abban is lesz egy cseppnyi csalás? Idegen szemmel nézni azt, amit úgy tárnak maga elé, mintha igazi tormanszi lány volna? Vajon ez nem leselkedés?

— Én… igen… nem, én ezt másképp képzeltem el. Egyszerűen közelebb szeretnék kerülni hozzájuk, ugyanazt az életét élni, osztozni a nehézségekben és örömökben, bajokban és veszélyekben!

— De tudva, hogy bármely pillanatban visszatérhet közénk, rendelkezve az Összekulcsolt Kezek Kora emberének hatalmával, és azzal a tudattal, hogy visszatérhet a Föld gyönyörű világába? — támadott Eviza.

Csedi szokása szerint Rodiszra pillantott, hogy lássa, hogyan reagál eszményképe, de Rodisz komolyan és kifürkészhetetlen arccal nézett rá.

— Itt kettősség van — kezdte Csedi —, és én a fontosabbra gondoltam.

— Kinek fontosabb? — Eviza könyörtelen volt, mint egy kutató.

— Nekünk. Nekik pedig — mutatott Csedi a Tormansz térképére —, nem okozunk kárt. Hiszen mi azért tesszük ezt, hogy ne hibázzunk, hogy tudjuk, miképpen és miben segítsünk.

— Először azt kell megtudni, szükség van-e a segítségünkre! — mondta Grif Rift. — Kiderülhet, hogy…

Kint, a közvetlen megfigyelőablaknál vakító vörös láng lobbánt fel. A csillaghajó megremegett. Gén Atal egy pillanat alatt eltűnt a liftben, Grif Rift és Div Szimbel pedig a dublőr műszerekhez rohant.

Újabb villanás, a „Sötét Láng” teste ismét könnyedén megremegett. A bekapcsolt zajészlelő berendezéseken át szörnyű dübörgés hallatszott be, elnyomva a légkört hasító csillaghajó egyhangú süvítését.

Az emberek futottak a helyükre, ahol az előírás szerint veszélyhelyzetben tartózkodniuk kellett, és mozdulatlanul megálltak a műszereknél, de még nem tudták, mi történt. A csillaghajó folytatta száguldását a sötétségen át, a bolygó éjszakai oldalán. A határvonalig alig fél óra maradt. Megszólaltak a „veszély nincs” jelzés ezüst csengettyűi. Grif Rift és Div Szimbel lejött a pilótafülkéből, Gén Atal pedig páncélvédelmi állásából.

— Mi volt ez? Támadás? — fogadta őket Fay Rodisz.

— Bizonyára — bólintott komoran Grif Rift. — Valószínűlég rakétákkal lőttek. Gén Atallal erre az eshetőségre számítva bekapcsolva hagytuk a külső védőteret, noha rettentő zajt csap az atmoszférában. A csillaghajó nem sérült meg. Hogyan válaszoljunk?

— Sehogy! — felelte határozottan Fay Rodisz. — Tegyünk úgy, mintha észre sem vettük volna. A villanásokból tudhatjuk, hogy mind a kétszer célba találtak, s így meggyőződnek róla, hogy űrhajónk sérthetetlen. Biztos vagyok benne, hogy többé nem próbálkoznak.

— Lehet, hogy igaza van — felelte Grif Rift —, de a védőterét bekapcsolva hagyjuk, inkább üvöltsön, minthogy mindent kockára tegyünk.

— Most még inkább fontosnak tartom a védőruhát — mondta Eviza.

— NP-sisakkal — tette hozzá Rift.

— Sisakra nincs szükség — felelte Fay Rodisz —, mert sisakbán nem tudunk kapcsolatot teremteni a bolygó lakosságával, és küldetésünk nem sok haszonnal jár. Ezt a kockázatot vállalni kell.

— A sisak aligha ad megbízható védelmet — vonta fel a vállát Eviza Tanét.

A csillaghajó elleni támadás nem ismétlődött meg. A „Sötét Láng” magas röppályára tért, és kikapcsolta hajtóműveit. Az űrhajón egy percre sem szünetelt az előkészület a leszállásra. A biológiai szűrőket a leggondosabban hozzáigazították a hét „partraszálló” orrához, szájához és füléhez. Az SDF személyi robotkísérőket beállították egyéni bioáramra. Az SDF elnevezés a „szolga, védelmező, teherhordó” latin szavak kézdőbetűiből származott, és meghatározta a gép rendeltetését. A legnagyobb gondot, szokás szerint, a védőruhára fordították. Ezeket egy szakintézet készítette egészen finom, molekulárisan átalakított fémlemezekből, és a bőrt nem ingerlő béléssel szigetelték. Ámbár a védőruha hihetetlenül szilárd és hőszigetelése tökéletes volt, vastagsága a millimétert sem érte el. Külsőleg éppen olyan volt, mint egy magas nyakú, szorosan testhez simuló, igen vékony tornaruha. Az ilyen ruhába öltőzött ember fémszoborhoz hasonlított, csak éppen hajlékony, eleven és meleg szoborhoz, Olla Dez úgy választotta ki a védőruhák színét, hogy a leszállók, különösen a nők, jól érvényesüljenek benne.

Fay Rodisz habozás nélkül egy kékes csillogású, koromfekete ruhát választott, amely nagyon illett fekete hajához, kemény arcvonásaihoz és zöld szeméhez. Eviza azt kérte, hogy az ő ruhája a fűzfalevél ezüstöszöld színét kapja. Úgy határozott, hogy nem változtatja meg hajának rőt színét. A fekete öv és a gallér fekete díszítése még jobban kiemelte hajának lángvörös színét.

Csedi Daan szürkéskéket választott, a földi égbolt kékes árnyalatával és ezüst díszítéssel, Tivisza pedig tétovázás nélkül meggypirosat rózsaszínű övvel, amely összhangban volt olajzöld bőrével és sötétbarna szemével.

A férfiak egyforma szürke védőruhát akartak felvenni, de aztán engedtek a nők kívánságának, és szebb színkombinációjú fémpáncélt választottak.

Fay Rodisz elgondolkodva nézegette társait. A Jan-Jah bolygó napbarnított lakosaihoz képest sápadtaknak látszottak, ezért azt tanácsolta nekik, vegyenek be barnító pirulákat.

— Nem lenne jó a szemünk színét is megváltoztatni olyan áthatolhatatlan feketére, mint a tormansziaké? — kérdezte Eviza.

— Nem, dehogy — felelte Rodisz —, maradjon olyan, amilyen. Csak tegyük még ragyogóbbá. Lehetséges ez, Eviza? Néhány év előtt divatban volt a „csillagszem”.

— Ha kapok négy napot a megfelelő stimulálásra!

— Megkapja a négy napot, csináljon mindannyiunknak olyan ragyogó szemet, mint a csillagok, hadd lássák messziről, akármilyen tömegben, ki a földlakó!

— Érdekelne, vajon milyen szem tetszett leginkább őseinknek akkor, amikor még nem tudták tetszés szerint változtatni a színét — mondta Olla Dez. — Fay ismeri például az MVK ízlését.

— Annak a kornak az ízlése nagyon változékony, tisztázatlan és indokolatlan volt. De akkoriban valami okból elsősorbán a nőktől kívánták meg a szépséget. Az irodalmi alkotások, a fényképek és filmek csak a nők előnyös tulajdonságait sorolták fel, de szinte meg sem említik a férfiakét.

— Egykori nővéreink csakugyan olyan szégyenletesen kisigényűek voltak? — kérdezte Olla felháborodottan. — Ez bizonyára az évezredek katonai patriarchátusának öröksége!

— A magát annyira érdeklő uralkodók hatása — mosolyodott el Rodisz —, de térjünk vissza a szemekre. Az első helyen az enyém állt volna, a tisztazöld szem, s ez egészen térmészetes az egészség és az erő biológiai törvényei alapján.

— S közülünk ki állt volna a második helyen?

— Csedi, vagyis a sötétkék vagy az ibolyaszínű szem. Ezt követte a szürke, majd a barna és a világoskék. Nagyon ritka volt és ezért nagyra értékelték a topáz szemet, amilyen Evizáé, vagy az aranysárgát, amilyen Olláé, de félelmetesnek is tartották, mert hasonlított a ragadozó állatok, a macska, a tigris, a sas szemére.

— S a férfiak szemének mi volt a kritériuma? — kérdezte Eviza.

— Nekik valószínűleg nem volt zöld szemük, de az irodalomból ítélve kék sem — vonta fel a vállát Rodisz. — Léggyakrabban az acélszürkét említik, vagy a hideg kéket, mint ami jellemző az erős, határozott természetűekre, az igazi férfiákra, akik másokat leigáznak, mindig készek ökölre menni vagy fegyvert ragadni.

— Eszerint félnünk kell Grif Rifttől és Vir Norintól — nevetett fel Eviza.

— Grif Rift valóban parancsnok, Vir Norin azonban túlságosan szelíd, még az ÖKK férfitípusához képest is — felelte Olla Dez.

— A szem még csak hagyján — sóhajtott Eviza Tanét —, de azt a fémet mégiscsak fel kell vennünk, s jó időre le kell mondanunk arról, hogy saját bőrünkkel érzékeljünk —, s tenyerét az oly ember beidegzett mozdulatával húzta végig a vállán és a csupasz karján, akit gyerekkorától hozzászoktattak a gondos testápoláshoz.

— Kezdjük. Ki fog segédkezni — maga, Olla, vagy Neia?

— Neia nélkül nem megy — felelte Olla Dez.

— Akkor hívja őt — és Fay Rodisz elsőnek lépte át a biológiai ellenőrző fülke küszöbét.

Az öltözködés hosszan tartott és kellemetlen volt. Jókora időbe telt, amíg mind a heten összegyűltek a körteremben. Csedi Daan még sose hordott védőruhát, és most hozzá kellett szoknia a kettős bőr érzetéhez. Szemét nem tudta levenni Fay Rodiszról; úgy érezte, ő a megtestesült női szépség fekete páncéljában, amely kiemelte arca sápadtságát és szemének áttetsző zöldjét.

Mindenkinek az övére ovális dobozkát erősítettek az anyagcseretermékek lebontása céljából, a vállukon képrögzítő műszerek szalagjai és háromszögletű körlátó tükröcskék csillogtak. A jobb karra egy második jelzőkarperecet helyeztek, hogy a személyi robotokon keresztül összeköttetésben legyenek az űrhajóval, a kulcscsontnál levő mélyedésbe a légfúvóka került. A test és a védőruha közt, válltól lábfejig, bizonyos időközökben léghullám áramlott végig, kellemes, könnyű masszázs érzését keltve. A levegő a sarkokon levő szelepeken távozott, de kívülről úgy látszott, mintha hatalmas izmok hullámzanának a ruha alatt.

Fay Rodisz megszemlélte társait, akik a rájuk simuló fém hideg csillogásában oly furcsának és elérhetetleneknek látszottak…

— Így akarnak a tormansziak előtt megjelenni? — csendült fel hátul Grif Rift hangja.

Rodisz egyszeriben ráébredt, mi is nyugtalanította.

— Semmi esetre sem! — fordult Rift felé. — Mi, nők a trópusokon használatos rövid szoknyát viseljük, pelerinnel.

— Nem jobb lenne inkább inget, mint a tormanszi nők? — kérdezte Tivisza, akit zavart, hogy a védőruhában szinte meztelennek látszottak.

— Próbáljuk meg, talán kényelmesebb lesz — egyezett bele Rodisz.

— Én a férfiaknak trópusi ruhát javaslok — mondta Vir Norin.

— A sort megfelel, de ujjatlan ingben a „fém” kar nagyon feltűnő — mondta Grif Rift. — A tormanszi ing a férfiaknak is megfelelőbb viselet.

— Milyen furcsa, hogy a Tormanszon az emberek az utcán és otthon felöltözve mutatkoznak, de színpadon, óriási térmekben rendezett nyilvános előadásokon vagy a tévében alig van rajtuk ruha — jegyezte meg Olla Dez.

— Valóban, ez buta ellentmondás, egy a sok közül, arnelyekét meg kell oldanunk — mondta Rodisz.

— Az ilyesféle látványosságok talán éppen azért vonzzák őket, mert ők maguk rendszerint tetőtől talpig fel vannak öltözve — szólt Csedi.

— Ez a magyarázat egyszerű és hihető, de bizonyára téves. A lélektan törvényei szerint minden sokkal bonyolultabb — zárta le a vitát Rodisz.

Az első mágneses serkentő kezelés után, amelyet Eviza végzett rajtuk, a „partraszállók” rendkívül nehézkesnek érezték magukat a páncélban. Azért öltötték máris magukra, hogy a leszállásig hátralevő napokban hozzászokjanak. A különlegesen vékony fémlemez, amely egyáltalán nem akadályozta őket a mozgásban, valósággal láthatatlan fallá vált köztük és az űrhajón maradók között. Látszólag semmi sem változott, de a „mi” már nem volt egyöntetű, megjelent az „ők” és a „mi”.

Mikor a csillaghajó jelezte, hogy a felkészülés befejeződött, az Égi Őrök főobszervatóriuma közölte a leszállás helyét. A „Sötét Láng”-nak az egyenlítői tenger déli partján, mintegy háromszáz kilométerre a fővárostól, széles, lankás fokon kell leereszkednie. Az erről a helyről készített nagyított felvételek magas, sötét bozótossal borított, sivár terepet mutattak, amely beékelődött a szürkészöld tengerbe. A környék és a tenger elhagyatottnak látszott, ami aggodalmat keltett a csillaghajón maradókban.

— A lakatlan vidék elengedhetetlen feltétel az ESCS leszállásához. Erre mi hívtuk fel a Négyek Tanácsának figyelmét — emlékeztette társait Grif Rift.

— Választhattak volna a városhoz közelebb eső helyet mondta Olla Dez. — Úgysem engedték meg, hogy mindenki kiszálljon.

— Elfelejti, Olla — mondta komolyan Rodisz hogy a város közelében nagyon nehéz visszatartani a kíváncsiskodókat. Itt azonban őrséget állítanak körbe, és a Tormansz lakosai közül senki sem jut az űrhajó közelébe.

— Gondoskodom róla, hogy odajussanak — szólt közbe váratlanul indulatosan Grif Rift. — Átvágom a bozótost árnyékölt folyosóval, amely hangjelzésre nyílik. A bejárat helyét videosugár útján közlöm Rodisszal. Akkor aztán küldhet hozzánk látogatókat, persze, olyanokat, akiket szívesen látunk.

— Lesznek nem szívesen látottak is — tette hozzá Rodisz.

— Nem kételkedem benne. Neia helyettesíti Atalt, s mi kétten visszaverünk minden kísérletet. Résen kell lennünk. A rakétákkal kudarcot vallottak, most majd valami mással fognak próbálkozni.

— De csak akkor, ha meggyőződtek róla, hogy a második csillaghajó, amelyikről beszéltem, nem jön. Addig két-három hónapig, esetleg tovább maguk biztonságban lesznek. Éppúgy mi is — tette hozzá halkabban Rodisz.

Grif Rift a vállára tette a kezét, és belenézett szomorú, bátor szemébe.

— Maga határozta meg az űrhajóra való visszatérésük határidejét, Rodisz. Jobb azt megrövidítem, mint meghosszabbítani.

— Megértem a nyugtalanságát, Rift…

— Tegyük fel, hogy teljes meg nem értés falába ütköznek, és ezt nem sikerül áttörni. Vajon indokolt-e tovább maradni? Túlságosan nagy a kockázat.

— Nem tudom elhinni, hogy vissza lehet utasítani a Föld tudását. Hiszen ez a végtelen és ragyogó jövőbe nyit kaput az ő rövid, gyötrelmes és, attól félek, sötét életükből — felelte Rodisz.

— Az áldozatvállalás szükségességének érzése a legősibb érzés az emberben; végigvonul minden valláson a régi társadalmák történetében. Irgalmasságra bírni az ismeretlen erőt, kiengesztelni az istenséget, hosszú életet adni az esendő sorsnak. Attól kezdve, hogy embereket áldoztak az oltárokon csata, vadászat, aratás vagy építkezés kezdete előtt, folytatva a vezérek, királyok, fáraók hekatombáin egészen a megdöbbentő vérengzésekig, amelyeket hagymázas politikai és vallási eszmék jegyében, nemzeti ellentétek miatt követtek el. De mi, akik tudjuk a mértéket, akik nagy társadalmi védőberendezéseket alkottunk, hogy véget vessünk a bánatnak és az áldozatoknak, mi ne tudtunk volna még megszabadulni a pszichikumnak ettől az ősi vonásától?

Fay Rodisz gyöngéden megsimogatta Grif haját.

— Ha régi módszereket alkalmazva beavatkozunk a tormánsziak életébe, erőt állítva szembe erővel, ha leereszkedünk az életről és álmokról alkotott elképzelések színvonalára… — Rodisz elhallgatott.

— Ezzel elfogadjuk az áldozat szükségességét is?

— Igen, Rift…

Alighogy Rodisz bement a fülkéjébe, jelzőkarperece felvillant. Csedi Daan, aki egy ideje kerülte a találkozást vele, engedélyt kért, hogy bemehessen hozzá.

— Úgy látszik, nagyon ostoba vagyok — mondta Csedi, mihelyt belépett —, oly keveset tudok az élet roppant bonyolultságáról…

Fay Rodisz enyhén megszorította a lány forró kezét, gyönyörködve nézte bámuló arcát hamvasszőke hajának keretében.

— Ne tegyen magának szemrehányást, Csedi! Mindig és mindenütt az a legfontosabb, hogy ne tegyünk semmi olyat, amit helytelen nézet diktál. Ugyan ki nem keveredett már megoldhatatlannak látszó ellentmondásokba? Még a régi vallások istenei sem voltak mentesek ettől. Csak a természet olyan kegyetlen, hogy vaktában végzett kísérlettel oldjon meg ellentmondásokat minden élő rovására.

Leültek a díványra. Csedi kérdőn nézett Rodiszra.

— Beszéljen nekem az infemó-elméletről — kérte rövid habozás után, majd sietve hozzátette: — Nagyon fontos, hogy ismerjem.

Rodisz elgondolkodva végigment a fülkén, megállt a mikrokönyvtár állványa előtt, ujjait végighúzta a kódjelek zöld lemezein.

Régóta úgy mondják, hogy infernó-elmélet, de valójában nem is elmélet ez, hanem azoknak a megfigyeléseknek az őszszegezése, amelyeket földünkön az élet és főleg az emberi társadalom spontán törvényein végeztek. Az infemó latin szó, „alsó, föld alatti”, s azt jelenti, hogy pokol. Fennmaradt Dante csodálatos alkotása. Dante csak politikai szatírát írt ugyan, de képzeletével megalkotta a több fokozatú infemó sötét képét. O magyarázta meg az „infemó” iszonyú értelmét, amelyet régebben csak az okkultisták ismertek. A Pokol kapujának felirata — „Ki itt belépsz, hagyj fel minden reménnyel” — a lényegét fejezi ki a kínszenvedések helyének, amely az emberek képzeletében született meg. Azt az ösztönös sejtést, hogy az emberi társadalom történelmi fejlődésének igazi háttere a földi életnek mint a bánat és halál szörnyű útjának evolúciója, elektronikus gépek megalkotásával elemezték. A hírhedt természetes kiválasztásról kiderült, hogy az infemó-lét legtisztább megnyilvánulása, vagyis vaktában törekedtek a tökéletesedésre, mint amikor a kockázók számtalanszor dobják a kockát. Csakhogy minden egyes dobás tétje milliók élete volt, akik belepusztultak a szenvedésbe és reménytelenségbe. A könyörtelen kiválasztás csak egy irányba, a fő irányba, a legnagyobb szabadság, a környezettől való függetlenség irányába terelte a szervezet tökéletesedését. Ám ez szükségképpen megkívánta az érzékszervek finomodását, az idegműködés tökéletesedését, következésképp feltétlenül megsokszorozta az életút szenvedéseit.

Más szóval, ez az út kilátástalan volt. Túltengett az egyformaság, mint a homok a sivatagban, a végtelen ismétlődés elmosta az egyedit, az egyszeri, rendkívüli értéket… Az állati élet, miközben trilliónyi átalakuláson keresztül eljutott az ismeretlen tengeri lényektől a gondolkodó szervezetig, a geológiai történelem több milliárd éve alatt infemóban volt.

Az ember mint gondolkodó lény kettős infemóba került — a testébe és a lélekébe. Eleinte azt hitte, hogy megszabadul az élet minden csapásától, ha a természetbe menekül. így keletkeztek a mesék az ősi paradicsomról. Amikor az emberi pszichikumot jobban megismerték, a tudósok megállapították, hogy a lélek infemója nem más, mint az ősi ösztönök, rabság, amelyben az ember önmagát tartja, azt hívén, hogy megőrzi egyéniségét. Egyes filozófusok az ösztönök végzetszerű leküzdhetetlenségéről beszéltek, ezzel előmozdították kifejlődésüket és megnehezítették a kijutást az infemóból. Csak akkor sikerült nagy lépést tenni a társadalmi tudat fejlődése felé, amikor megteremtették a feltételeit, hogy ne az ösztöneinberek, hanem az önmagukat tökéletesítő egyedek kerüljenek túlsúlyba.

A vallásos emberek azt kezdték hirdetni, hogy a természét, mely előmozdítja az ösztönök kifejlődését, a megtestesült gonosztól, régóta ismert nevén a Sátántól való. A tudósok ezzel szemben azt állították, hogy a vak természeti fejlődés iránya az elszakadás a külső környezettől, vagyis kiszabadulás az infemóból.

Ahogy kialakultak a hatalom és elnyomás állami erőszakszervezetei, ahogy erősödött a nacionalizmus, szigorúan elzárva a határokat, lassanként a társadalomban is kialakult az infemó.

Így botladoztak a természeti és társadalmi ellentmondások között, amíg Marx meg nem fogalmazta azt az egyszerű és világos tételt, hogy a szükségszerűség birodalmából a szabadság birodalmába való ugrás egyetlen lehetséges módja a társadalom átszervezése.

Erf Rom, az ötödik korszak filozófusa és történésze, az MVK fasiszta diktatúráinak tanulmányozása nyomán megfőgalmazta az infemó-lét alapelveit. Ezeket később az én tanitóm dolgozta ki részletesen.

Erf Rom megfigyelte, hogy minden tökéletlen társadalmi rendszerben megvan az elszigetelődés tendenciája; fennmaradása érdekében saját struktúráját elzárja a más rendszerekkel való érintkezés elől. A tökéletlenség fenntartására természetesen csak az adott rendszer kiváltságos osztályai, az elnyomók törekedhettek. Ők igyekeztek nemzeti, vallási és egyéb ürüggyel elkülöníteni népünket, hogy életét az infemó zárt körébe szorítsák, elválasszák a világ többi részétől, hogy az érintkezés csak az uralkodó csoporton keresztül történhessék. Az infemólét tehát szükségképpen az ő munkájuk eredménye. Ilyen meglepő módon vált valóra Mani naiv-vallásos tanítása, a manicheizmus, amely az irányított gonősz létezését hirdette. Valójában ez merőben anyagi természetű harc volt a kiváltságokért egy olyan világban, amely mindenben hiányt szenvedett.

Erf Rom figyelmeztette az emberiséget, hogy ne tűrje az oligarchia — a fasizmus vagy az államkapitalizmus — világuralmát, mert a bolygóra rácsapódna a koporsófedél, az infernó-lét teljes reménytelensége egy olyan abszolutisztikus hatalom igájában, amely fel volt fegyverkezve az akkori idők légszörnyűbb fegyverével és nem kevésbé pusztító tudományával. Kin Ruh véleménye szerint Erf Rom művei segítettek felépítem az új világot a Világ Egyesülésének Korába való átmenet idején. Egyébként Erf Rom figyelte meg, hogy az élet egész természeti fejlődése a Földön infemális. Erről írt később Kin Ruh oly ragyogóan.

Rodisz gyakorlott mozdulattal beállította a kódszámot, és a könyvtári képernyő kis négyzete kivilágosodott. Kin Ruh ismert arca jelent meg, éles pillantású, világos szemét a nézőre szegezte. A tudós intett a kezével, majd eltűnt, csak a hangja hallatszott.

A képernyőn pedig feltűnt egy fáradt, szomorú, átszellemült arcú, domború homlokú, ősz hajú, idős férfi. Kin Ruh megmagyarázta, hogy ez Aldiss, ókori filozófús, akit régebben a tengeri jelzőlámpa feltalálójával azonosítottak. Nehéz eligazodni a nevek közt olyan népeknél, amelyeknek fonetikája nem egyezett a helyesírással, a kiejtés pedig a későbbi századókban feledésbe merült. Elsősorban az MVK-ban elterjedt angol nyelv volt ilyen.

Aldiss, szemlátomást izgatottan és szaporán lélegezve — bizonyára szívbeteg lehetett — ezt mondta: „Vegyünk példaként egy fiatalembert, aki nemrég vesztette el rákban elhunyt feleségét. Még nem fogta fel, hogy áldozata egy rendkívüli igazságtalanságnak, egy kegyetlen, szörnyű és cinikus biológiai törvénynek, amely semmivel sem kevésbé bestiális a fasiszta ”törvényeknél”. Ez a felháborító törvény azt mondja, hogy az embernek szenvednie kell, el kell vesztenie fiatalságát és erejét, és azután meg kell halnia. Lehetővé tette, hogy a fiatalembertől elvegyék a legdrágábbat, és nem adott neki sem biz tonságot, sem oltalmat, védtelenül hagyta, hogy a sors a jövő sötétjéből bármikor lesújthasson rá! Az ember mindig is szerétté volna megváltoztatni ezt a törvényt, nem akart beletörődni, hogy évmilliárdokkal előbb megállapított szabályok szerint mindig ő legyen a biológiai vesztes a sors játékában. Miért kellene hát nekünk harc nélkül elfogadnunk a sorsúnkát?… A biológiában Einsteinek ezrei segítenek kiszakítani minket ebből a játékból, nem akarunk fejet hajtani a természet igazságtalansága előtt, egyezséget kötni a természettel.” Nehéz világosabban megfogalmazni az infemót az ember számára — szólalt meg újra Kin Ruh. — Látják, mily régen megértették ennek elveit az emberek? Most pedig…

A képernyőn megjelent a földteke modellje, belülről megvilágított, sokrétű, áttetsző szferoid. Felszínének minden része parányi dioráma volt, amely térhatású képet vetített közvétlenül a nézőre, mintegy végtelen messzeségből. Először a gömb alsó rétegei világosodtak ki. A vetítés fokozatosan közeledett a felszínhez. A néző előtt lezajlott a Föld története, ahogy a geológiai rétegek megörökítették. Ez a közönséges demonstrációs modell olyan tartalommal volt telítve, amilyenről Csedi azelőtt soha nem hallott. Kín Ruh elmondta, hogy Erf Rom adatai alapján készítette el az állatok fejlődésének sémáját.

Minden állatfaj alkalmazkodott bizonyos életkörülményekhez, ökológiai határokhoz, ahogy a biológusok nevezték még a régi korban. Az alkalmazkodás bezárta a fajt ezek közé a határok közé, létrehozva az infemó önálló fészkét, mígnem a faj annyira elszaporodott, hogy többé nem maradhatott meg a túlzsúfolt helyen. Minél tökéletesebb volt az alkalmazkodás, minél jobban virultak az egyes fajok, annál szörnyűbb árat fizettek érte.

Kivilágosodtak és elsötétültek a földteke különböző részei, feltűntek az állatvilág iszonyú fejlődésének képei. Krokodil formájú kétlakiak sokezres csapata nyüzsgött a mocsarak és lagúnák iszapjában; kis tavak, zsúfolásig tele szalamandrákkai, kígyó alakú és gyíkszerű lényekkel, amelyek milliószám pusztultak el a létért folyó értelmetlen küzdelemben. Teknősbékák, óriás dinosaurusok, tengeri szörnyek, amelyek a bomlótestektől fertőzött öblökben fetrengtek, és a letarolt, semmi táplálékot nem adó parton múltak ki.

Későbbi geológiai korban megjelentek a madarak milliói, majd a fenevadak gigászi csordái. Fokozódott az agy és az érzékszervek fejlődése, mind erősebbé vált a halálfélelem, az utódokról való gondoskodás, egyre többet szenvedtek a ragadozók áldozatai, a növényevők, amelyeknek homályos világérzésében a nagy ragadozók olyasféle démonok és ördögök lehettek, amilyeneket később az emberi képzelet megalkotott. S a hatalmas erőnek, a pompás fogaknak és karmoknak, csupán az volt a rendeltetésük, hogy tépjék, marcangolják az eleven húst, törjék a csontokat.

Senki és semmi nem tudott segítem, nem lehetett elhagyni az infemólét zárt körét, a mocsarat, a fiives pusztaságot vagy az erdőt, ahol az állat a szaporodás és a fajfenntartás vak ösztöne révén a világra jött… Az ember pedig erős érzékszerveivel, emlékezetével, a jövőt felfogó képességével hamarosan ráébredt, hogy a többi teremtményhez hasonlóan, születésétől kezdve halálra van ítélve. Csak az a kérdés, mikor hajtják végre az ítéletet, mennyi szenvedés jut osztályrészül ennek az egyednek. S minél fejlettebb, tisztább, nemesebb az embér, annál több szenvedést juttat neki a „bőkezű” természet és a társadalmi lét — egészen addig, amíg a titáni erőfeszítések árán egyesült emberek bölcsessége véget nem vet a vak, elemi erők játékának, amely már évmilliárdok óta folyik a bolygó gigászi infemójában…

Ez az oka, hogy amikor felismerték az élet pokoli voltát, annyi lelki törés következett be, annyi öngyilkosságot követtek el a legszebb életkorban, tizennyolc-húszévesen.

— Két részletet vetettem össze tanítóm előadásaiból — mondta Fay Rodisz s most már tudja, Csedi, mi az a hírhedt infemó-elmélet.

— Ó, igen! — szólt Csedi. — De megismerhetem-e azokat a megpróbáltatásokat is, amelyeknek némely történész alávetette magát?

— Úgy látszik, többet tud rólam, mint ahogy feltételeztem — mondta Rodisz, olvasva a lány gondolataiban —, akkor hát tudjon meg mást is.

Elővett egy csillag formájú mnemojegyzet-kristályt, amelyet közkeletű kifejezéssel „csillagocskának” hívtak, és átadta Csedinek.

— Az infemó-lét sokszorosára növelte az élet elkerülhetetlen szenvedéseit — mondta Rodisz gyenge idegrendszerű embereket hozott létre, akiknek még nehezebb lett az életük — ez az első circulus vitiosus. A körülmények viszonylagos javulásának időszakaiban a szenvedés enyhült, és kialakultak a közönyös egoisták. Mikor a társadalmi tudat magasabb fokra jutott, az emberek nem zárkóztak be többé önmagukba, nemcsak saját fájdalmukkal törődtek, hanem kifejlődött a másokkai való törődés, vagyis az együttérzés. Azon törték a fejűkét, hogyan irtsák ki a világból a bánatot és a bajokat, vagyis ugyanaz volt a gondjuk, ami nekünk. Ha már infemóban élünk, tisztában vagyunk vele, hogy az egyes ember a folyamát hosszadalmassága miatt nem juthat ki belőle, akkor az a dolgunk, hogy segítsünk megszüntetni az infemót, azaz segítsíink másokon, tegyünk jót, alkossunk szépet, terjesszük a tudást. Máskülönben mi értelme az életnek?

Egyszerű igazság ez, amelyet meglepően sokáig nem ismertek fel. Ezért voltak olyan ritkák a szellem igazi forradalmárai azokban a régi időkben.

Hogy elképzelhessük az elmúlt korok szenvedéseinek mértékét, mi, történészek, kigondoltuk a megpróbáltatások rendszerét, s ezt egyezményesen elneveztük az infemó-lét fokozatainak. Ennek a nemcsak testi, hanem lelki kínokból álló sorozatnak az a célja, hogy mi, akik a Megosztott Világ Korúnak történetét tanulmányozzuk, még közelebb kerüljünk őseink érzelmi világához. Cselekedeteik és előítéleteik indítékai érthetőbbé válnak az utódok számára, akiket több ezer éves szép élet választ el tőlük.

Csedi Daan elgondolkozva lehajtotta a fejét.

— S úgy gondolja, hogy itt, a Tormanszon, infemó van? A bolygóra azért csapódott rá az elnyomás koporsófedele, mert nem érték el…

— Náluk az oligarchia igen gyorsan kialakult a lakosság és a kultúra homogén volta miatt — magyarázta Rodisz.

Csedi Daan kiment, de vissza-visszanézett a mozdulatlanulálló Fay Rodiszra, akinek gondolatai talán az űrhajó alatt levő ismeretlen bolygóra, talán a végtelen messzi Földre szálltak.

Két óra múlva Csedi ismét megjelent. Égő arccal és lesütött szemmel átadta a „csillagocskát”, megragadta Rodisz kinyújtott kezét, a homlokához szorította, és váratlanul megesőkolta. „Bocsásson meg nekem” — suttogta, és kiszaladt a fülkéből. Rodisz utána nézett, s a csillaghajó személyzete közül aligha tudott volna bárki is elképzelni annyi anyai jóságot, amennyi most az expedíció vezetőjének arcáról sugárzott.

Az imént végignézett „csillagocska” felkavarta Csedit, ősi ösztönöket ébresztett fel benne. Számtalan hasonló történetet ismert a múltról szóló könyvekből és filmekből, de a régi idők kegyetlenségét csak elvontan tudta elképzelni.

A hősök ellenállása lelkesedéssel, kalandjaik leírása pedig a biztonság kellemes érzésével töltötte el: lehetetlen, hogy akár ő, akár valaki más a Földön élő temérdek ember közül valaha is így ki legyen szolgáltatva a sors kényének-kedvének. A pszichológia tanára az iskolában arról beszélt, hogy régen, amikor sok volt az éhes és nyomorgó ember, a jóllakottak és a jómódban élők szívesen olvastak könyveket, néztek filmeket a szegényekről, az éhenhalókról, az elnyomottakról és megalázottakról, hogy jobban átérezzék saját biztonságukat és nyugalmukat. A legtöbb szentimentális könyv, amely szerencsétlen emberekről, és ellentételként, rendkívül sikeres hősökről és szépségekről szólt, az MVK bizonytalan és nyugtalan korában született. Akkor az emberek, megérezve az emberiség életében elkerülhetetlenül bekövetkező félelmetes megrázkódtatásokat, örömmel fogadtak minden műalkotást, amely legalább az ideiglenes biztonság nagyszerű érzésével ajándékozta meg őket.

Mint mindenki, Csedi is kemény fizikai munkával szerzett edzettséget, dolgozott kórházakban, ahol súlyos betegeket kezeltek — öröklés folytán kiújult bajokban vagy egészen komoly sérülésekben szenvedőket, ahol nem volt ritka eset az euthanasia, a fájdalommentes halálba segítés.

De mindez természetes velejárója volt az életnek, a bölcsességgel és pszichikai edzettséggel megalapozott, megértett életnek. De az, amit Csedi Rodisz „csillagocskájában” látott, egy cseppet sem hasonlított az Összekulcsolt Kezek Korának bánatához.

A minden érdekestől, derűstől és széptől erőszakkal elszakított ember magányossága és tehetetlensége oly leplezetlenül tárult elé, hogy Csedit határtalan szomorúság kerítette hatalmába. Fay Rodisz megpróbáltatásain keresztül Csedi szinte belemerült a régmúlt idők esztelen kegyetlenségének és gyűlőlétének fullasztó atmoszférájába.

Az ember és a társadalom ifjú kutatója szégyenkezve emlékezett vissza, hogy a távoli Földön nemegyszer kételkedett a kommunista társadalom bonyolult védőrendszereinek szükségességében. A Föld emberei nemzedékről nemzedékre óriási anyagi eszközöket és erőket fordítottak fenntartásukra. Csedi most már tudta, hogy bár óriásit fejlődött a jóság, az együttérzés és a gyöngédség, évmilliók infemó-léte olyan sok szénvédést halmozott fel a gének emlékezetében, hogy bármikor felbukkanhatnak olyan emberek, akik ősi módon értelmezik a hősiességet, vad eszközökkel akarnak hatalmat szerezni mások fölött, felemelkedni mások leigázása árán. Egyetlen veszett kutya megharaphat és halálos veszélybe sodorhat több száz embért. Ugyanígy a torz lelkialkatú ember is képes szörnyű bajokát okozni gyanútlan környezetének, amíg a világ, amely elfeledkezett az egykori társadalmi veszélyekről, el nem szigeteli és át nem alakítja őt.

Ezért oly bonyolult az EPFSZ, az egyéni pszichológiai felügyelet szervezete, mely együtt dolgozik az EA-val az egyéni átformálóval, s amelyet állandóan tökéletesít a Becsület— és Jogügyi Tanács. A szervezet felépítése igen hasonlít az EVKhoz, az elektronikus kapcsolatok védőberendezéséhez az űrhajón, csak még összetettebb és változatosabb.

Csedi most először fogta fel az EPFSZ szerepének jelentőségét. Ez megnyugtatóan hatott rá. Mintha a földi emberiség éber, anyai gondoskodása a Saktin és a Támaszon keresztül óriási kézként idáig ért volna. A lány nagyot sóhajtott, és békésen elszenderedett. Mióta a Tormansz felé elindultak, ilyen jól még nem aludt.

V. FEJEZET

Coam kertjeiben

Neia Holly, aki átköltözött a csillaghajó kupolája alá, Gén Atal helyére, a külső, lehallgató műszerek tompa bugására ébredt. Ebből megértette, hogy a „Sötét Láng” a védőmező kikapcsolása nélkül alacsony röppályára tért át. A belső televizofon képernyőjén megpillantotta a csillaghajó vezetőit, akik élénken beszélgettek Fay Rodisszal.

A „Sötét Láng” lejjebb ereszkedése bizonyára izgalomba hozta az egész bolygót. Várható volt, hogy újabb támadás éri az űrhajót abban a pillanatban, amikor kikapcsolják a védőterét. Fay Rodisz a védőtér kikapcsolása mellett kardoskodott, és sikerült is meggyőznie az űrhajó pilótáit, hogy mire az öligarchikus államban eljut a hír a legfőbb vezetőhöz, hogy a védőtér nem működik, és megismételhetik a támadást, addig a „Sötét Láng” már leszáll.

A csillaghajó a kijelölt leszállási helyhez igazodva keringett a Jan-Jah bolygó fölött. A tengerbe ékelődő fok túlságosan kicsi volt a nagy testű, nehézkes ESCS számára. Kinyitottak még két figyelőaknát, s a földlakók nem tudtak elmozdulni előlük, mert először látták a bolygót ilyen közelről. A „Sötét Láng” az utolsó fordulatokat teüe. A Földénél kissé sűrűbb légkörben a csillaghajó már kezdett átmelegedni. A Jan-Jah bolygó nem kéknek látszott, mint a Föld. Az uralkodó színárnyalat a lila volt, a nagy tavak a hegyek közt majdnem feketének tűntek, az óceánok pedig ibolyaszínűek. Ott, ahol a sekély vízen zátonyok derengtek át, a tenger komoran zöldelit.

A földlakók vágyakozva gondoltak vissza Tibet szemet gyönyörködtető zöld színére, amilyennek legutóbb, ugyanilyen magasságból látták.

A Jan-Jah alacsony, párhuzamos hegygerincei, a száraz völgyek labirintusai, a végeláthatatlan fennsíkok lilás árnyalatú világosbarna színben játszottak. A gyér növényzet helyenként csokoládébarna takaróként borította a feltúrt és meddő talajt. Óriási, sötétszürke, gyűrött lávamezők jelezték az egyenlítői törések területét. E komor övezet körül a talaj téglavörös színt öltött, a lávahegyektől távolodva pedig egyre sárgább lett. Homokdombok szimmetrikus barázdái redőzték a néptelen partvidéket. A bolygó lakatlannak látszott.

A földlakók csak tüzetesebb szemlélődés után vették észre, hogy a nagy folyók mentén és a mély völgykatlanokban, ahol a talaj nedves kipárolgásoktól kéklett, szabályos négyzetekre osztott hatalmas területek vannak. Azután eltűntek az utak, a városok zöld szigetei és a víz alatti növényzet óriási barnás foltjai a sekély vizű tengerekben. A felhők itt nem szakadtak szét pelyhes gomolyokká, csíkokká vagy tépett szélű, vakítóan fehér mezőkké, mint a Földön, hanem pikkelyszerű, szemcsés tömegbe álltak össze, úgy gomolyogtak az elülső és hátsó félteke tengerei fölött.

A csillaghajó remegni kezdett. Grif Rift bekapcsolta a hűtőberendezéseket. Az űrhajó ezüstfelhőbe burkolózva ereszkedett lefelé. A személyzet ezúttal nem a mágneses fülkékben élte át a fékezés okozta túlterhelést, hanem a lengéscsillapító székekben és díványokon. S a védőruhába öltözött hét űrhajós, ösztönösen tiszteletben tartva a láthatatlan határt, megint a többiektől külön csoportban ült a díványon.

A „Sötét Láng” leszállásának helyét és idejét, amint a földlakók később megtudták, titokban tartották. Ezért a Jan-Jah bolygó lakosai közül csak kevesen látták, amint az óriási űrhajó váratlanul előbukkant az égbolt mélyéből, és a kihalt fok fölött lebegett. A fékező energia forró oszlopa belevágott a laza talajba, örvényt kavart a porból. A vadul forgó oszlop sokáig ellenállt a tengeri szél nyomásának. Izzó lehelete szétáradt messze a tengeren és a szárazföldön, szembecsapta a hosszú, zörgő gépkocsikon érkező egyforma lila ruhás, fegyveres tormanszi férfiakat; valamennyinek a mellén doboz lógott, amelyből előremeredő rövid cső állt ki. Mikor az örvény forró lehelete megcsapta őket, a gépkocsik tisztes távolban megálltak. A tormansziak kimeredt szemmel bámultak a porfüggönyre, azon törték a fejüket, hogy sikeres leszállás vagy katasztrófa történt-e. A szürkésbama homályból lassan előtűnt a sötét kupola. Az űrhajó olyan egyenesen állt, mintha előre elkészített alapzatra ereszkedett volna le. A tormansziak csődálkozására még a csillaghajó körüli bozót is sértetlen maradt. Utat kellett vágni, hogy az érkezők részére kirendelt kígyóemblémás gépkocsik odajuthassanak az űrhajóhoz.

Közvetlenül a csillaghajó mellett a növényzet elpuszult és a talaj megolvadt, sima, kör alakú teret formálva.

A csillaghajó alját hirtelen ezüstfelhő vette körül. A tormansziakat hideg csapta meg. Néhány perc múlva a talaj kihűlt. Az űrhajón feltárult két kerek nyílás, mint óriási, tágra nyílt szem. Domború, fényezett felületükről baljósán verődött vissza a vörös Nap fénye, amely áttört a ritkuló porgomolyokon. A cseijésen félkörben áthatoló lila ruhás tormansziak most megálltak, visszanéztek a mögöttük álló gépkocsikra. Onnan láncszerűen továbbították a parancsot, hogy ne menjenek közelebb. Hatalmas, nem emberi sóhajtás suhant át a fok lölőtt. A levegő spirálmozgása megmozgatta a leveleket, az elszenesedett ágakat, a leülepedő port a lilás égbolt felé ragadta. A szél felkapta és a tengerre sodorta a szemetet. Az űrhajó kör alakú alapja fölött azon nyomban vastag páncéllapok tolódtak szét. Embermagasságnál nagyobb átmérőjű cső bújt elő. A végén fémrudakból álló legyező nyílt szét kecsesen és nesztelenül, alatta átlátszó liftfulke ereszkedett a talajra. A Tormansz lakói lélegzetüket visszafojtva nézték a kristályosán csillógó dobozt.

Fay Rodisz, aki legelöl ment a csőfolyosón, pillantásával köszönt el az űrhajón maradó társaitól, akik felsorakoztak, s izgatottságukat leplezve, mosollyal és barátságos kézszorítással búcsúztak.

A felvonó kapcsolójánál Grif Rift állt. Könyökénél fogva visszatartotta Rodiszt, és szokatlan lágysággal azt súgta:

— Fay, ne feledje, kész vagyok mindent magamra vállalni! Eltörlöm városukat a bolygó színéről, feltúrom egykilométeres mélységben, hogy kimentsem magukat!

Fay Rodisz átölelte a parancsnok nyakát, magához húzta, és megcsókolta.

— Nem, Grif, maga ezt soha nem teszi meg!

Ebben a „sohá”-ban annyi erő volt, hogy a szigorú csillaghajós megadón lehajtotta a fejét…

A Jan-Jah bolygó lakói előtt megjelent egy nő, olyan fekete ruhában, amilyent a Bölcsesség Központja városában csak a legnagyobb előkelőségek viselhettek A gallérján levő fémrögzítők átlátszó pajzsot tartottak a vendég arca elé. Léptei ütemére meg-megrezzentek a vállán levő kígyó formájú kis csővek, vakítóan villogtak a háromszögletű tükrök, mint a hatalom szent szimbólumai. Mellette fürgén tipegett kilenc cöveklábával valamiféle gépezet, amely kitartón követte a földi asszonyt…

Egymás után jöttek elő útitársai — három nő és három férfi —, mindegyiküket ugyanolyan kilenclábú gépezet kísérte.

A tormansziakat leginkább az idegenek térdig fedetlen Iába lepte meg; úgy csillogott, mint a sokszínű fém, a sarkúkon pedig rövid sarkantyúhoz hasonló fogazat állt ki. Fém csillant elő a férfiak ruhakivágásából, a nők blúzának bő ujjaiból is. A Jan-Jah lakói csodálkozva látták, hogy a Földről jöttek egyenletesen lebarnult, sima arca semmiben sem különbözik a „Fehér Csillagok emberétől”, ahogy a tormansziak nevezték magukat. Felismerték, hogy a fém csupán a jövevények testére szorosan rásimuló, igen vékony ruha.

Két tekintélyes külsejű tormanszi férfi szállt le egy magas és hosszú kocsiról, amely úgy domborodott a bozótosban, mint egy ízeltlábú rovar. Fay Rodisz elé léptek és meghajoltak.

A Föld asszonya tiszta Jan-Jah nyelven szólalt meg. De csengő, érces árnyalatú hangja a kísérő gépezet hátán levő hengerből jött elő.

Rokonaink! Húsz évszázada szakadtatok el tőlünk, és most újra találkozunk.

Érthetetlen moraj volt a válasz, a tormansziak meglepetten összenéztek. A kígyó-emblémás előkelőségek sietve odamentek, és a nagy kocsihoz invitálták a vendégeket. A legidősebb előkelőség előhúzott melltarsolyából egy sárga lapot, mely szép Jan-Jah jelekkel volt teleírva. Lehajtott fővel olvasni kezdett olyan hangosan, hogy a csillaghajóban levők és a bokrok mögött, távolabb álló tormansziak egyaránt meghallották. A tormansziak már az első szavaknál tisztelettel kiegyenesedtek és lehajtották a fejüket.

— A nagy és bölcs Csoio Csagasz szól a jövevényekhez: „Önök eljöttek ide, a boldogság, a könnyű élet és a könnyű halál bolygójára. Nagy jóságában a Jan-Jah népe nem tagadja meg önöktől vendégszeretetét. Éljenek közöttünk, okuljanak, és majd mondják el az ég ismeretlen mélységeiben, ahonnan váratlanul idejöttek, milyen bölcsességet, jólétet és igazságos életberendezést találtak itt!”

A szónok elhallgatott. A földlakók a beszéd folytatását várták, de a magas rangú személyiség eltette a papírlapot, kiegyenesedett, és fellendítette a karját. A tormansziak harsány kiáltással válaszoltak.

Fay Rodisz hátratekintett társaira, s Csedi fogadni mert volna, hogy szenvtelen arcú vezetőjének zöld szeme olyan huncutul csillog, akár egy csintalan iskoláslányé.

A gépkocsi ajtaja kinyílt, és Rodisz a leeresztett hágcsóra lépett. A kilenclábú robot, vagyis a hűséges SDF sietve követte. Az idősebb előkelőség tiltakozó mozdulatot tett. Háta mögül azon nyomban előbukkant egy testes, lila ruhás ember, akinek a bal mellén szemformájú rangjelzés volt. Fay Rodisz beszállt a kocsiba, az SDF pedig elülső végtagjaival már megragadta a hágcsó szélét, amikor a lila ruhás ember nagy erővel belerúgott, éppen a kékes árnyalatú fémburába. Rodisz már későn fordult meg, figyelmeztető kiáltása benne rekedt. A lila ruhás tormanszi a levegőbe repült, és nagy ívben a tüskés bozótba zuhant. Az őrök arca eltorzult a dühtől. A mellükön levő szerkezet csövét előreszegezve, az SDF-re akartak rontani. Fay Rodisz a robot fölé nyújtotta kezét, lebocsátotta az arcát védő pajzsot, és erős hangja először csendült fel közvetítő berendezés nélkül a Jan-Jah bolygón:

— Vigyázat! Ez csak gép, amely csomagtartó, hordár, titkár és őr. Teljesen ártalmatlan, de úgy van megalkotva, hogy a robotba lőtt golyó ugyanolyan erővel pattan vissza, az ütés pedig taszító teret hozhat létre, ahogy most is történt. Segítsenek a szolgájuknak kimászni a bokrok közül, a mi gépszolgáinkkal pedig ne törődjenek!

A tövisek közé vetett tormanszi dühösen kapálózott. Az őrök és az előkelőségek utat engedtek, és mind a hét SDF felkapaszkodott a kocsiba.

A földlakók még egy utolsó pillantást vetettek a „Sötét Láng”-ra. A szülőföld barátságos és biztonságos szigete magányosan állt a poros tisztás közepén, az idegen nap ragyogó fényében. A Föld emberei tudták, hogy a hat visszamaradt társuk szüntelenül rajtuk tartja a szemét, bár a kijárati nyílás és folyosó mélyén a sötétség áthatolhatatlannak tetszett.

A magas rangú férfiú — a „kígyós”, ahogy Eviza nevezte — intett a kezével, és a csillaghajósok helyet foglaltak a süppedő üléseken. A gépkocsi billegve és ugrándozva nekiiramodott a göröngyös útnak. A motor valahol a padló alatt zakatolt. Finőm, barna por szállt fel, s eltakarta a „Sötét Láng” kupoláját. Az óriás kompresszor csövei visszafelé fújták a port. A földlakók körülnéztek. A kísérők, élükön a két „kígyóssal” kissé távolabb ültek le, és sem barátságosnak, sem ellenségesnek, még csak kíváncsinak sem látszottak. Ám Rodisz mohó és veszedelmes érdeklődést fedezett fel lopva odavetett pillantásaikbán. így viselkedhettek a Földön a távoli múlt gyermekei, akiknek büntetés terhe mellett tilos volt megismerkedniük idegenekkel, kerülniük kellett őket. A földlakók leszállását titokban tartották. A száguldó gépkocsi eleinte nem keltett figyeimet a mind sűrűbben felbukkanó gyalogosok és a magas, ijesztően billegő járműveken utazók közt. Ám a Földről jött vendégek híre valami úton-módon mégis elterjedt a Bölcsesség Központjában. Négy földi óra múlva, mikor a gépkocsik a bolygó fővárosához közeledtek, a széles út mentén már embercsoportok álldogáltak, egytől egyig fiatalok, egyforma szabású, de a lehető legváltozatosabb színű munkaruhában. A száraz, barna síkságok elmaradtak. Nagyon sötét és sűrű zöld ligetek váltakoztak szabályos alakzatú mezőkkel, majd alacsony házak hosszú sora masszív kockaépületekkel, nyilván üzemekkel.

Végre a gépkocsi kerekei alatt szemet bántóan csillogni kézdett az utca tükörüveg burkolata. Ilyesféle utcákat láttak a csillaghajósok a tormanszi tévében. De a gépkocsik nem a város közepe felé tartottak, hanem rátértek egy útra, amelyet sötét olajzöld kérgű, egyenes törzsű fák szegélyeztek. A legyezőszerű hosszú ágak az út fölé hajoltak, és díszletszerűen összeértek a szemközti fák ágaival. Ezeket a fákat hirtelen hármas sorba ültetett alacsony fák váltották fel, amelyek hegyükre állított sárga kúpokra emlékeztettek. A köztük levő háromszögletű nyílásokon a főváros fölé emelkedő domb virágoktól tarkálló teteje látszott a sötétlila ég hátterén. Vastag, négy méter magas, kék fal vette körül az ovális teret, amelyben fenyőhöz hasonló, ezüstös-zöld fák hullámoztak, mintha át akarnának csapni a falon. Ez a kert vagy park gyönyörűnek látszott a szürkésbama, fahéj és sötét csokoládé színű pusztaságok után, amelyek egymást követték a sötétlila ég alatt a csillaghajótól a fővárosig vezető háromszáz kilométeres úton.

— Milyen liget ez? — törte meg először a csendet Fay Rodisz, az idősebbik „kígyóshoz” fordulva.

— Coam kertjei — felelte az könnyedén meghajolva —, az a hely, ahol maga a nagy Csoio Csagasz és munkatársai, a Négyek Tanácsának tagjai laknak.

— Hát nem a városba megyünk?

— Nem. Végtelen jóságában és bölcsességében őhatalmassága a Coam kertjeiben szállásolja el önöket. Vendégei lesznek arra az időre, amíg el nem hagyják a Jan-Jah bolygót… Már meg is érkeztünk. Ennél tovább egyetlen gépkocsi sem mehet. — A főelőkelőség meglepő fürgeséggel kinyitotta a hátsó ajtót, és kilépett a kapu előtti tér sima üvegburkolatára. Arca elé csillogó korongot emelt, és eltűnt az oldalt kinyíló bejáraton. A másik „kígyós”, aki eddig meg sem szólalt, kezével intett a földieknek, hogy szánjanak ki a gépkocsiból.

A csillaghajósok a kapu előtt csoportosultak, megmozgatták tagjaikat, megigazgatták a bio-szűrők csövecskéit. Vir Norin és Csedi Daan hátrább ment, hogy szemügyre vegye a többszintes építményt, amely kapuként szolgált a Coam kert-jeihez.

— Itt is kígyó! — kiáltott fel Csedi. — Ez a jel van a főrangúak mellén, a gépkocsik oldalán és most itt, az uralkodó palotájának kapuján.

— Nincs ebben semmi meglepő — mondta az asztronavigátor —, hiszen ők a Földről származnak, ahol ez a szimbólum igen gyakran előfordult a régi civilizációkban. A kígyó nemhiába a Sátán és a hatalom jelvénye. Hipnotikus képessége van, mindenüvé behatol és mérgez…

— Vajon hogy szabadulnak meg a portól ilyen cikomyás, bonyolult építkezési formáknál? — kérdezte az odalépő Evíza.

— Az emberi kéz munkáját itt nem nélkülözhetik, de ez veszélyes foglalkozás — felelte Vir Norin.

— Így tehát nincs értéke sem a kéznek, sem az életnek — szögezte le Csedi, talán elhirtelenkedve az ítéletét.

Szavai elvesztek abban a dörgő hangban, amely a kapu fölőtt középen álló tomyocskábóí hangzott fel:

— Üdvözlöm önöket, idegenek. Lépjenek be bátran, mert itt a Négyek Tanácsa tagjainak, a Jan-Jah nép legfőbb választottjainak és vezetőjüknek, az én személyemnek magas védelme alatt állnak…

Az utolsó szavaknál kitárultak a hatalmas kapuszámyak. A földlakók elmosolyodtak: a Tormansz mának biztatása fölösleges volt, egyikük sem érzett szemernyi félelmet sem. A csillaghajósok elindultak a ruganyos kockalapokon, amelyek elnyelték lépteik zaját. Az út cikcakkban haladt, ahogy a villámot rajzolták régóta a Földön.

— Nem túlságosan sok szó esik a biztonságról? — kérdezte Csedi egy cseppnyi türelmetlenséggel.

— És túl sok a kanyar — tette hozzá Eviza.

A fák sűrűjén át kirajzolódtak a palota nehézkes vonalai. Az épület sárga virágszőnyeg mögött terpeszkedett súlyosan, a hegyes, kúpszerű virágfejek mereven álltak, meg sem rézdűltek a szélben.

A rendkívül magas ajtók keskenynek látszottak. Sötét lapjaikat csillogó kis fémgúlák fedték. Az SDF-robotok, mind a heten, hirtelen előrerohantak, szaggatott riasztócsengetéssel jeleztek. Az ajtó előtt felsorakoztak, elállták a csillaghajósok útját, de néhány perc múlva elnémultak, és utat nyitottak.

— A gúlák az ajtókon áram alatt vannak — felelte Fay Rodisz kérdő pillantására az előrelépő Gén Atal.

— Igen, de már kikapcsolták — tette hozzá Tor Lik, aki oldalt állt, és látható ellenérzéssel vizsgálgatta a Coam kert-jeinek építészeti stílusát.

Váratlanul és nesztelenül kinyílt a magas ajtó, és a föld lakók a sötét nyíláson egy roppant magas tetembe jutottak, amely pontosan két részre volt osztva. Az elülső rész hatszögletű tükörlapokkal borított padlója két méterrel alacsonyabb volt a hátsónál, amelyet vastag fekete-sárga szőnyeg borított. A magasan álló nap sugarai áthatoltak az aranyvörös üvegeken, s ettől a terem felső részét mintha varázsos fény öntötte volna el. Itt ült a négy férfi: egyikük elöl és középen, a többi három balra és kissé hátrább. A terem mélyebben fekvő felében tompa fény derengett; a mennyezetről szűrődött le a kiszögellésekre erősített óriási fémkígyók közt, amelyek kitátott szájjal függtek a Földről jött vendégek fölött. A tükörlapok visszaverték az elmosódó árnyakat, növelve a nyugtalanságot és zavart, amely mindenkit elfogott, aki szemtől szembe mert állni a Négyek Tanácsával.

A Tormansz urait nyilván már mindenről tájékoztatták a földlakókkal kapcsolatban. Nem csodálkoztak, mikor meglátták a mulatságos kilenclábúakat a csillaghajósok mellett tipegni. Fay Rodisz jelére a hét SDF felsorakozott a homályos tükörpadlón. Az űrhajósok nyugodtan felmentek az oldallépcsőn az emelvényre, szótlanul és komolyan megálltak, le nem vették szemüket a bolygó urairól. Csoio Csagasz némi tétovázás után felállt, és a kezét nyújtotta Fay Rodisznak. Ugyanazt tette a többi három is. Rodisznak csupán egy pillanatra volt szüksége, hogy felidézze emlékezetében a Földön feledésbe merült ősi üdvözlési formákat. Megszorította az uralkodó kezét, mint évezredekkel ezelőtt ősei tették, tanúsítva, hogy nem fegyverrel és rossz szándékkal jött. Egyébként itt aligha hiányzott a fegyver. Minden falmélyedésben egy-egy alig látható alak rejtőzött. Egy, kettő, három… nyolc mozdulatlan embért számolt össze Tor Lik. Arcukon fenyegető elszántság. Nem lehetett kétséges, hogy a kővé dermedt figurák egyetlenjeire bármilyen parancsot gondolkodás nélkül végrehajtanak.

Eviza nem állta meg, és magában mulatva a lehető légcsábosabb pillantásokat vetette feléjük. Azok meg sem rézdűltek. A lány taktikát változtatott, arca hízelgő, lelkendező kifejezést öltött. Ez már hatott. A hozzá legközelebb álló két őr orcáján pír ütközött ki.

A földlakók karosszékekbe ültek, amelyeknek karmos mancs formájú, szétterpesztett lábaik voltak. Némán nézegették a szőnyeg bonyolult mintáit, velük szemben pedig, tapintatlanul fürkészve a vendégeket, ugyancsak némán ültek a Négyek Tanácsának tagjai. A hallgatás sokáig tartott. Vir Norin és Fay Rodisz, akik legközelebb ültek a bolygó uraihoz, jól hallhatták hangos lélegzésüket. Az olyan emberek lélegeznek így, akik nem sportolnak, nem végeznek fizikai munkát, és nem élnek önmegtartóztató életet.

Csoio Csagasz összenézett a vékony, izmos Gén Sivel, aki a Tormansz bolygón a béke és nyugalom biztosításáért volt felelős. Gén Si kinyújtotta a nyakát, és kissé sziszegve így szólt:

— A Négyek Tanácsa és maga a nagy Csoio Csagasz tudni óhajtja, mik a szándékaik és kívánságaik.

Csedi figyelmesen a bolygó urára tekintett, nem értette, hogy hallgathatja ez a bizonnyal okos ember az ilyen ostoba hízelgést, de Csoio Csagasz arca semmiféle érzelemről nem árulkodott.

— A Négyek Tanácsa ismeri minden kívánságunkat — felelte Fay Rodisz —, nincs mit hozzátennünk ahhoz, amit a televizofonban már kértünk.

— No és a szándékaik? — kérdezte behízelgőn Gén Si.

— Szeretnénk mielőbb hozzákezdeni a Jan-Jah bolygónak és népének megismeréséhez!

— Milyen módon gondolják ezt? Tisztában vannak vele, milyen képtelen feladat ilyen rövid idő alatt megismerni egy óriási bolygót?

— Minden két tényezőtől függ — felelte nyugodtan Rodisz egyrészt attól, mennyire segítenek ismerettáraik, emlékező gépeik, akadémiáik és könyvtáraik, másrészt, hogy milyen gyors közlekedési eszközök állnak rendelkezésre a bolygón. Rövidlátás lenne azt hinni, hogy megismerhetjük mindazt, amit tudósaik több ezer éves munkával összegyűjtöttek. De ki tudjuk választani a legfontosabbat, és a Jan-Jah történelem, irodalom és művészet révén megérthetjük a nép életének lényegét. Sok mindent rögzíthetünk a csillaghajó emlékezőgépeivel. Minél több információt szeretnénk magunkkal vinni a Földre.

— Hát közvetlen összeköttetésük van a csillaghajóval? kérdezte gyorsan Zet Ug, akivel nemrég Rodisz a tévén keresztül beszélt.

— Természetesen. S mi is sok mindent meg akarunk mutatni önöknek abból, amit a csillaghajó emlékező gépei tárolnak. Sajnos, SDF-jeink nem tudnak nagyméretű vászonra vetíteni. Egy-egy robot legfeljebb ezer főnyi nézőre van tervezve. A hét SDF egyidejűleg hétezer embernek mutathat be fdmeket.

Gén Si félig felemelkedett, lerítt róla a nyugtalanság.

— Úgy gondolom, erre nincs szükség!

— Miért?

— A Jan-Jah népe nincs felkészülve ilyen előadásokra.

— Nem értem — mosolyodott el Rodisz alig észrevehető zavarral.

— Nincs ebben semmi meglepő — szólalt meg a mind ez ideig hallgató Csoio Csagasz, és éles, parancsoló, türelmetlen hangja hallatára a Tanács többi tagja összerezzent és ura felé fordult —, önök sok dolgot nem fognak itt megérteni. Azt pedig, amiről önök tájékoztatnak majd, esetleg félreértik. Emiatt óvakodik Gén Si barátom a filmjeik bemutatásától.

— De hiszen minden félreértést csak megismerés révén lehét tisztázni, annál fontosabb hát a lehető legtöbbet megmutatni — felelte Rodisz.

Csoio Csagasz lomhán felemelte a kezét, és tenyerét a foldlakók felé fordította.

— Ne arról tárgyaljanak, amiben még csak a megértés küszöbéig jutottunk el. Elrendelem majd az intézeteknek, könyvtáraknak, művészeti táraknak, hogy készítsenek elő jelentésekét és filmeket. Nálunk nincsenek olyan emlékező gépek, amilyenekről ön beszélt, de az információk, apró egységekbe kódolva, szóban és ábrázolásban rendelkezésre állnak. Mindezt megkapják itt, nem kell elhagyni a Coam kertjeit. Gázrepülőgépeink sebességével, amely… — Csoio Csagasz kissé tétovázott —, földi óránként körülbelül ezer kilométer, gyorsan elérik a bolygó bármely pontját.

Most a földlakók néztek össze meglepetten: a Tormansz ura ismeri a földi mértékegységeket.

— Ám előre meg kell mondaniuk — folytatta Csoio Csagasz hogy milyen helyeket akarnak meglátogatni. Repülőgépeink nem tudnak mindenhol leszállni, és a Jan-Jah bolygó nem minden területe veszélytelen.

— Jó lenne talán először megismerkedni a Jan-Jah általános planetográfiájával, és azután készítenénk el a látogatások tervét — javasolta Rodisz.

— Rendben van — egyezett bele Csoio Csagasz, felállt és váratlanul szívélyesen így szólt: — Most pedig elvezetem önökét a rendelkezésükre bocsátott szobákba.

S megindult előre, nesztelenül lépkedve a puha szőnyegen, egy mellékajtón kiment a folyosóra, amelynek falai homályos fémként csillogtak.

— Csak nem fogja ez a maszk mindig eltakarni az arcát? — kérdezte Csoio Csagasz, és megérintette Fay Rodisz védőlemezét.

— Nem mindig — mosolyodott el az asszony —, mihelyt nem veszélyeztetem önöket és…

— Mi önöket — bólintott megértőén Csoio Csagasz. — Azért is nem hívom meg önöket az asztalomhoz. Megérkeztünk — mutatott körül egy tágas teremben, amelynek nagy ablakai alul el voltak sötétítve —, itt teljes biztonságban érezhetik magukat. A holnapi viszontlátásra!

Fay Rodisz meghajolt.

A földlakók körülnéztek a szobákban, ahol az ajtó az ablakkal szemközt, a bal oldali falon volt elhelyezve. Azután újra összegyűltek a teremben.

— Furcsa építészet. Nálunk a pszicho-gyógyintézeteket építik így — mondta Eviza.

— Miért bizonygatja ez a főember lépten-nyomon, hogy biztonságban vagyunk? — kérdezte Tivisza.

— Azért, mert nem vagyunk — mondta komolyan Rodisz. — Válasszanak szobát, aztán megbeszéljük, ki hová menjen, hogy közölhessem kívánságainkat Csoio Csagasszal. — Észrevette, hogy társai csodálkoznak, s magyarázatul hozzáfűzte: — Biztos vagyok benne, hogy Csoio Csagasz sürgősen titkos megbeszélést akar folytatni velem. Az ő felfogásuk szerint én a maguk uralkodója vagyok, s az uralkodóknak négyszemközt kell tárgyalniuk.

— Igazán? — csodálkozott Eviza.

— A régi időkben ebből szörnyű bajok származtak a Földön. De legyünk tapintatos vendégek, alkalmazkodjunk vendéglátóink szokásaihoz. Előre kell tudnom, hogy maguk mit kívánnak, mit tanácsolnak, másként hogyan tárgyaljak a bolygó uraival.

— Jó lenne, ha először Csedi összegezné a Tormansz körülrepülésekor végzett megfigyeléseit — mondta Vir Norin. — Akkor mi is könnyebben tudnánk mihez tartam magunkat.

— Nem hiszem, hogy többet tudnék, mint maguk — mondta zavartan Csedi. — Ha Fay segít, megpróbálom… Mi itt olyan sajátos társadalomra bukkantunk, amihez hasonló nem fordult elő a Föld történetében vagy más bolygók nem-kommunista civilizációiban. Egyelőre nem látom tisztán, hogy a monopolista államkapitalizmus vagy pedig a hangyabolyálszocializmus továbbfejlődése. Amint tudják, Földünk történélmében mindkét formára az oligarchikus diktatúra a jellemző. A Földön a szocializmus eleinte utánozta a kapitalizmust az anyagi javak és az olcsó tömegtermelés hajhászásában, néha az ideológiát, a nevelést, a művészetet is feláldozva. Némely ázsiai szocialista ország megpróbálta a lehető leggyorsabban megteremteni a maga szocialista rendszerét, feláldozva mindent, amit csak lehetett, még a pótolhatatlan emberi és térmészeti erőforrásokat is. Ugyanakkor az MVK legerősebb kapitalista országában, Amerikában, amely a katonai diktatúra útjára lépett, szükségessé vált a legfontosabb iparágak állami kézben való koncentrálása, hogy megszüntessék a vállalkozók fluktuációját és ellenállását. Ezt azonban a megfelelő állami apparátus megszervezése nélkül hajtották végre. A szocialistaellenes politikát folytató Amerikában gengszterbandák hálózták be az ipar minden területét, az államapparátust, a hadsereget és a rendőrséget, mindenüvé félelmet és korrupciót vive. Megkezdődött a harc a gengszterek egyesüléseinek fokozódó politikai befolyása ellen, megkezdődtek a politikai térrorakciók, aminek következtében erősödött a titkosrendőrség, és végső soron a hatalom a gengszter típusú oligarchia kezébe került.

Kínában, alighogy a szocialista fejlődés útjára lépett, han gyaboly-álszocializmus alakult ki: egy kis csoport magához ragadta a hatalmat, amely az éretlen ifjúság segítségével szétrombolta az államapparátust, s abszolút, csalhatatlan tekintélyként egy „nagy”, „legnagyobb” vezért állított az állam élére. Végeredményben mindkét esetben embertelen oligarchia alakult ki, soklépcsős hierarchiával. A hierarchia különböző lépcsőfokaira olyan emberek kerültek, akik garasokért gondolkodás nélkül és felelőtlenül kiszolgálták az uralkodó oligarchiát. Oligarchia nélkül nincs monopolista államkapitalizmus, mert a termelőerők elkerülhetetlen csökkenésekor csak a kiváltságos felső réteget lehet megfelelően ellátni. Ennek következtében az infemólét nyomasztóbbá vált. A tömérdek népellenes bűntettet a nép nevében követték el, holott a népet csak a történelmi folyamat nyersanyagának tekintették. Minden oligarchia számára csupán az volt fontos, hogy ebből az anyagból minél több álljon rendelkezésre, hogy mindig legyen műveletlen tömeg — az egyeduralom és a háború pillére. Az ilyen államok közt esztelen versengés folyt a lakosság számának növelésében, ennek következtében a bolygó termelőerőit érteimetlenül prédálták, felborult a bioszféra egyszerű egyensúlya, amelyet a természet fejlődése évmilliárdok alatt teremtett meg. Az „anyag” — a nép — számára az élet elvesztette minden értelmét, s ennek eredménye az állandó kábítószerfogyasztás és a minden iránti közöny lett…

Csedi egy pillanatra elhallgatott, majd így fejezte be: — Úgy gondolom, a Tormanszon olyan oligarchikus társadalmat találtunk, amely az államkapitalizmusból fejlődött ki; erre utal, hogy vannak vallási csökevények, a nevelésügyet pedig igen rosszul szervezték meg. A kapitalizmus érdekelt a műszaki oktatásban és a valláserkölcs terjesztésében. A hangyaboly-álszocializmus viszont gondosan irtja a vallást, nem érdekelt a magas szintű oktatás fejlesztésében, csak azt a minimumot biztosítja, ami elegendő ahhoz, hogy a tömegek engedelmesen befogadják a vezér „nagy” eszméit. Ehhez pedig az szükséges, hogy az emberek ne tudják megkülönböztetni a törvényt a törvénytelenségtől, ne legyenek tisztában cselekedeteik következményeivel, végképp lemondjanak egyéniségükről, alkatrészekké váljanak az elnyomás és önkény olajozott gépezetében.

— De hát az erkölcs? — kiáltott fel Tivisza.

— Az erkölcsöt a körülményektől függően felülről diktálják. A valláserkölcsön és a közösségi tapasztalatokból kialakult szokásjog erkölcsén kívül vannak szellemi alapelvek is, amelyeknek a gyökerei a vadság állapotában élt több százezer év közösségi életébe nyúlnak vissza, a civilizált embernél pedig a tudatalattiban és a tudat fölöttiben rejtőznek. Ha a hosszú elnyomatás és az erkölcs bomlása folytán ez a tapasztalat is veszendőbe megy, akkor az emberből semmi sem marad. Ezért nem lehet semmi állandó az egyénben, kivéve a kezdeményezés hiányát és talán még a fölötte állóktól való rettegést. Az a sokféle rettegés, amely az ilyen társadalmat átjárja, hasonló az ősi kultúrák elszigetelt maradványaiként fel-felbukkanó babonás félelmekhez. A régi kultúrákban az istenektől való félelem arra késztette az embereket, hogy bonyolult rituális szertartásokkal védekezzenek, ahelyett, hogy tudatosan felelősséget vállalnának tetteikért:

— De hát ez a tömeg! — mondta Eviza.

— Persze, hogy a tömeg. Az egyéniség elfojtása emberi nyájba tereli az embereket, ahogy az a Föld Sötét Századaiban történt, amikor a keresztény egyház valójában a Sátán feladatát hajtotta végre, feldühítve és gyilkossá téve sok embert… De ne kívánják, hogy eltérjek a gazdaságtól és pszichológiától. Befejezem. A Tormanszon kapitalista osztálytársadalom van, öligarchia, amely két alapvető osztályon uralkodik, mindkettőt egyformán elnyomva: a műveltek osztályán, akik szükségképpen tovább élnek, mert különben nem kifizetődő taníttatni őket, és a műveletlenek osztályán, akik huszonöt éves korukbán halnak meg.

— S maga, Rodisz, egyetért Csedi fejtegetésével? — kérdezte Vir Norin.

— Számomra nagyon valószínűnek hangzik, csak nem égészén látom tisztán a határt az államkapitalizmus és a hangyaboly-álszocializmus között. Nem lehet, hogy a Tormansz társadalma az utóbbiból keletkezett?

— Lehet — felelte Csedi — De nem merem állítani.

— Mondja meg nekünk, Rodisz — kérte Eviza csakugyan volt nálunk valaha a Földön ehhez hasonló? Tanultam ugyan történelmet, de nem eleget, s az emberi történelemnek erről a nehéz átmeneti korszakáról, a Megosztott Világ Koráról, nincs tiszta képem. Mi ennek a lényege?

— Ebben az időszakban kezdtek kialakulni az államkapitalista formációk, s úgy látszott, az egész bolygóra kiterjednek. A fejlődés államkapitalista szakaszában mutatkozott meg ennek a rendszernek egész embertelensége. Mihelyt megszüntették a konkurrenciát, rögtön fölöslegessé vált a termékek jobbá és olcsóbbá tétele. Nehéz elképzelni, mi ment végbe e forma létrejötte után Amerikában, abban az országban, amelyet elkényeztetett az árubőség! Az oligarchia csak a saját kiváltságai érdekében uralkodott. E forma lényege: az elosztás egyenlőtlensége, amelyet nem indokol sem a termelési eszközök tulajdona, sem a munka mennyisége és minősége. A legfontosabbnak egy részletkérdést, a személyes sikert tartották, amelyért az emberek mindenre hajlandók, mit sem törődve a társadalommal és a jövővel. Minden eladó, csak az ár a lényeg.

Az álszocializmus, amely az államkapitalizmustól eltanulta a demagógiát és a megvalósíthatatlan ígéreteket, azonos vele abban, hogy a kiválasztottak csoportja ragadja magához a hatalmat, elnyomja, sőt fizikailag is megsemmisíti a másként gondolkodókat, azonos vele a harcias nacionalizmusban, a törvénytelen erőszakban, s ez szükségképpen a fasizmushoz vezet. Mint tudjuk, törvény nélkül nincs kultúra, de még civilizáció sem. Az álszocializmusban az egyén és a társadalom közti nagy ellentmondás megoldhatatlan. A magasabb rendű szervezetben és a magasabb rendű társadalomban az egyes elemek együttműködése mind bonyolultabbá válik. A szervezett társadalom legnagyobb veszélye, hogy minél fejlettebb a szervezettség, annál nagyobb a társadalom hatalma az egyén fölött. S ha a harcot a hatalomért a társadalom legkevésbé hasznos tagjai vívják, akkor a szervezettség már a visszájára fordul.

Minél összetettebb a társadalom, annál nagyobb fegyelemnek kell lennie benne, de tudatos fegyelemnek, tehát nélkülözheteden a személyiség mind magasabb szintű fejledsége, sokoldalúsága. Ám az önmérséklet hiánya megbontja a belső harmóniát egyén és külvilág közt, s mikor az egyén túllépi saját lehetőségeinek kereteit, s miközben felfelé törtet, nem teljes értékűségi komplexusa támad, fanatikussá, képmutatóvá válik. Ez az oka, hogy még nálunk is oly nehéz feladat a nevelés és az oktatás, hiszen gyakorlatilag az egész életen át tart. Emiatt korlátozzuk az „én így akarom”-ot, és használjuk helyette az „így szükséges”-t.

— Ki járt először ezen az úton? Csak nem megint Oroszország? — érdeklődött Eviza.

— Megint Oroszország, a szocializmus első országa. Ő indúlt el a nagy úton, borotvaélen járva a gengszter-kapitalizmus, az álszocializmus és különféle válfajai között. Az oroszok úgy gondolták, hogy inkább szegényebbek maradnak, de olyan társadalmat készítenek elő, amely többet törődik az emberekkel és igazságosabb, kiküszöböli a kapitalista siker feltételeit és magát a fogalmát is, nem tűr semmiféle uralkodót, se kicsit, se nagyot a politikában, a tudományban, a művészetben, sehol. így jutottak el elődeink a Világ Egyesülésének Korához. Ezt nem találtuk a Tormanszon, mert itt két évezreddel a VEK után is még létezik az infemó, az oligarchia, amely megalkotta az elnyomás tökéletesített rendszerét. E rendszer elleni harc érdekében kell pszichofizikailag rendkívül edzett embereket nevelni, akik hozzánk hasonlóan nem élnek vissza hatalmukkal. S mindenekelőtt meg kell tanítani harcolni őket a mindent behálózó „kiválasztottság” ellen — az olyan rendszer ellen, amely szembeállítja az uralkodókat és a tömeget, a mindentudó tudósokat és a sötét tudatlanokat, sztárokat és a tehetségteleneket, az elitet és az alsó munkásosztályt.

A hét földlakó egy széles, bíborvörös díványon ült. A vastag, rózsaszínű műanyagból készült magas ablakon át látszottak a kert fái, amelyeknek ágai között beszűrődtek a Tormansz Napjának sugarai. Ez az égitest, a földi Naptól eltérően nem körívet írt le az égen, hanem lassan és fenségesen, szinte függőlegesen ereszkedett le. A rózsaszínű ablakokon át nézve sugarai lilának tűntek. A csillaghajósok bronzbama arca komor, zöldes árnyalatot kapott.

— Tehát döntöttünk — mondta Vir Norin, akinek SDF-je a titkári teendőket végezte, és kódolta az értekezlet eredményét, hogy a „Sötét Láng”-ra továbbítsa.

— Döntöttünk — felelte Rodisz maga itt marad a fővárosban, a tudósok és a mérnökök közt. Tor Lik és Tivisza bejárja a bolygót egyik pólustól a másikig, felkeresi a természetvédelmi területeket és a tengeri állomásokat. Eviza az egészségügyi intézményeket, Csedi és Gén pedig a társadalmi életet fogja tanulmányozni, én meg a történelemmel foglalkozom. Most összeköttetésbe lépünk az űrhajóval, azután pedig — alvás. Házigazdáink korán fekszenek és korán kelnek.

Valóban, mihelyt kihunytak az alkony utolsó sugarai, és a magas mennyezet alatt Önműködően kigyulladt a világítás, mélységes csend lett. A sötét kertben időnként látszott a lassan lépegető őrök árnyéka, aztán minden mozdulatlanná dermedt, mint a mesebeli tó holt vize.

Eviza fojtónak érezte a levegőt, az ablakhoz ment, és a zárral matatott. A széles ablakkeret kitárult, és az idegen bolygó kertjének hűvös, különös illatú levegője beáradt a szobába, de ugyanabban a pillanatban hátborzongató kürtszó harsant fel. Mindenfelől emberek rohantak oda, lámpákkal világítottak, és fenyegetően felemelték fegyverük fekete csövét.

Vir Norin egyetlen ugrással az elképedt Eviza mellett térmett, és becsapta az ablakot. A trombitálás megszűnt. Norin kézmozdulattal igyekezett megnyugtatni az ablak alá csődült őröket. A lámpák kialudtak, az őrök szétoszlottak, a földiakók pedig ugratták a méltatlankodó Evizát.

— Meggyőződésem, hogy állandóan szemmel tartanak és kihallgatnak bennünket — mondta Tor Lik.

— Még jó, hogy a Föld nyelvéből egy szót se értenek a Tormanszon! — szólt Eviza. — Még nincs elég hosszú szöveg a kezükben.

— Azt hiszem, könnyen megfejtik majd — mondta Csedi —, sok a hasonló szó és fogalom. Az itteni nyelv tulajdonképpen az MVK ötödik korszakának egyik nyelve, de huszonkét évszázad alatt átalakult.

— Akárhogy van is, beszélgetéseinket egyelőre nem értik, és tartalmuk nem fogja nyugtalanítani a Jan-Jah urait — mondta Fay Rodisz. — Néha árnyékolni kell magunkat az SDF-ek segítségével, nehogy kilessék intimitásait. Például most, amikor a csillaghajóval fogunk beszélni.

Rodisz fekete-kék SDF-je a szoba közepére tipegett. Burája alól felzúgott a televizofon távvetítője, a szoba sötétségbe merült. A csillaghajósok szorosan egymás mellé ültek a díványra. A szemközti oldalon zöld fény gyűlt ki, és felhangzott a dal a hegyi patak fölé hajló lúzfa ágáról. Homályos és gyorsan mozgó körvonalak tűntek fel, majd hirtelen emberek térhatású képe bontakozott ki, mintha a csillaghajón maradtak ide repültek volna, Coam kertjeibe, és most együtt lennének velük ebben a szobában.

Takarékoskodtak az SDF energiatelepével, mert fontosabb dolgokban is szükség lehet majd rá, ezért mindenki röviden ismertette a Tormanszon töltött első nap benyomásait. A rövidség rekordját Tor Lik állította fel: „Sok por, sok szó a nagyságról, a boldogtalanságról és a biztonságról. Ezzel szemben félelem és védelmi berendezések, de nem a biztonság, hanem a Tormansz urának megközelíthetetlensége érdekében. Az emberek arca komor, még a madarak sem énekelnek.”

Mikor a sztereokép elsötétült, és megszakadt az összeköttetés a csillaghajóval, Rodisz így szólt: Nem tudom, maguk hogy vannak, de engem a védőszérum és a bioszűrő álmosít.

Mindenki álmosságot érzett a szokott tettvágy helyett. Éviza ezt normális jelenségnek tartotta, és figyelmeztette társait, hogy még háromnégy napig bágyadtak lesznek.

Másnap reggel, alighogy a hét földlakó megreggelizett, megjelent egy főrangú hivatalnok szénfekete ruhában, amelyre kék árnyalatú ezüst kígyók voltak hímezve. Megbeszélésre hívta Fay Rodiszt a „legkegyelmesebb Csoio Csagaszhoz”. Az expedíció többi tagjának sétát indítványozott Coam kertjeiben, amíg eljön az ideje, hogy a Központi Adattárba menjenek, ahol a „nagy Csoio Csagasz parancsára” megkapják az információs anyagot.

Fay Rodisz csókot dobott társai felé, és egy lila ruhás szótlan őr kíséretében eltávozott. Az őr tisztelettudó fejmozdulatokkal mutatta az utat. Az egyik bejáratnál, amelyet súlyos szőnyeg fedett, hirtelen megállt, széttárta a karját, és mélyen meghajolt. Fay Rodisz maga hajtotta félre a szőnyeget, s abbán a pillanatban kinyílt egy nehéz ajtó, amely, mint minden ajtó Tormanszon, sarokvason forgott, nem pedig a falba csúszott be, mint a földi házakban. Fay Rodisz sötétzöld fiiggönyökkel és faragott ébenfa bútorral berendezett szobába lépett, amelyet a földlakók már láttak a csillaghajóról a titkos tévécsatornán.

Csoio Csagasz egyik kezét egy fekete talapzaton álló, szivárványos kristálygömbön tartva fogadta vendégét. Ravaszkásán elmosolyodott, kezével helyet mutatott, és Rodisz, viszszamosolyogva rá, kényelmesen elhelyezkedett az öblös karosszékben.

Csoio Csagasz kissé közelebb húzódott, leült, bizalmasan előrehajolva összetette a kezét, mint aki felkészült, hogy türelmesen meghallgassa vendégét.

— Most kettesben beszélhetünk, ahogy a sors uraihoz illik. Bár a csillaghajó csak porszem a bolygóhoz képest, pszichológiailag a felelősség és a teljhatalom egy és ugyanaz.

Fay Rodisz tiltakozni akart, hogy az ilyen megfogalmazás vele kapcsolatban nemcsak helytelen, hanem sérti is a Föld emberét, de türtőztette magát: nevetséges és hasztalan lenne kioktatni ezt a megrögzött oligarchát a földi kommunista étika alapelveiről.

— Milyenek az emberi érintkezés normái önöknél, a Földön — folytatta Csoio Csagasz —, milyen esetekben mondják meg az igazságot?

— Mindig!

— Az lehetetlen. Abszolút, változhatatlan igazság nincs!

— De megközelítheti az ideált; annál jobban, minél magasabb az ember társadalmi tudatának a színvonala.

— Mi köze annak ehhez?

— Ha az emberek többsége tisztában van vele, hogy minden jelenség kétoldalú, az igazság kétarcú és a változó élettől függ…

— Tehát nincs abszolút igazság?

— Az abszolút hajszolása az ember egyik legsúlyosabb hibája. Az eredmény: egyoldalúság, vagyis a féligazság, az pedig rosszabb, mint a nyílt hazugság, mert ez utóbbi kevesebb embert téveszt meg, és veszélyes a tudással felvértezett embérré.

— S ön mindig ehhez a szabályhoz ragaszkodik? Kitart mellette?

— Kitartok! — felelte keményen Rodisz, de mindjárt elröstellte magát, eszébe jutott a csillaghajón eljátszott jelenet.

— Akkor mondja meg az igazat: miért jöttek ide, a Jan-Jah bolygóra?

— Megismétlem, amit már mondtam. Tudósaink szerint önök utódai azoknak a földlakóknak, akik az úgynevezett MVK, a Megosztott Világ Kora ötödik időszakában éltek. Önök minden bizonnyal egyenesági rokonaink. Vagy talán ez nem nyilvánvaló? Elég egy pillantást vetni önökre és ránk.

— A Jan-Jah népének más a véleménye — mondta tagoltan Csoio Csagasz —, de tegyük fel, hogy igaz, amit mond. Mi következik ebből?

— Az, hogy mi természetesnek tartanánk a közvetlen kapcsolat megteremtését a két bolygó közt. Kicserélnénk eredményeinket, okulnánk a hibák tanulságaiból, segítenénk a nehézségekben, esetleg egy családban egyesülnénk.

— Hát ez az! Egy családban egyesülni! így döntöttek önök, földlakók, helyettünk! Egy családban egyesülni! Leigázni a Jan-Jah népét. Ilyen titkos szándékokkal jöttek!

Fay Rodisz kiegyenesedett, és mereven Csoio Csagaszra nézett. Zöld szeme elsötétült. Ismeretlen erő bénította meg a Négyek Tanácsa elnökének akaratát, de Csagasz legyűrte pillanatnyi félelmét, és így szólt:

— Megengedem, hogy aggodalmaink talán túlzottak, de maguk úgy jöttek ide, hogy meg sem kérdeztek minket. Vajon szükséges-e felsorolnom mindazokat az okokat, amelyek miatt bolygónk visszautasít mindenkit, aki idegen világokból érkezik?

— Kivált, ha olyan világból jönnek, ahol önökhöz annyira hasonló emberek élnek — mondta ki Rodisz Csagasz elrejtett gondolatát.

Csagasz keskeny szeme gyanakvón siklott végig az asszonyon: „Boszorkány?”

— Nem tudom elhinni, hogy a Jan-Jah emberei ne akarnának bepillantani a tudás végtelen óceánjába, amely a mi bolygónk és a Nagy Gyűrű révén elébük tárul!

— Nem tudom, mit jelent ez.

— Annál inkább! — Rodisz csodálkozva nézett Csoio Csagaszra, s közelebb hajolt. — Az ön számára nem az a legfontosabb, hogy gyarapítsa a szépséget, a tudást, a harmóniát az emberben és a társadalomban?

— Ez az önök felfogása! A mienk viszont a tudás korlátozása, mert a tudás megnyitja a kozmosz iszonyú szakadékát, s a mélység szélén az ember rádöbben jelentéktelen voltára, elveszti hitét önmagában. Az ember boldogsága az, ha alkalmazkodik a környezetéhez, ahová beleszületett és ahol mindig is megmarad, mert ha kikerül belőle — az a halál, a semmi, a szélben kihunyt szikra. S mi nem azért teremtettünk itt boldogságot, hogy idegenek szétrombolják, még ha állításuk szerint vérrokonaink is!

— Ez a kagylóba behúzódó puhatestűek boldogsága, csakhogy a kagylót egy pillanat alatt összemorzsolja a körűiményék elkerülhetetlen összetalálkozása, amit valaha a Földön sorsnak neveztek, és itt még ma is így nevezik.

— Mi minden eshetőségre felkészülünk!

— Tudás nélkül? S a túlnépesedés legutóbbi katasztrofális következményei? Az egész bolygót temetők borítják, amelyekben a tudatlanság és konokság sok milliárd áldozata fekszik — mondta keserűen Fay Rodisz. — Ez az ára az olyan civilizádónak, amely nélkülözi a bölcsességet. Eltűrni az ökológiai határok túlzsúfolását, mint bármely állatfajnál?! Szomorú és szégyenletes eredmény a homo sapienstől, az értelmes embertői.

— Nicsak! Hát ismerik a Jan-Jah történetét? Honnan? — húzta össze a szemét Csoio Csagasz.

— Csak egy töredékét, amennyit egy idegen csillaghajótól tudtunk meg, amely kétszáznyolcvan évvel ezelőtt járt itt és megfigyelte bolygójukat. Az ön elődei megtagadták a leszállást, mert ők is azt képzelték, hogy kezükben tartják a bolygó sorsát. — Fay Rodisz csípős gúnnyal mondta ezt, tudta, hogy csak így törheti át Csoio Csagasz öntelt magabiztosságának burkát.

A bolygó ura felpattant, és olyan pillantással mérte végig Rodiszt, amelytől alárendeltjeinek megroggyant a térdük, és torkukon akadt a szó. A Föld asszonya felállt, lassan és nyugodtan szemügyre vette az uralkodót, mint valami érdekes, tanulmányozandó tárgyat. A Föld emberei rég megtanulták érzékelni azt a pszichológiai légkört, amely minden embert körülvesz, következtetni belőle gondolataira és érzéseire.

— Régi és elavult módszer, hogy elteszik láb alól az egyet nem értőket — mondta Csagasz gondolataiban olvasva. — De végül felelnie kell nemcsak az idegen világok küldötteiért, az értelem kozmikus testvériségének hírnökeiért, hanem saját népének embereiért.

— Miképpen? — kérdezte Csagasz fojtott dühvei.

— Ha a kutatók megállapítják, hogy a bolygón kegyetlenkednek, a tájékoztatás szándékosan megtévesztő, a tanulás útjában akadályok vannak, a lakosságot tudatlanságban tartják, akkor a Nagy Gyűrű döntőbíróságához fordulhatnak.

— S akkor?

— Mi nemcsak emberek, hanem egész társadalmak betegségeit is gyógyítjuk. Különösen figyelmet szentelünk a szociális bajok megelőzésének. A Jan-Jah bolygón ezt alighanem már néhány évszázaddal előbb meg kellett volna tenni…

— Azért jöttek ide, hogy kioktassanak minket, amikor egyedűl is kiláboltunk a legnehezebb helyzetből? — kérdezte lecsillapodva a Négyek Tanácsának elnöke.

— Korábban a földlakók nem tudták leküzdeni a gigászi teret. De nem is sejtettük, hogy elődeink a Földről ilyen irdatlan távolságra juthattak. Ha nincsenek azok a kutatók a Cefeuszról… De miért fecséreljük az időt. Próbáljon meg kibújni a mindenható uralkodó szerepéből. Segítsen, hogy kölcsönösen megismerjük egymást. S az eredmény alapján dönthét majd a továbbiakról.

— És önök?

— Egymagám nem dönthetek senki sorsáról, még a társaimérői sem, akik megbíztak engem. Ezért is nem vagyok az önök felfogása szerinti uralkodó.

— Tudomásul veszem — mondta Csoio Csagasz, aki ismét barátságos lett, és leültette Rodiszt. — Gondolkoztak már azon, hogyan tervezik bolygónk megismerését?

Fay Rodisz kifejtette az előző nap készített tervet. Csoio Csagasz figyelmesen hallgatta, és Rodisz legnagyobb meglepetésére semmit sem kifogásolt. Csak állt, nézte a kristálygömbőt, mint aki gondolataiba merült. Rodisz befejezte, és Csagasz tekintetét még mindig a gömbre szegezve, beleegyezését adta vendégei minden utazásához.

— Egy feltétellel — fordult hirtelen Rodiszhoz —, ön addig vendége marad a Coam kertjeinek!

— Túszként? — kérdezte Rodisz félig tréfásan, félig komolyan.

— Ó, dehogy! Csak nekem kell elsőként megismernem „őshazámat” — felelte gúnyosan Csagasz.

— Igazán semmit sem tud róla?

Csoio Csagasz összerezzent, és elfordult a veséibe látó zöld szem elől.

— Természetesen! Mi a Fehér Csillagokról származunk, ahogy tudósaink megállapították. Önök egészen mások. Nem látják magukat kívülről, és nem tudják, mennyire különbőznek tőlünk. Hallatlanul gyors a mozgásuk és gyorsak a gondolataik, ami magabiztossággal és nyilvánvaló belső békével párosul. Ez felbőszítheti az embert!

— Elég baj! Ez rejtett kisebbrendűségi érzésről, mindenfajta kegyetlenkedés szülőanyjáról árulkodik. Ha ilyen komplexussál jutnak hatalomra emberek, akkor megalázzák környezetűkét, s a megalázás úgy terjed, mint a gyűrű a vízen.

— Ugyan kérem! Ezt csak maguk látják így, mert a lelkűlétük különbözik a miénktől…

Fay Rodisz olyan fürgén felpattant, hogy Csoio Csagasz egyszeriben éber lett, mint a ragadozó állat. De az asszony csak a kristálygömböt érintette meg, amelynek furcsa irizálása felkeltette érdeklődését.

— Ilyen autohipnózis-jósgömb készítéséhez a Földön csak Japánban értettek ötezer évvel ezelőtt. A régi mesterek áttetsző természetes kvarckristályból vágták ki. A kristály fő optikai tengelyét a gömb tengelyéhez igazították. A jósláshoz két gömb szükséges, az egyiknek a tengelye függőleges, a másiké vízszintes, mint az önök Torm… mint a bolygójuk. De hol a másik gömb?

— Elődeinknél maradt a Fehér Csillagokon.

— Lehet — hagyta rá közömbösen Fay Rodisz, mint akit a további beszélgetés már nem érdekel.

A Négyek Tanácsának elnökét szokatlan zavar fogta el. Életében először. Lehajtotta a fejét. Néhány percig mindkétten hallgattak.

— Bemutatom a feleségemnek — mondta váratlanul Csoio Csagasz, és nesztelenül eltűnt a zöld függöny redői mögött. Fay Rodisz állva maradt, nézte a gömböt, és mosolygott saját gondolatain. Hirtelen az övéhez nyúlt, parányi fémcsövet vett elő, a jósgömb talapzatához tette, és az ébenfa porszemnyi, elemzéshez bőven elegendő részecskéje máris birtokában volt.

Fay Rodisz nem sejtette, hogy hallatlan megtiszteltetés éri. A Négyek Tanácsának magánéletét titok övezte. A közvélemény szerint ezek a felsőbb rendű emberek semmiképp se ereszkednek le olyan köznapi dolgokhoz, mint a házasság, ezzel szemben bármikor megkaphatják szeretőnek a Jan-Jah bolygó bármelyik nőjét. Valójában a legodaadóbb híveik szűk köréből választottak feleséget és szeretőt.

Csoio Csagasz nesztelenül és hirtelen toppant be. Nyilván ez volt a szokása. Gyorsan körülnézett, s csak azután pillantott a mozdulatlanul álló vendégre.

— A helyükön vannak — mondta halkan Rodisz csak…

— Mi az a csak? — kiáltott fel türelmetlenül Csoio Csagasz, sietve átvágott a szobán, és elrántotta a redőzött függönyt, amely semmiben sem különbözött a falkárpittól. A függöny mögötti fülkében egy ember állt, szemét urára meresztette. Csoio Csagasz rákiáltott, de az őr nem mozdult. Csoio Csagasz a másik fal felé szaladt, de Rodisz egy kézmozdulattal megállította.

— A másik sem használható!

— Ez a maga műve? — kérdezte a bolygó ura magából kikelve.

— Attól féltem, hogy megint félreértés lesz, mint tegnap az ablaknál — szólt Rodisz bocsánatkérő árnyalattal a hangjában.

— Mindenkivel meg tudja csinálni ezt? Még velem is?

— Nem. Ön az embereknek ahhoz az ötödrészéhez tartózik, amelyik nem hipnotizálható. Először meg kell tömi a tudatalattiját. Egyébként ön tudja ezt… Fegyelmezett és edzett akarata, erős elméje van. Ön nemcsak a dicsőség, a hatalom, a megfelelő környezet hatásával szorítja engedelmességre az embereket, noha ezeket az eszközöket is remekül alkalmazza. Vegyük például a fogadótermét: ön fent, megvilágítva, lent pedig, a homályban, a többiek, hitvány kiszolgálói.

— Talán nem jól eszeltem ki? — kérdezte Csoio Csagasz kissé fölényesen.

— Ezek a dolgok régóta ismertek a Földön. S mennyivel jobban csinálták!

— Például?

— A régi Kínában a császár, az Ég Fia, minden évben imádkozott a jó termésért. A templomból különleges filagóriába — szentélybe — ment a parkon át olyan úton, amelyet csak ő használt. Az út a fák koronáinak magasságában vezetett, és gondosan összeillesztett márványlapokkal volt kirakva. A császár teljesen egyedül és csendben ment, vitte edényben az áldozatot. Ha valaki lent, a fák alatt, véletlenül arra járt, azt rögtön lefejezték.

— Tehát a tökéletes nagyság érdekében tegnap mindannyiukát le kellett volna fejeztetnem?… De hagyjuk ezt. Hogy boldogult az őreimmel?

— Nagyon könnyen. Ezeknek az embereknek a fejébe verték, hogy gondolkodás nélkül bármit végrehajtsanak. Ennek folytán eltompultak, elvesztették ítélőképességüket és a szilárd jellem legfontosabb komponensét, az akaraterőt. Az ilyen embér többé már nem egyéniség, hanem programozott biológiai gép. És mi sem könnyebb, mint ezt a programot kicserélni…

A drapéria mögül, éppoly váratlanul, mint a férje, betoppánt Csagasz felesége. A tormanszi nőkhöz képest szokatlanul szép volt. Olyan magas lehetett, mint Fay Rodisz, de sokkal törékenyebb; mozgása rendkívül rugalmas és szemlátomást hatásvadászó. Haja — éppoly fekete, mint Rodiszé, de fénytelen — magas, sima homlokáról hátrafésülve, nagy hullámokban ereszkedett a nyakára. Feje búbján világos rózsaszínes árnyalatú, fémből készült, finoman megmunkált két tátott szájú, összefonódott kígyó villogott. Magas nyakán ugyanebből a fémből láncot viselt. A lánc négyzeteit gyémánt ragyogású rózsaszín kövek kötötték össze. A nyakékről négy csillogó íriggelék ereszkedett le a két kebel közt, amelyeket alig takart el a blúz csipkeszalagja. Keskeny válla, szép karja és hátának nagy része fedetlen volt, bár a Tormanszon egyáltalán nem ilyen volt a hétköznapi viselet.

Keskeny, kissé kancsal szeme a tört vonalú szemöldök alól mereven és parancsolón nézett, száját bosszúsan összezárta. Megállt és kihívón végignézte a vendégét.

Fay Rodisz közeledett elsőként.

— Ne ámítsa magát — mondta halkan —, ön kétségtelenül szép, de mindenkinél szebb nem lehet, mint ahogy más sem a világmindenségben. A szépség végtelenül sokféle, ebben rejlik a világ gazdagsága.

Az uralkodó felesége összehúzta sötétbarna szemét, s fennkölt mozdulattal nyújtotta kezét. Fay Rodisz, aki már megtanulta a tormansz üdvözlést, óvatosan megszorította a keskeny kezet.

— Hogy hívják magát, Földről jött vendég? — kérdezte az asszony magas, kissé éles hangon, kimérten, mint aki párancsőt ad.

— Fay Rodisz.

— Jól hangzik, bár mi más hangsorhoz vagyunk szokva. Az én nevem Jantre Jahah, rövidítve Jan-Jah.

— A bolygóról nevezték el! — kiáltott fel Rodisz. — Találó név az uralkodó felesége számára.

A Tormansz asszonyának ajkán gúnyos mosoly suhant át.

— Mit képzel! A bolygót nevezték el rólam!

— Itt minden új uralkodó feleségéről nevet adnak a bolygónak? Milyen óriási és fölösleges munka, mennyi zűrzavar a könyvekben!

— Neveket megváltoztatni igazán nem nagy fáradság! — szólt közbe Csoio Csagasz. — A mi embereinknek kevés az elfoglaltságuk, mindig van elég munkaerő.

Fay Rodisz most először esett zavarba. Szótlanul állt a bolygó ura és gyönyörű felesége előtt.

Mindketten a maguk módján értelmezték a zavart, és úgy gondolták, eljött a kedvező pillanat a fogadás befejezésére.

— Lent, a sárga teremben várja egy mérnök, akit segítségül adtunk az információk megszerzéséhez. Állandóan itt tartózkodik, és hívására azonnal megjelenik.

— Mérnököt mondott? — kérdezte Rodisz. — Én történészre számítottam. Műszaki kérdésekhez nem értek. Nálunk, a Földön, a történelem a legfontosabb tudományág, a tudományok tudománya.

— Az információgyűjtést meg kell szervezni, ahhoz pedig mérnök kell. Nálunk így szokás. — Csoio Csagasz elnézően mosolygott.

— Köszönöm — Rodisz meghajolt.

— Hiszen még találkozunk, többször is! Mikor mutatják be nekem a filmeket a Földről?

— Amikor óhajtja.

— Jó, majd közlöm az időpontot. Ezeket pedig térítse magukhoz — intett Csagasz a drapéria felé.

— Megadhatja a jelet.

Csoio Csagasz pattintott az ujjúval, s abban a pillanatban mindkét őr lehajtott fejjel előjött rejtekéből. Egyikük megindúlt Fay Rodisz előtt a folyosón át a fekete drapériás és fekete szőnyeggel borított teremig. Innen fekete kőlépcső vezetett le az aranysárga alsó terembe. Az őr megállt az oszlopos korlát mellett, s Fay Rodisz egyedül ment le. Furcsa megkönnyebbülést érzett. Mintha az expedíció sorsáért érzett aggodalma odafent maradt volna a komor feketeség mögött.

A sárga szőnyeg közepén egy ember állt. Sápadtabb volt, mint általában a tormanszi férfiak. Sűrű, rövid, fekete szakáiIával régi, MVK korabeli arcképekre emlékeztetett. Magas homlok, sűrű szemöldök, kissé dülledt, fanatikus szem, késkény, fekete bajusz… Nézte a fekete lépcsőn lefelé lépegető földi asszonyt, akinek meglepően szabályos és határozott vonású arcát az átlátszó védőpajzs félig eltakarta, egyenes vonalú szemöldöke alól, tágra nyílt zöld szeméből valami nem emberi ragyogás sugárzott, mintha rajta keresztül valahová a határtalan messzeségbe nézne, amelyet csak ő ismer. A tormanszi férfi egyszerre megértette, hogy ez a lény olyan világ szülötte, amelyet nem, egyetlen bolygó határol, hanem kiteljed a világegyetem végtelen térségeire. A mérnök leküzdötte pillanatnyi zavarát, és odalépett Rodiszhoz.

— Honteelo Tollo Frael vagyok — mondta ki tisztán három szóból álló nevét, ami alacsonyabb rangot jelentett.

— Fay Rodisz.

— Rendelkezésére állok, Fay Rodisz. A nevemet nagyon nehéz kiejteni, különösen az idegen bolygóról jött vendégeknek. Szólítson egyszerűen Taelnek — mosolyodott el a mérnök félénkén és barátságosan.

Rodisz megértette, hogy ez az első igazán derék ember, akivel eddig a Jan-Jah bolygón találkozott.

— Önöknél van valamilyen toldalék a nevek mellett, ami megbecsülést fejez ki, észt, munkát, hősiességet jelöl, mint nálünk a Földön?

— Nincs semmi ilyesmi. Mindenkit röviden „rél”-nek, vagyis rövidéletűnek neveznek; a tudósokat, technikusokat, művészékét, akik nincsenek korai halálra ítélve, „hél”-nek — hosszúéitűnek, a vezetők megszólítása pedig „nagyhatalmú”, „mindenható” vagy „urunk”.

Fay Rodisz elgondolkodott. A mérnök idegesen böködte cipője orrával a szőnyeget. Kemény és nyikorgó lábbelit viselt, nem olyan nesztelen, puha cipőt, mint a „kígyósok”.

— Nem akar esetleg kimenni a kertbe? — kérdezte Tael félénken. — Ott talán…

— Menjünk… Tael — felelte Rodisz, és rámosolygott a mérnökre.

A férfi elsápadt, megfordult és elindult előtte. Az ajtón kimentek a kertbe, a szakasztott földi módon tervezett fasorokba.

Fay Rodisz körülnézett, és azon tűnődött, hol is látott már ehhez hasonlót. Dél-Amerika valamelyik harmadik ciklusú iskólájában? Az élénksárga szegélyű, középen sötétlila, szirom nélküli virágok, amelyek vékony, csupasz száron himbálóztak, semmiben sem emlékeztettek a Földre. Furcsák voltak a sárga, tölcsér alakú fák is. A bio-szűrőn alig érezhetően áthatolt egy másik, mélykék virág fűszeres illata, ez a virág az ovális tisztás körül ültetett bokrokon fürtökben csüngött. Rodisz egy széles pad felé indult, hogy leüljön, de a mérnök határazott mozdulattal a másik oldal felé mutatott, ahol egy kúpszerá dombocska tetején lugas állt, olyan formájú, mint egy tómpa fogazató korona.

— Ez a gondtalan pihenés virága — magyarázta —, elég néhány percig itt ülni, s az ember máris megszabadul gondolatáltól, félelmétől és gondjaitól. Itt szeretnek üldögélni a légfőbb vezetők. Szolgák vezetik el őket a megszabott időben, különben a végtelenségig elüldögélne itt az ember!

A mérnök és földi vendége felment a lugasba, ahonnan kilátás nyílt Coam kertjeire. Messze lent, a kert kék falain túl, a fennsík lábánál feküdt az óriási város. Üveggel burkolt utcái úgy csillogtak, mint a csatornák. De víz még Coam kert-jeiben se nagyon volt.

Föld alatti csövekben patakocskák csörgedeztek, és itt-ott kisebb medencékbe ömlöttek. A magas kaputól idáig hallatszott valami zagyva muzsika, zsivajgás, nevetés és egy-egy felkiáltás.

— Mi történik ott? — kérdezte Rodisz.

— Semmi. Csak az őrök meg a kertet gondozó szolgák…

— De miért olyan féktelenek? Az itt lakó vezetők nem kövételik meg a csendet?

— Nem tudom. A városban sokkal nagyobb a zaj. A palotába nem hallatszik be, és a mások nyugalmával pedig nem törődnek. A legfőbb vezetők szolgái semmitől se félnek, ha uraik kegyében állnak.

— Akkor nagyon rosszul nevelik őket!

— Miért? Mit ért ezen?

— Önfegyelemre kell nevelni az embereket, hogy ne zavarjanak másokat. Ez az egyetlen módja, hogy az együttélést kivétel nélkül mindenki számára kellemessé tegyük.

— S a Földön ezt sikerült elérni?

— Sokkal többet: a megértés és önfegyelem magasabb fokozatait. Először a többiekre gondolunk, s csak azután magunkra.

— Ez lehetetlen!

— Mi már évezredekkel ezelőtt elértük.

— Tehát nem mindig volt így?

— Persze, hogy nem. Az ember számtalan akadályt küzdött le. De a legnehezebb és legfontosabb önmaga legyőzése volt. Utána már minden könnyebben ment.

A mérnök hallgatott, figyelte a távoli rádióbömbölést és embéri zsivajt.

— S most mondja el, hogyan tárolják az információs anyagot a Jan Jah bolygón. És segítsen a megszerzésében.

— Mi érdekli elsősorban?

— A bolygó benépesítésének története az emberek ideérkezésétől egészen a legújabb időkig. Különösen a maximális népsűrűség és utána a lakosság erős csökkenésének időszaka. Térmészetesen gazdasági mutatókkal és az uralkodó ideológia változásaival együtt.

— Mindaz, ami itteni megjelenésünkre vonatkozik, titkos anyag. Éppúgy titkos minden információ a Nagy Szerencsétlenség és a Bölcs Visszautasítás korszakáról.

— Nem értem.

— A Jan-Jah urai nem engedik meg senkinek az úgynevezett tilos történelmi korszakok tanulmányozását.

— Hihetetlen! Azt hiszem, itt valami félreértés van. Akkor egyelőre az engedélyezett történelemmel ismertessen meg, de pontos számítógépi és statisztikai adatokkal együtt.

— A számítógépek adataiba senki sem tekinthet be. Az egyes korok adatait szakemberek dolgozzák fel, titkosan. A nyilvánosság elé csak az engedélyezett anyag kerül.

— És mit jelentenek az adatok a tudomány számára?

— Úgyszólván semmit. A vezetők minden kort a saját elképzeléseiknek megfelelően igyekeztek feltüntetni.

— Van lehetőség a valódi tények megismerésére?

— Csak közvetett úton, kéziratban levő memoárokból, irodalmi művekből, amelyek elkerülték a cenzúrát vagy a megsemmisítést.

Fay Rodisz felállt. Tollo Frael mérnök is felpattant, szemét lesütve állt, mint a tudományos kutatás megalázott rabszolgája. Rodisz a vállára tette a kezét.

— Jó, legyen hát így — mondta gyengéden. — Kezdjük az általános, engedélyezett történelmi leírással, azután igyekezzék megszerezni mindazt, ami az egykori cenzúrát, javításokat, jobban mondva, ferdítéseket és közönséges hamisításokat megúszta. Ne szomorkodjék, a Földön is voltak ilyen korszakok. Azt pedig hamarosan meglátja, hogy mi következik utána. A mérnök szótlanul kísérte a palotáig.

VI. FEJEZET

A Paradicsom ára

— Eviza, hol van Rodisz?

— Nem tudom, Vir.

— Három napja nem láttam.

Csedi mindenütt kereste már, a Központi Adattártól az uralkodó lakosztályáig, de oda nem engedték be.

— Sztereofilmjeink bemutatása után Rodisz eltűnt, alighogy Tivisza és Tor elrepült a Tormansz hátsó féltekéjére, meg sem várva az engedélyt a védőruha levetésére — mondta Vir.

— Sajnos, egy ideig még viselnünk kell a páncélt — tette hozzá Eviza. — A fémbőrt megszoktam, de mikor a csövektői és az arcvédő pajzstól megszabadultam, csodálatos érzés volt. A bio-szűrők sokkal kevésbé zavarnak… De itt jön Gén Atal! Tud valamit Rodiszról?

— A Sötétség Termében tartózkodik. Mentem fel a fekete lépcsőn, ő pedig Csoio Csagasszal ment, őrök kíséretében, akikét Csedi annyira nem szível.

— Nekem ez nem tetszik — mondta Vir Norin.

— Miért aggódik? — kérdezte nyugodtan Gén Atal. — Fay négyszemközt tárgyal Csagasszal. Uralkodó az uralkodóval, ahogy Rodisz mondja tréfásan.

— Ezek a rosszul nevelt uralkodók azt tartják, hogy a fegyelem rájuk nem vonatkozik. Veszélyesek, mint a tigrisek. Zabolátlan érzelmeik esztelen tettekre ragadtathatják őket. Rodisz SDF-je még itt áll kikapcsolva.

— Mindjárt megnézzük — mondta a páncélvédelmi mérnök, és kezével keresztet írt a levegőbe.

A Gén védőruhájához hasonló, aranybama színű SDF mindjárt odaszaladt a lábához. Néhány másodperc múlva a robot hátából magas lábacskán álló henger bújt elő, és lilás-rózsaszín fényben gyűlt ki. A szoba fala előtt fókuszálódva képpé sűrűsödött a „Sötét Láng” híradó és megfigyelő állássá kialakított pilótafülkéjének egy része.

Neia Holly csinos arca fáradtnak látszott a műszerasztalok zöld, kék és narancsszínű villogásában.

Neia csókot dobva üdvözölte Gént, majd hirtelen felocsúdva azt kérdezte:

— Miért nem a megbeszélt időben?

— Nézze meg az „élet-táblát” — felelte Gén.

Neia Holly a világos krémszínű lapra pillantott, amelyen élénken és egyenletesen hét zöld fény világított.

— Magam is látom! — kiáltott fel Gén, elbúcsúzott Neiától, és kikapcsolta a robotot.

— Mindent megtudtunk! — mondta Evizának és Vimek. — Rodisz sértetlen, a jelzőkarperec rajta van, de lehet, hogy… ott tartják… hogy is mondják ezt…

— Fogságban tartják! — segítette ki Vir Nonn.

— Kit tartanak fogságban? — csendült fel mögöttük Csedi hangja.

— Fay Rodiszt! Vir látta őt a Sötétség Termében Csoio Csagasszal három nappal ezelőtt, de mi egyáltalán nem találkoztunk vele.

— Akkor menjünk a Sötétség Termébe, Gén mutassa, merre mentek — mondta Csedi, és fürgén megindult előre.

A sarló alakú folyosó végén lementek a fekete falú, a fekete oszlopokkal, fülkékkel tagolt, fekete szőnyegekkel borított Sötétség Termébe.

Gén Atal az oszlopkorlátos lépcsőhöz ment, néhány másodpercig töprengett, majd határozott léptekkel a két oszlop közt sötétlő tér felé indult. Az oszlopok mögött zárt ajtó állta útját. Néhány sikertelen nyitási kísérlet után Gén Atal megzörgette az ajtót.

— Ki merészel dörömbölni a Jan-Jah urának lakosztályán? — recsegte fentről az őr elektronikus berendezéssel felerősített hangja.

— Mi, a Föld emberei, úrnőnket keressük! — ordított Vir Norin, az erősítőt utánozva.

— Nem tudok semmiről. Menjenek vissza szobáikba, és várjanak, amíg az uralkodók nem hívatják!

A földlakók összenéztek. Csedi súgott valamit Vir Norinnak, és az asztronavigátor ajka kisfiús mosolyra húzódott.

— A Tormansz ura így szokott tenni! — mondta Norin, és pattintott az újával.

Néhány másodperc múlva hallani lehetett a kilenclábú topogását, és a fekete terembe bejött a vörös-lila SDF.

— Mit eszelt ki, Vir? — kérdezte Eviza aggódva. — Nehogy bajt hozzon Rodiszra!

— Rosszabb nem lesz. Ideje, hogy egy kicsit megleckéztessük ezeket az uralkodókat és felsőbbrendű lényeket, akik olyan szép számmal vannak itt.

Eviza rosszalló, de azért érdeklődő arccal félrehúzódott, Csedi és Gén Atal pedig lelkesen csatlakozott Vir Norbihoz. Az asztronavigátor parancsára az SDF kerek, tükörszerűen csillogó dobozkát tolt előre.

— Zárják el a fül-szűrőket — rendelkezett Vir.

Elképesztő sivítás hasított a palota csendjébe. Az SDF dobozkája paralelogrammát írt le a levegőben, és a hatalmas ajtó bezuhant a sötét folyosóra, ahonnan ijedt kiáltások hallátszották.

Vir Norin intett a kezével, és az ultrahang-sugárzó eltűnt az SDF alatt, átengedve helyét a hagyományos hangcsőnek.

— Fay Rodisz! Fay Rodiszt hívjuk! — Az SDF bömbölésétői fentről üvegdarabok potyogtak le, az oszlopok közt lógó körte alakú lámpa himbálózni kezdett és kialudt.

— Fay Rodiszt hívjuk! — üvöltötte még hangosabban az SDF. A földlakók egyszerre csak azt érezték, hogy a fekete terem padlója kiszalad a lábuk alól, ők pedig egy meredek folyosón csúsznak lefelé. Bár a Föld embereinek villámgyorsak voltak a reflexei, Vir Norin annyira meglepődött, hogy nem tudta kikapcsolni SDF-jét. A kilenclábú továbbra is hívta Fay Rodiszt a vaksötét pincében.

Vir Norin a tenyerével vonalat húzott a levegőbe, s az SDF elnémult. Vakító reflektorok sütöttek a földlakók arcába, csak annyit láttak, hogy egy kerek pincébe zuhantak, amelynek durván szegecselt vasfala volt. Öt irányból alacsony nyílások tátongtak, mindegyikben egy-egy csapat lila egyenruhás őr bukkant fel, s fegyvereik fekete csövét a csillaghajósokra szegezték.

Vir Norin parancsára a kilenclábú ernyő formájú védőteret vont köréjük. A földlakók nyugodtan körülnéztek, azon törték a fejüket, hogyan juthatnának ki a csapdából. A palota szent csöndjét megzavaró idegenek nyugalma feldühítette az őröket. A földlakók felé rohantak, de visszavágódtak a vasfalhoz. A baloldali nyílásban emberek tűntek fel, „háromszögbe foglalt szem” rangjelzéssel a mellükön.

— Gálád módszer! — kiáltott felháborodva Csedi.

— Az ő szempontjukból elmés — mondta Gén Atal.

— Azon gondolkodom, hogyan kellene áttörni a mennyezetét, és feljutni a Sárga Terembe — mondta bizonytalanul Vir Norin. — De ehhez túlságosan sok energia kellene.

— Talán várjuk meg, hogyan alakulnak az események — tanácsolta Eviza.

— Nem bánom! — egyezett bele az asztronavigátor.

Nem kellett sokáig várniuk. A hla ruhás őrök leadtak néhány lövést. A csillaghajósok semmit se hallottak — a védőtér még a hangot sem engedte át —, csak azt látták, hogy a fegyverek csövéből málnapiros láng tör elő. A védőtérről visszapattant golyók azokat találták el, akik kilőtték őket. A lila ruhások eltorzult arccal zuhantak a vaspadlóra.

Vir Norin gondterhelten nézett az energiamérőre, attól félt, hogy kimerül a telep, és azon bosszankodott, hogy a többi robot kikapcsolva áll odafent a szobákban. Fay Rodisz kérte a robotok kikapcsolását, nehogy valamilyen véletlen jelzésre megsértsék a szigorú rendszabályokat.

Váratlanul — itt, a Tormanszon, minden váratlanul történt, mert a tormansziak és társadalmi viszonyaik kellő ismerete híján a földről jött látogatók bajosan tudták kitalálni az eseményék alakulását —, tehát váratlanul megszűnt a zűrzavar, a lila ruhás őrök elvonultak, magukkal cipelve sebesültjeiket. A védőtér egyhangú zúgásába belehasított Fay Rodisz jelzése.

— Vir, kapcsolja ki az SDF-et!

Az asztronavigátor megkönnyebbülten felsóhajtott, kikapcsolta az „ernyőt”, s meghallotta az erősítőkben Csoio Csagasz parancsát: „Oszolj! A ”szemek” kísérjék fel lakosztályukba a vendégeket!”

Néhány perc múlva egy hatalmas felvonó felvitte a négy hőst a folyosónak ahhoz a kiszögelléséhez, ahonnan a Sötétség Tennének karzata kezdődött. A kertre néző nyitott ablaknál ott állt Fay Rodisz. A légáramlat kissé felborzolta rövid, fekete haját. Elsőnek Csedi rohant oda hozzá. Rodisz a lány válIára tette a kezét. Ajka mosolygott, de a szeme szomorú volt; szomorúbb, mint a Tormanszra érkezés első napjaiban.

— Szép kis felfordulást csináltak, kedveseim! — kiáltott fel Rodisz, de rosszallás nélkül. — Még nem vagyok fogoly… Még!

— Ilyen hosszú időre eltűnni! — szólt Eviza szemrehányóan.

— Valóban rosszul tettem, de annyi mindent láttam ezekben a napokban, hogy elfeledkeztem róla, hogy maguk nyugtalankodnak miattam.

— Egy kicsit amúgy is észhez kellett téríteni ezeket — mondta Gén Atal, mérgesen ráncolva homlokát. — Az életet kellemetlenné teszi a sok értelmetlen korlátozás, az ostoba önelégültség és a körös-körül tapasztalható rettegés.

— Faynak pihennie kell — vágott közbe Csedi. Átengedve magát a serkentő negatív ion-zuhanynak és az SDF vékony mancsainak, amelyek biológiai aktivizáló késztyűkkel masszírozták, Fay Rodisz felidézte a Csoio Csagasz lakosztályában töltött napokat. Ez az erőpróba megingatta a korábban kidolgozott tervbe vetett bizalmát.

Minden a földi sztereofilmck bemutatásával kezdődött. Két SDF közbeiktatásával a „Sötét Láng” elkezdte közvetítem azokat az eleven és ragyogó képeket, amelyeket a Földön a régi elnevezést megtartva sztereofilmeknek hívtak. A Jan-Jah lakói azonban csodát láttak bennük, amely elhozta ide a távoli bolygó igazi életét.

A Négyek Tanácsának tagjai, asszonyaik, néhány magas rangú hivatalnok és Tael mérnök visszafojtott lélegzettel figyelték a Föld természetvilágát és embereinek életét.

A tormansziak legnagyobb meglepetésére semmi titokzatos és érthetetlen nem volt az emberiség e remek otthonának életében. Gigászi gépek, automatikus üzemek és laboratóriumok föld alatti és víz alatti helyiségekben. Itt szünet nélkül dolgoztak a gépek, áruval töltve meg a korong alakú föld alatti raktárakat, ahonnan szintén föld alá bújtatott szállítóvonalak futottak szét. A felszínen, a kék ég alatt pedig az emberek laktak. A tormansziak elé tárultak az óriási parkok, a füves mezők, a tiszta tavak és folyók, a vakítóan fehér hóval fedett hegyek. Hosszú gazdasági harc után a városok végleg átengedték a helyet a csillag alakú és spirál formájú településrendszereknek, amelyek közt kutatási és információs központok, múzeumok és művészeti intézmények helyezkedtek el, egyetlen harmonikus hálózatot alkotva az állandó tartózkodásra legalkalmasabb mérsékelt égövben. Külön területen jelölték ki a különböző ciklusú iskolák kertjeit. Ezek a délkör mentén terültek el, hogy a kommunista világ felnövekvő nemzedékeinek változatos életkörülményeket biztosítsanak.

Magukat a földlakókat a Jan-Jah lakói eleinte túlságosan komolynak és megfontoltnak látták. Szűkszavúságukat, az élcelődéstől, bolondozástól való viszolygásukat, állandó elfoglaltságukat és tartózkodó érzelemnyilvánításukat unalmasnak találták a fecsegő, türelmetlen, pszichikailag nem edzett tormansziak.

Csak később ismerték fel, hogy ezek az emberek tele vannak gondtalan vidámsággal, amelynek forrása nem a léha gondolkodás, a tudatlanság, hanem saját erejük tudata.

Itt nem hajszolták a vak szerencsét, ezért nem is voltak mindenből kiábrándult emberek. Hiányoztak a pszichológiailag gyenge egyedek, akik tisztában voltak vele, hogy nem teljes értékűek, és emiatt irigység és szadista düh töltötte el őket. Az energikus és szabályos arcokon nem tükröződött zavar, gyanakvó izgatottság, a maguk és szeretteik sorsáért érzett aggódalom, amely elszigeteli az embert társaitól.

A tormansziak egyetlen unatkozó embert sem láttak. Amint befejezték nehéz munkájukat, magukba merültek, gondolkodtak, töprengtek, pihentek. De az átmeneti mozdulatlanságot és nyugalmat egy pillanat alatt erős szellemi vagy fizikai tevékenység váltotta fel.

A tormansziak megpróbáltak ellenállni a látott világ leküzdhetetlen vonzerejének, elhitetni magukkal, hogy megrendezett jeleneteket látnak. De a látvány planetáris mérete a sztereofilmek valódiságáról tanúskodott. A nyilvánvaló bizonyságnak végül is engedni kellett. A Jan-Jah lakóit mintha egy kert szélesre tárt kapuja elé vezették volna, semmit se titkolva el mohó szemük elől, de be nem léphettek.

— Első alkalommal talán elég ennyi — mondta Fay Rodisz, észrevéve a fáradtságot a nézők arcán.

Csoio Csagasz gyanakvón körülnézett. Felesége, Jantre, a melléhez szorította a kezét. Tael mérnök felemelte a fejét, és megpróbálta észrevétlenül letörölni könnyeit, amelyek sűrű szakállára peregtek. Csoio Csagasz könnyeket látott Zet Ug szemében is. Haragra lobbant, s felkiáltott.

— Igen, elég! Végképp elég!

Fay Rodisz zavartan nézett az uralkodóra, és megszakította az összeköttetést a csillaghajóval. A nézők eltávoztak, Fay Rodisz pedig Csoio Csagaszhoz lépett, aki intett neki, hogy maradjon. Mikor a kiürült teremben kettesben maradtak, Csoio Csagasz először fogta meg Rodisz karját, de homlokát ráncolva mindjárt el is engedte. Rodisz felnevetett.

— Már megszoktam, hogy az arca előtt nem visel védőpajzsot, és elfelejtettem, hogy minden más fémből van. Néha az az érzésem, hogy a földlakók csupán robotok, akik eleven emberek fejét hordják — tréfálkozott az uralkodó, s bevezette vendégét a zöld drapériájú ismerős szobába, ahol a kristálygömb volt.

— És ha csakugyan robotok vagyunk? — mondta Rodisz, egy cseppnyi kacérságot és női kihívást vegyítve pillantásába és mosolyába.

Csoio Csagasz megfeszítette minden akaraterejét, hogy ellenálljon a földi asszony vonzerejének. Elfordult, kinyitott egy fekete szekrényt, kivett belőle valamit, ami a régi idők pipájára hasonlított. Rodisszal szemben letelepedett egy karosszékbe, és rágyújtott. Az átható szagú füstön át a bolygó ura Fay Rodíszt nézte, keskeny szemeire a kábulat fátyla borult. Olyan sokáig hallgatott, hogy Rodisz szólalt meg elsőnek:

— Mit jelentett az a felkiáltás, hogy „végképp elég”? TaIán nem tetszett a Föld?

— A filmek technikailag kiválóak. Ilyet még soha nem láttünk!

— Hát a technika a fontos? Én a bolygónkra gondoltam.

— Mesékben nem vagyok illetékes. Hogy tudnám elválasztani a hazugságot az igazságtól, amikor ezeken a képeken kívül semmit sem tudok a bolygójukról.

Fay Rodisz felállt, a cifra faragású asztal szélének támaszkodott, és figyelmesen Csoio Csagaszra nézett.

— Ön most hazudik — mondta nyugodtan. — Segítsen, hogy megértsem önt. Ön kiváló elme, miért nem akar egyenesen, nyíltan beszélni, kifejteni meggyőződését, céljait? Mitől fél?

Csoio Csagasz lassan felemelkedett, rideg volt és gőgös. Fay Rodisz meg sem rezzent, amikor öklével az asztalra nehezedve, elébe állt. Néma párbajuk addig tartott, amíg az oligarcha meg nem hátrált; finom szövésű sárga kendőt vett elő, és megtörölte a homlokát.

— Megsemmisíthetnénk önöket — szólalt meg Csagasz —, ehelyett kénytelen vagyok számot adni önnek!

— Csak nem esik nehezére ez az áldozat? — Rodisz hangjából leplezetlen gúny csendült ki. — Attól tart, hogy megjelenik a második csillaghajó, és a két űrhajó elpusztítja városaikát, palotáikat, gyáraikat? Tudom, hogy ön és csatlósai nyugodtan tűrnék a Jan-Jah lakók millióinak pusztulását, ezeréves munka tönkretételét, az emberi géniusz nagy alkotásainak megsemmisítését, csak maguk maradjanak életben! Nem így van?! — kiáltott fel Rodisz.

— De igen — bökte ki Csoio Csagasz összerezzenve. — De mit sajnáljak? A szemetet, a jelentéktelen emberkéket csipcsup érzéseikkel? Az idejétmúlt művészet limlomját, amely halmokban hever poros raktárakban? A kártékony, ábrándozó „hél”-eket?

— De hiszen ők is emberek! — kiáltott fel Rodisz, — Nem, még nem!

— Ön talán segíti őket, hogy emberekké váljanak? Nem tudóm megértem. Nincs szebb az életben, mint segíteni az embereken, különösen, ha megvan hozzá a hatalmunk, erőnk, lehetőségünk. Elképzelhető ennél nagyobb öröm? Lehetséges, hogy ez meg sem fordult a fejében, szerencsétlen ember?

— Maga a szerencsétlen! — kiáltott a bolygó ura. — Milyen találó a régi mondás, hogy a nőnek csak jelene és jövője van, múltja nincs. Milyen történész maga, ha nem érti meg, hogy üres lelkek árasztották el a bolygót, felittak, felfaltak mindent!

Fay Rodisz már lecsillapodott.

— Az emberi agy rendelkezik azzal a csodálatos képességgél, hogy kijavítja a külvilág torzulásait, nemcsak a vizuális, hanem a gondolati torzulásokat is, amelyek a természeti törvények elferdítéséből keletkeznek egy rosszul berendezett társadalomban. Az agy harcol a torzulás ellen, kiigazítja a szép, a nyugodt, a jó irányába. Természetesen a normális emberekről beszélek, és nem a pszichopatákról, akiknek kisebbrendűségi komplexusuk van. Azt ön is bizonyára tudja, hogy az emberek arca messziről mindig szép, a távolról látott idegen élet pedig érdekes, hogy az ismeretlen tudomány nagyon fontosnak látszik. Következéskép minden emberben élnek álmok a szépről, amely nemzedékek ezrei alatt alakult ki, a tudat alatti erősebben irányít minket a jó felé, mint ahogy mi magunk gondoljuk. Hogy szabad beszélni az emberekről mint a történelem szemetjéről?

— A maga őszintesége kezd tetszeni nekem — jegyezte meg Csoio Csagasz sunyi mosollyal. — De folytassa!

— Tudom, hogy ön most nem kételkedik jó szándékunkbán. Hányszor próbálkoztak az emberei, hogy rajtakapják valamelyikünket legalább egy cseppnyi álnokságon, még a csillaghajó ellen intézett támadás után is, amely az ön parancsára történt! Itt ugye minden a Négyek Tanácsának parancsára történik?!

— Igen — bólintott az oligarcha.

— Ha így van, akkor azért történt, mert azt hitték, veszélyt hozunk önökre. Tudom, nem akarja engedélyezni, hogy a Föld életét bemutassuk a Jan-Jah népének. De bizonyára olyan okokból, amelyet a világlátása, szemléleti rendszere diktál. Mi, földlakók, nyomát sem láttuk az önök primitív propagandájában, hogy igazán gondoskodni akarnának társadalmuk és embereik tökéletesítéséről. A jelenlegi struktúra fenntartását csak a vezetők maroknyi csoportja kívánja. A Föld történetében államok százai, emberek milliói pusztultak el emiatt. Önök nemrég élték át a túlnépesedés katasztrófáját…

Fay Rodisz elhallgatott, csodálkozva látta, hogy a Tormansz urának vonásai eltorzulnak. Csoio Csagasz most először vesztette el önuralmát.

— Elég! Hagyja abba! Egy szót se többé a Földről! Gyűlölöm! Gyűlölöm az átkozott Földet, ahol őseim mérhetetlenül sokat szenvedtek!

— Ősei? — kiáltott fel Fay Rodisz, s elakadt a lélegzete.

— Igen, igen, az őseim, ahogy a magukéi is! Ez évszázadok óta őrzött titok, s aki kifecsegi, halállal lakói!

— Miért?

— Nehogy álmok szülessenek a múltról, egy másik világról, s megingassák életünk pilléreit. Az ember ne tudjon a múltról, ne merítsen belőle erőt. Mert ez olyan meggyőződést, olyan eszméket olt belé, amelyek összeférhetetlenek a hatalomnak való engedelmességgel. A történelmet el kell vágni gyökerétől, s ott kell kezdem, amikor az emberiség fáját átültették a Jan Jahra.

Csoio Csagasz egy ideig elgondolkozva állt, majd leült, és helyet mutatott Rodisznak is. Szívta a pipáját, és elmerülten nézte a kristálygömböt. A földi vendég mozdulatlanul ült, akár egy szobor. Csoio Csagasz pillantása végigsiklott az asszonyon, aztán, mint aki elszánta magát, felállt. Rejtekhelyről régi kulcsokhoz hasonló szerszámokat vett elő. Kiválasztott egy rövidet és vastagot, kinyitott egy vastag fémből készült rejtett ajtócskát, valamit elfordított belül, majd ismét gondosan bezárta.

— Jöjjön — mondta egyszerűen, s félrehúzta a zöld függönyt egy szűk, szinte résnyi ajtó előtt.

Fay Rodisz habozás nélkül követte. Csoio Csagasz leszegett fejjel, körül sem nézve ment a hosszú folyosón, amelyet az örökégő gázlámpák halvány fénye alig világított meg. Csak a liftajtónál fordult meg, s beengedte Rodiszt a fülkébe. A ritkán használt szerkezet nyikorogva elindult lefelé. Nagy mélységbe ereszkedtek le, s egy folyosóra léptek ki, amelynek egyik oldalán vaspillérek és sínek húzódtak. Csoio Csagasz hátranézett, útitársát bevezette egy sötét kis vagonba, majd maga is beült. Felgyújtotta a pálya-fényszórót, és a Föld régi gépeihez hasonló vagon dübörögve rohant az áthatolhatatlan sötétben.

Rodisz az izgatott oligarchán mosolyogva halkan énekelni kezdett, átengedve magát a függőleges, színes fényjelek hipnotizáló villogásának. Észrevette, hogy Csoio Csagasz figyelmesen hallgatja, gyakran rápillant.

— Miféle dal ez? — kérdezte Csagasz, gyorsítva a vagon amúgy is vad vágtatását.

— „Gyorsan és elszántan lemerülni a medence mély és poshadt vízébe, felkutatni, kimentem a fenékiszapból…” — kezdte fordítani Rodisz Jan-Jah nyelvre.

— Csak ennyi? — kiáltott fel Csoio Csagasz. — Hát mit várt?

— Valami harciasát. A dallama nagyon élénk, és ritmikus — mondta Csagasz, s egy négyzet alakú, lila luminofor előtt hirtelen lefékezett.

Kiléptek a föld alatti üregbe. Csak a jelzőnyilak világítóttak halványan a padlón, szinte lebegve a sötétben.

Csoio Csagasz óvatosan kézen fogta Rodiszt. Egy szögletes oszlophoz lépett, kinyitott egy kis ffllkét, és figyelt.

— Meg kell győződnöm, működött-e a kikapcsoló a szóbámban — magyarázta a némán várakozó Rodisznak —, mert ha valaki megkísérli a relé-ajtós páncélszekrény kinyitását, ott helyben meghal.

Másik kulcsot választott ki a kötegből, újabb fülkét nyitott ki, megragadott egy nyíl formájú fogantyút, és nagy erővei maga felé húzta. Ezüstrúd bújt elő, és abban a szempillantásban súlyos, kapuszerű ajtó tárult fel nyikorogva. Tágas, fényesen kivilágított terembe léptek. Csagasz megnyomott egy gombot, és az ajtó becsukódott.

Rodisz szemügyre vette a helyiséget. Ezalatt Csoio Csagasz egy széles kőasztal fölé hajolva, valamit igazgatott, régi elektronikus gépek kapcsolóihoz hasonlókat kattogtatott. Rodisz sokszor látott ilyen gépeket filmeken és múzeumokban. A helyiség is múzeumra emlékeztetett. Üvegezett szekrények és állványok sorakoztak a fal mentén, szorosan betolt fiókok sorain elmosódott hieroglifák tarkálltak. A portól szürke tolólétra fokai itt-ott megőrizték azoknak a lába nyomát, akik a felső polcokhoz mentek fel rajtuk.

Csoio Csagasz ünnepélyesen és sápadtan kiegyenesedett. A földi vendég olyannak látta őt most, mint egy ősi vallás papját, titkos tudomány őrét. Csagasz valójában az is volt.

— Tudja-e, hogy hová jöttünk? — kérdezte rekedten.

— Tudom. Itt őrzik azt, amit az őseik hoztak ide csillaghajókon a Földről. — Fay Rodiszon izgalom vett erőt. Elmondhatatlan, mit jelentett az MVK történelemtudósának, hogy bejuthatott ide, ahol a VEK, a Világ Egyesülésének Korát megelőző nagy fordulatok talán legsötétebb időszakának emlékeit őrizték! Rodisz áhítattal érintette meg a hatalmas műszerasztalt, amelyet nyilván a régi idők csillaghajójáról szereltek le, az első űrhajók egyikéről, amely elszántan merült bele a világegyetem ismeretlen és roppant bonyolult mélységeibe.

Csoio Csagasz bátorítóan bólintott a megilletődött Fay Rodisznak, és rámutatott a terem közepén álló fémből és műanyagból készült kemény székek sorára.

— Megértem, hogy önt itt minden érdekli, de azért ne feledje, hogy folytatjuk a beszélgetést. Látni fog filmeket, amelyeket őseink hoztak emlékül a bolygóról, ahonnan elszöktek. Menekvésre alig volt reményük, de találtak egy érintetlen bolygót és új életet, amely fordítottja volt a réginek. Mikor idegeim kimerülnek, vagy kétely fog el, idejövök, hogy elteljek gyűlölettel, és belőle merítsek erőt.

— Gyűlölettel? És mi iránt?

— A Föld és az ottani emberiség iránt! — felelte meggyőződéssel Csoio Csagasz. — Nézze meg azt a sorozatot, amit kiválasztottam. Utána nem szorul magyarázatra, miért nem engedélyezem sztereofilmjeik bemutatását. Az önök Paradicsomának történelmét látva — folytatta maró gúnnyal —, ugyan ki ne kételkedne abban, hogy ezek a képek az igazat mutatják? Hogyan történhetett, hogy a kifosztott, kizsarolt bolygó csodálatos kertté változott, az eldurvult, semmiben sem hívő emberekből gyöngéd barátok lettek? Milyen fegyverekkel, milyen iszonyú félelem bilincseivel kényszerítik rá a Föld népeire ezt a fegyelmet?

A fény kialudt, a pince fala eltűnt, kép tört át rajta, amelynek mélysége még a hagyományos televizofonét is felülmúlta. Fay Rodisz mindenről elfeledkezve elmerült a Föld messzi múltjában.

Először csak megrendezett jelenetek peregtek. Csoio Csagasz a történelmi események sorrendjében szedte össze a fiimeket. A legrégibb időkből nem maradt dokumentumanyag. A legfontosabb eseményeket rekonstruálni kellett. Ám ezek az események könyörtelenül megcáfolták a Föld gyönyörű meséit a jó cárokról, bölcs királyokról, gáncs nélküli lovagokról — az elnyomottak és kisemmizettek védelmezőiről. A dicsőséges hadvezérek és a hitért harcolók legendáiból nem maradt más, mint vérengzések, durva fanatizmus és kegyetlenkedés, szép városok, országok és termékeny szigetek elpusztítása.

Á Föld történelme, ahogyan a távoli ősök megírták és tanitották, eltitkolta a hódítások, az uralkodók és civilizációk váltakozásának igazi árát. De a Megosztott Világ Korának késői szakaszában a múltról készült filmek már azt mutatták, hogy a szépség, a békés munka megteremtésére és a természet mégismérésére irányuló emberi erőfeszítések rendre hiábavalók voltak, pusztítással végződtek. Az egyik filmen elállatiasodott emberevők faltak fel egy civilizáltabb törzset. A másikon égő városokban asszír hódítók öldösték le a gyerekeket és öregeket, erőszakot követtek el a nőkön a brutálisan féken tartott férfiak szeme láttára. A férfiakat alsó állkapcsukon átfőzött szíjjal szekerekhez kötözték. Végtelen sorban vonultak el az égő falvak, kifosztott városok, letaposott mezők, csordaként hajtott kiéhezett emberek tömegei. Nem, soha egyetlen hajcsár nem bánt így állataival. Egészen nyilvánvaló volt, hogy az embert sokkal kevesebbre becsülték, mint az állatot. Ráadásul az embereket állandóan szadista módon kínozták: kettéfűrészelték Kína terein, karóba húzták Kelet útjain, keresztre feszítették a Földközi-tenger vidékén, vaskampókra akasztották, mint a lenyúzott és kibelezett állatok húsát.

A tömegpusztítás technikája állandóan „tökéletesedett”. Lefejezéssel, máglyákkal, keresztekkel és karókkal nem tudták kiirtani a meghódított városokban élő embertömeget. így aztán összekötözve lefektették az embereket a mezőkön, és lovas hordák száguldoztak rajtuk. Lándzsákkal és kardokkal a hegyekbe hajtották a tébolyult embereket, és ledobták szakadékokba. Eleven emberekből építettek falakat és tornyokat, agyaggal kötve egymáshoz a testeket. A fantasztikus tömegirtások közül, amelyekben az volt a legdöbbenetesebb, hogy a győztesek erejétől hipnotizált embertömegek zokszó nélkül engedelmeskedtek, Róma bukásának jelenete vésődött be legmélyebben Fay Rodisz emlékezetébe. A büszke római nők gyérmekeikkel együtt a Fórumon próbáltak menedéket találni. A csatában elpusztult apák, férjek, fivérek támaszától megfősztott védtelen lánygyermekek, asszonyok, lányok és nagyanyák dermedt kétségbeeséssel nézték a véres fejszékkel és szablyákkal felfegyverzett, diadalittasan közeledő hun vagy germán tömeget. Ez a feledhetetlen jelenet, amelyet kiváló művész rendezett, Rodisz számára az infemó egyik fokozatának megtestesülése volt.

Az ókori kultúra gyöngyszeme, Hellász, amely a Sötét Századok kezdetén kecskelegelővé vált; a krétai tengeri népek még régebbi civilizációjának a romjai; az ókori Egyiptom uralkodóinak, például Dzser fáraónak a temetése, akinek a sírján 587 embert mészároltak le, vagy a szkíta vezérek temetése Kubányban és a Fekete-tenger mellékén, amikor a sírjaikon emberek tucatjait és lovak százait ölték le, vérrel itatva és holttestekkel borítva a hitvány földi maradványokat; az ősi Oroszország kultúrája, amelyet ázsiai hordák tapostak el; Dél Afrika őslakóinak szörnyű lemészárlása a hódító északi törzsek betörésekor — mindez ismerős volt már, nem ébresztett új asszociációkat. De Rodisz soha nem látott még híradófilmrészleteket, amelyeket az MVK utolsó korszakaiban beépítettek a játékfilmekbe. A tömegmészárlások a bolygó lakosságának és a technika erejének növekedésével még iszonyúbbakká váltak. Óriási koncentrációs táborok, haláltáborok, ahol éheztetéssel, kimerítő munkával, gázkamrákkal, különleges szerkezetekkel, amelyekből valóságos golyózápor zuhogott, már százezer— és milliószám semmisítették meg az embereket. Hegyek emberi hamuból, holttestekből és csontokból — ilyenről az emberi faj egykori pusztítói még csak nem is álmodhattak. Atombombával néhány másodperc alatt hatalmas városokat pusztítottak el. A robbanás középpontjában minden elégett, emberek százezrei, fák és épületek egy pillanat alatt megsemmisültek, a külső övezet összeomlott házai közt pedig megvakult, összeégett áldozatok csúsztak. A romok alól gyermekék jajveszékelése hallatszott, szüleiket hívták, és vízért könyörögtek. Azután újabb jelenetek következtek tömeges megtartásokról, csatákkal váltakozva, amelyeken repülőgépek, ágyúk ezrei ütköztek meg a szárazföldön vagy hajók és repütógépek a tengereken. Sok tízezer gyengén felfegyverzett katana konokul, akadályt nem ismerve kúszott át a gyorstüzelő fegyverek tűzfüggönyén, míg a hullahegy el nem borította az erődítményeket, megfosztva az ellenséget a lövés lehetőségétői, vagy pedig katonái meg nem őrültek. Városok bombázása, ahol a múlt bátor emberei lefényképezték az összeomló és égő házakat. Halálraszánt öngyilkos pilóták száguldottak át a lövedékek tűzfüggönyén, és zúzódtak halálra az óriási hajók fedélzetén, lángörvényt kavarva, emberek, ágyúk, géproncsok repültek a magasba. Tengeralattjárók bukkantak fel váratlanul a tenger mélyéből, hogy nukleáris rakétákat zúdítsanak az ellenségre…

— Térjen magához, földi asszony — hallotta Fay Rodisz Csoio Csagasz hangját.

Rodisz összerezzent, Csagasz kikapcsolta a vetítőkészüléket.

— Nem tudott erről? — kérdezte gúnyosan a bolygó ura.

— Nálunk nem maradt épségben ennyi film a régmúlt időkbői — felelte felocsúdva Fay Rodisz. — Az önök csillaghajóinak elindulása után még volt egy nagy ütközet. Elődeinknek nem jutott eszébe, hogy a dokumentumokat elrejtsék a földbe vagy a tengerbe. Sok minden elpusztult.

Csoio Csagasz az órára pillantott. Rodisz felállt.

— Sok idejét elraboltam. Elnézést kérek és köszönöm.

A Négyek Tanácsának elnöke megállt, valamin töprengett.

— Csakugyan nem maradhatok tovább magával. Ám ha kivánja…

— Feltétlenül!

— De ahhoz több nap kell!

— Hosszú ideig elvagyok táplálkozás nélkül. Csupán vízre van szükségem.

— Vizet talál itt — mondta Csoio Csagasz, és egy harmadik kulccsal kinyitott még egy kis ajtót. — Látja ezt a zöld csapot? Ez az én saját vízvezetékem, igyon nyugodtan. Az ajtót magára zárom, de a jelzőszekrényt nyitva hagyom. Ne próbálkozzék egyedül kijutni. Itt nagyon sok a csapda. Az elmúlt század anyagát csak két nap múlva nézheti meg. Meg fogja állni?

Fay Rodisz némán bólintott.

Magam jövök le önért. Az eredetikről készült mikrotekeresek ezekben a dobozokban vannak. Járjon szerencsével! így mondják nálunk búcsúzáskor.

Fay Rodisz a barátság földi mozdulatával nyújtotta kezét a Tormansz urának, aki megszorította, és mélyen belenézett vendége ragyogó „csillagszemébe”, amely annyira különbözött mindattól, amit ő a hazai bolygón és az ősei által megtagadott Föld régi filmjeiből ismert. Ez a furcsa ember hirtelen eleresztette, vagy inkább ellökte Rodisz kezét, és kiment az ajtón. A hatalmas páncéllap becsapódott.

Rodisz légzési és figyelem-összpontosítási gyakorlatokat végzett, hogy energiával töltse fel testét a rá váró munka előtt. Nemcsak nézni akart, hanem emlékezetébe is vésni a látóttakat. Túl késő arra gondolni, hogy az SDF révén rögzítsen anyagokat, meg aztán a bolygó változékony hangulatú ura is aligha lenne még egyszer ilyen nagylelkű.

A tekercsek közt válogatva Rodisz észrevette azt a hieroglifákkal jelölt csoportot, amelyet Csoio Csagasz bemutatott neki. A feliratokat Rodisz úgy olvasta el, hogy „Ember az embernek”. A második és a harmadik dobozon ilyen felírás volt: „Az ember a természetnek” és „A természet az embernek”.

„Az ember a természetnek” filmek bemutatták, hogyan tűntek el a Föld színéről az erdők, száradtak ki a folyók, pusztult el a termőtalaj, elhordta a szél vagy elszikesedett, hogyan méntek tönkre a hulladékkal és olajjal szennyezett tavak és tengerek. Óriási földterületek, amelyeket bányamunkával túrtak fel, meddőhányókkal raktak tele vagy amelyek elmocsarasodtak, azok a hiábavaló kísérletek, hogy fenntartsák a víz körforgásának megbontott egyensúlyát. Vádoló filmek, amelyekét ugyanazokon a helyeken vettek fel több évtizedes időközökben. Satnya bokrok ott, ahol azelőtt cédmsok, mammutfenyők, araukáriák, eukaliptuszok, a legsűrűbb trópusi erdők óriásai álltak. Ott, ahol kiirtották a madarakat, néma, csupasz fák, amelyeket felfaltak a rovarok. Hozzá nem értőn használt vegyszerektől megmérgezett vadállatok. Nem gazdaságosan elégetett sok milliárd tonna szén, olaj és gáz, amelyekét a Föld évmilliárdok alatt halmozott fel, roppant mennyiségű elpusztított fa. Egész hegyek törött üvegből, palackokból, rozsdás vasból, el nem bomló műanyagból. Az egyiptomi piramisoknál magasabb, csúf halmokban több trillió pár elnyűtt cipő.

„A természet az embernek” doboz volt a legkellemetlenebb. Az utolsó századok borzalmas filmjein, ahol a technika pusztító ereje és az emberek kolosszális tömege került összeütközésbe, az emberi egyéniség eltűnt, beleolvadt a közös félelem és bánat tengerébe. Az ember — integráns egység a csatában vagy a megsemmisítésre ítélt tömegben — egyenértékű lett a puskagolyóval vagy az eltakarításra váró szeméttel.

A harmadik doboz filmjein egyes személyeket ábrázoltak premier plánban, bemutatva, milyen szenvedéseket és betegségeket okozott az ésszerűtlen élet, a természettől való elszakadás, az emberi szervezet szükségleteinek meg nem értése és a kaotikus, fegyelmezetlen szaporodás. Óriási városok tűntek fel, amelyeket lakói elhagytak a vízhiány miatt. Hatalmas vízierőművek, amelyeket belepett az iszap, gátak, amelyeket a földkéreg mozgása darabokra tört. Poshadt tengeröblök, megtöppedt hab óriási sávjai a kihalt partok mentén, hol feketék az olajtól, hol meg fehérek a tengerekbe és tavakba eresztett sok millió tonna mosószertől.

Majd túlzsúfolt kórházaknak, elmegyógyászati osztályoknak, nyomorékok és gyengeelméjűek menhelyeinek hosszú sora következett. Az orvosok kétségbeesetten küzdöttek az újabb betegségek ellen. A bakteriológiai felfedezések kiirtották a fertőző betegségeket, amelyek ősidők óta támadták az emberiséget. De hiányzott a biológia ésszerű felfogása: megszűnt a gyengék kegyetlen pusztulása, de egyúttal az embernek a sok milliós éves természetes kiválasztódás által kialakult erős szervezete meggyengült. Váratlan ellenségek támadtak rá belülről, különböző allergiák, amelyek legszömyűbb megnyilvánulása a rák volt, öröklött fogyatékosságok; megszaporodtak és valódi csapássá váltak a pszichikai zavarok. Az orvostudományt, amelyet, bármily furcsa is, azelőtt nem tekintettek el sőrendű fontosságú tudománynak, készületlenül érték az újabb betegségek. A bajokat csak növelte a durva élelmiszerhamisítás. Noha az emberiség már ismerte a maniókával, a batátával és a kukoricával, a trópusi övezetek ősi társadalmainak kéményítőtartalmú táplálékával szerzett szomorú tapasztalatokat, ezt a kérdést még az MVK korában is elhanyagolták. Nem akarták megérteni, hogy az élelmiszerbőség csak látszat, a táplálék valójában nem teljes értékű. Azután bekövetkezett a fokozatos legyengülés a fehérjehiány miatt. Egyre nőtt az erőtlen, ernyedt emberek száma, akik súlyos teherként nehezedtek a társadalomra.

Fay Rodisznak alig volt ereje nézni a rákban szenvedő betegeket, a szánalmas értelmi fogyatékos gyerekeket, apatikus felnőtteket, azokat az erőtől duzzadó embereket, akiknek energikus tevékenysége a régmúlt idők nehéz életkörülményei közt szükségképpen a szív elhasználódásához és korai halálhoz vezetett.

A legfélelmetesebbek a fel nem ismert pszichózisok voltak, amelyek fokozatosan megzavarták az ember tudatát, tönkretették életét és hozzátartozói jövőjét. Az alkoholizmus, a szadista düh és kegyetlenség, az erkölcstelenség a látszólag normális embert szinte állattá változtatta. És ami a legrosszabb, hogy ezeket az embereket nagyon későn ismerték fel. Nem voltak megfelelő törvények, hogy megvédjék tőlük a társadalmat; környezetükben számos embert nyomorítottak meg morálisan, elsősorban saját gyermekeiket — hiába volt feleségük, anyjuk minden önfeláldozása…

„Jobban mondva — gondolta Rodisz —, ez az önfeláldozás, türelem és jóság tette lehetővé, hogy a kezdeti fegyelmezetlenség és akaratgyengeség zsenge rügyeiből kipattanjon a gonősz virága. Sőt, a nők türelme és szelídsége segített a férfiaknak, hogy elviseljék a társadalmi berendezkedés zsarnokságát és igazságtalanságát. A férfiak megalázkodtak és hajbókoltak feljebbvalóik előtt, és dühüket saját családjukra zúdították. A legzsamokibb rendszerek ott maradtak fenn legtovább, ahol a nők a legelnyomottabbak és legalázatosabbak voltak: a régi világ mohamedán országaiban, Kínában és Afrikában. Ahol a nők csak igavonó állatok voltak, gyermekeikből is tudatlan és elmaradott vademberek lettek.”

A látottak megrendítették Fay Rodiszt. Rájött, hogy a régi csillaghajósok meghatározott szempontok szerint válogatták össze a filmeket. Azok az emberek, akik meggyűlölték bolygojukat, nem hittek többé abban, hogy az emberiség képes kijutni a rosszul szervezett élet poklából, azt hozták magukkal, ami a népek és országok civilizációjára, történelmére rossz fényt vetett, hogy a második nemzedék az elhagyott Földet már a mérhetetlen szenvedések helyének lássa, ahová semmiféle megpróbáltatás esetén se szabad visszatérniük, még akkor sem, ha útjuk tragikusan végződik. Szakítani akartak a múlttal; ez az érzés késztethette arra a mai tormansziak őseit, amikor bámulatos szerencsével rátaláltak a néptelen, lakható bolygóra, hogy egy nagy és bölcs civilizáció ivadékainak, a misztikus Fehér Csillagokról származóknak vallják magukat. Semmi akadálya nem lett volna, hogy később bemutassák a földi szörnyűségekről készült filmeket. Ezek mellett a Tormansz mai élete igazi paradicsomnak látszott volna. De már veszélyes lett volna megingatni a Fehér Csillagok bölcsességébé és e bölcsesség letéteményeseibe, az oligarchákba vetett hitet. Alighanem más okok is közrejátszottak.

Fay Rodisz elfáradt. Levetette a finom kelméből készült tormanszi ruhát, bonyolult tomagyakorlatokat végzett, amelyeket rögtönzött tánccal fejezett be. Gondolatainak ideges száguldása megszűnt, ismét nyugodtan tudott gondolkodni. Leült a terjedelmes asztal végére, és a régi keleti bölcsek kiaszszikus testtartásában olyan erősen összpontosította figyelmét, hogy minden eltűnt, lelki szemei előtt csak a Föld lebegett.

Fay Rodisz a földi emberiség legválságosabb és legfélelmetesebb fejlődési időszakának szakértője volt, de még ő sem tudta teljes mélységében elképzelni azt az infemót, amelyen át a világ az értelmes és szabad életig eljutott.

A régi emberek egész életüket ilyen körülmények között élték le, más választásuk nem volt. Megszoktuk, hogy elismeréssel adózzunk a művészet és a tudományos gondolkodás óriásainak — gondolta Rodisz —, pedig hát nekik, akiket az alkotás vagy a tudás páncélja védett, könnyebb volt átvergődniük az élet nehézségein. Mennyivel nehezebb volt a közönséges emberek sorsa. Semmi mással nem tudtak védekezni az élet csapásai ellen, mint álmokkal, de az élet csapásai ezeket is összetörték. S mégis… támadtak új, hozzájuk hasonló szerény és derék emberek, akik észrevétlen munkájukkal a maguk módján odaadóan szolgálták a magasztos célokat. S a Megosztott Világ Kora után elkövetkezett a Világ Egyesülésének Kora, a Közös Munka Kora, az Összekulcsolt Kezek Kora.

Fay Rodisz most nem az értelmével, hanem a szívével értette meg, milyen nagy árat fizetett a földi emberiség a kommunista jelenért, azért, hogy kijusson a természet infemójából. Másként látta a társadalom bölcs védőrendszereit, átérezte, hogy soha, semmilyen körülmények közt sem szabad megengedni a legcsekélyebb visszalépést a múltba. Egy lépést sem lefelé a lépcsőn, vissza az infemó szűk szakadékába. A lépcső minden foka mögött emberi szemek, szomorú, álmodozó, szenvedő és fenyegető szemek milliói voltak. És tengernyi könny. Milyen igaza volt Kin Ruhnak, a nagy mesternek, amikor a régi történelem tanulmányozását az infemó-lét elméletéré alapozta!

Majd egy másik ember alakja merült fel előtte. Ő sem réttent vissza attól a pszichikai tehertől, amely az MVK történélmének kutatójára nehezedik.

A híres ásatások szervezője, Veda Kong, a színésznő és énekesnő, Rodisznak gyermekkora óta eszményképe volt. Veda Kong testét régesrég elporlasztotta a magas hőfokú halotthamvasztó sugár, de a Nagy Gyűrű Korának remek sztereofilmjei évszázadok óta híven őrzik eleven, bájos alakját. Sok fiatal igyekezett a nyomában járni. Abban a társadalomban, ahol a történelem a legfontosabb tudománynak számít, sokan választják ezt a szakterületet. Ám a történészre, aki maga is átéli a tanulmányozott kor embereinek minden baját és bánatát, időnként elviselhetetlen pszichikai nyomás nehezedik. A legtöbben óvakodnak a félelmetes Sötét Századoktól és az MVK-tól, mert elmélyült tanulmányozásukhoz rendkívüli kitartás és lelki edzettség szükséges.

Fay Rodisz érezte a múlt egész súlyát, évszázadok súlyát, mikor a történelem nem tudomány, hanem csak a politika és az elnyomás eszköze, hazugságok halmaza volt.

Rodisz úgy belemerült gondolataiba, hogy nem hallotta, mikor Csoio Csagasz óvatosan benyitott. A felső világítás még mindig nem volt bekapcsolva. Csak a lila gázlámpák halvány fénye derengett a föld alatti terem homályában. Csoio Csagasz sóvár szemmel bámult vendégére, s csak később ébredt rá, hogy a szorosan ráfeszülő védőruhában látja. Fay Rodisz viszszatért a jelenbe, könnyedén leugrott az asztalról, és a szék felé indult, ahová a ruháját tette. Csoio Csagasz felemelte a kezét, megállította. Az asszony csodálkozva nézett rá, a haját igazgatta.

— A Föld minden nője ilyen gyönyörű?

— Én egészen átlagos vagyok — mosolyodon el Rodisz, majd hozzátette: — Tetszem a védőruhában?

— Hogyne. Maga rendkívül szép.

Fay Rodisz a vékony ruhát összehajtotta, és a feje köré csavarta, mint egy turbánt. A kissé féloldalt csapott turbán vidám és huncut kifejezést adott szabályos és finom vonásainak.

Csoio Csagasz felgyújtotta a felső világítást, és elragadtatva bámult vendégére.

— Lehet, hogy önnél szebb nők is vannak a csillaghajón?

— Igen. Például Olla Dez, de ő nem jön ide.

— Kár.

— Majd megkérem, hogy táncoljon önnek.

Visszatértek a zöld szobába, amelyet Rodisz három nappal ezelőtt hagyott el. Csoio Csagasz azt ajánlotta neki, hogy pihenjen egy kicsit.

— Sietnem kell — felelte Rodisz. — Hibát követtem el társaimmal szemben. Barátaim bizonyára aggódnak már. A földi múlt filmjei miatt megfeledkeztem erről. De a bizalmáért nagyón hálás vagyok! Gondolhatja, hogy egy történész számára milyen fontos ez a találkozás a régi művészet dokumentumaival és alkotásaival, amelyek a Földön elvesztek.

— Ön a nagyon kevesek közé tartozik, akik látták ezt — mondta szigorúan Csoio Csagasz.

— Meg kell ígérnem, hogy nem mondok el semmit a Tormansz lakosainak?

— Igen!

Fay Rodisz a kezét nyújtotta. Csoio Csagasz ismét megpróbálta egy kicsit tovább a saját kezében tartani, de felhangzott a beszélő készülék könnyed füttyjelzése. Az oligarcha az asztalka felé fordult, néhány érthetetlen szót mondott. Hamarosan belépett a szobába az izgatott Tael mérnök. Tisztelettudón megállt az ajtóban, meghajolt Csoio Csagasz előtt, de nem vette mindjárt észre a háttérben meghúzódó Rodiszt.

— A földi vendégek úrnőjüket keresik. Bementek az ítélet Termébe, s magukkal vitték az egyik kilenclábú készüléket. Mi a parancs?

— Semmi. Úrnőjük itt van, rögtön csatlakozik hozzájuk. Maga pedig maradjon itt megbeszélésre!

Tael mérnök megfordult, és sóbálvánnyá vált. A védőmhás Rodisz, fején a hetyke fekete turbánnal, ragyogó, szokatlanul zöld szemével olyan volt, mint egy ismeretlen világ rendkívüli teremtménye. Fesztelensége a Jan-Jah asszonyai számára elképzelhetetlen volt.

Fay Rodisz barátságos mosollyal üdvözölte, majd a Négyek Tanácsának elnökéhez fordult:

— Remélhetem, hamarosan újra találkozunk?

— Természetesen. Ne feledkezzék meg Olláról és a táncról!

Fay Rodisz kiment. Most már kísérő nélkül járt a néptelen folyosókon és termekben. Az első teremben, amelynek rózsaszínű falait fekete nyilak és tört vonalak díszítették, egy aszszony állt. Rodisz megismerte Csagasz feleségét. Jantre Jahah szép ajkai gőgös mosolyra görbültek, szemöldöke feljebb húzódott.

— Belelátok a kártyáiba, de ilyen arcátlanságot és szemérmetlenséget nem vártam a jövevények tudós vezetőjétől!

Fay Rodisz hallgatott, próbálta felidézni a Földön már feledésbe merült szidalmazó szavak értelmét. Hallgatása még inkább felingerelte a tormanszi nőt.

— Nem tűröm, hogy így sétálgasson itt! — kiáltotta.

— Így? Hogy érti ezt? — nézett végig magán csodálkozva Fay Rodisz. — Ó, azt hiszem, már értem. De a félje azt mondta, hogy neki tetszik ez a külső.

— Azt mondta! — fuldoklott a dühtől Jantre Jahah. — Maga nincs tisztában vele, hogy ez illetlenség! — S undorral nézett végig Rodiszon.

— Tudom, hogy az önök erkölcsi felfogása szerint az ilyen öltözék nem való utcára — felelte Rodisz. — De lakásban? Az ön ruháját például szebbnek és kihívóbbnak találom.

A tormanszi nő, mélyen kivágott, mellét csaknem fedetlenül hagyó ruhájában, keskeny szalagokból összerótt, rövid szóknyájában, amelyből minden mozdulatnál kivillant a combja, valóban sokkal meztelenebbnek látszott.

— Azonkívül — Rodisz ajkán alig észrevehető mosoly suhant át —, ebben a fémben én tökéletesen hozzáférhetetlen vagyök.

— Maguk, földlakók, vagy határtalanul naivak, vagy nagyón ravaszak. Csakugyan ne tudná, hogy szebb, mint bárki az én bolygómon? Szép, rendkívüli, és veszélyes a férfiainkra… Elég csak magára nézni… — Jantre Jahah idegesen tördelte a kezét. — Hogy is magyarázzam meg? Maga hozzászokott a tökéletes testhez, magának ez az átlag, de nálunk ritka adomány.

Rodisz a másik asszony meztelen vállára tette a kezét, de Jantre Jahah elhúzódott tőle.

— Bocsásson meg — hajolt meg könnyedén Rodisz. Kibontóttá a turbánt, és egy pillanat alatt felöltözött.

— De maga valami táncot ígért a férjemnek?

— Igen, s teljesítenem is kell az ígéretet. Nem hiszem, hogy ez. önnek kellemetlen lehetne. De kapcsolatom a bolygó urával más dolog, kihat a két világ érintkezésére.

— S nekem nincs semmi közöm hozzá? — fortyant fel ismét a tormanszi nő.

— Nincs! — felelte Fay Rodisz, és Jantre Jahah, némán a dühtől, kiment.

Fay Rodisz egy ideig elgondolkozva állt, majd lassan megindult a termen át. A nagy fáradtság eltompította érzékeit. Átment a következő, sárga-barna termen, és alighogy kilépett az utolsó, gyengén megvilágított folyosóra, amely az uralkodó lakosztályát a földieknek kijelölt résszel összekötötte, megérezte, hogy valaki nézi. Egy pillanat alatt koncentrált, felkészült a gonosz szándék elhárítására. Fojtott hang hallatszott a sötétből, mint amikor valaki meglepetésében és ámulatában felkiált. Rodisz megfeszítette akaraterejét, tovább ment, mögötte pedig, mélyen lehajolva, egy ember futott abba az irányba, ahonnan ő jött.

Lentről ugyanakkor súlyos zuhanás hallatszott. Az SDF Rodíszt hívta, kiáltása eljutott a palota minden zugába. Előrohantak az őrök. Ez volt az a pillanat, amikor a „mentő” csőport a Sötétség, vagy ahogyan hivatalosan nevezték, az ítélet Terméből lecsúszott a mélybe.

A Föld emberei csak most, a történtek megbeszélése után jöttek rá, hogy a palotaőrség és az alacsonyabb rangú parancsnokok nem tekinthetők a saját teüeikért felelős embereknek. Igen, a „lilák” erkölcsileg fogyatékos, pszichikailag megtört lények voltak, képtelenek véleményalkotásra, és mentesek minden felelősségtől, feletteseik akaratának készséges bábjai.

— Valamennyien sok hibát követtünk el. — Rodisz nevető szemmel nézett végig társain. — Én tegyek szemrehányást maguknak, mikor én magam is szeretném valahogy megmozgatni ezt a dermedt társadalmat, amely makacsul ragaszkodik a kialakult rendhez?

— Minket egészen lenyűgöztek az információs anyagtárak — mondta Csedi —, a régi templomok és más elhagyatott helyiségek, melyek zsúfolásig vannak megpenészedett, itt-ott már porladó könyvekkel, iratokkal, fényképekkel és dokumentumokkái. Több száz szorgalmas ember szükséges csupán egy ilyen irattár feltárásához, pedig a bolygón vagy háromszázezer van belőle.

— A műalkotásokkal sem jobb a helyzet — jegyezte meg Gén Atal. — A Zene, a Festészet és a Szobrászat Házaiban csak azt állítják ki, ami a Négyek Tanácsának és bizalmasainak tetszik. Az összes többit, régit és újat, senki által nem látogatott épületekbe zárták. Az egyikbe benéztem. Garmadábán állnak a festmények, az egymásra dobált szobrok. Mindent vastag porréteg lep.

— Nagyjából minden világos — mondta Eviza Tanét. — Itt vagyunk ugyan, de csak azt láthatjuk, amit meg akarnak mutatni nekünk. A vége az lesz, hogy egy szörnyen torz képet viszünk haza a Földre a Tormansz életéről, és expedíciónk nagyón csekély haszonnal jár!

— Mit javasol hát? — kérdezte Vir Norin.

— Vessük bele magunkat a bolygó mindennapi életébe — felelte Eviza meggyőződéssel. — Néhány nap múlva levethetjük a védőruhánkat, külsőnk nem fogja többé zavarni kömyezetünket.

— Levetni a védőruhát? Hát a gyilkosok fegyvere? — kiáltott fel Gén Atal.

— Mégis meg kell tennünk — mondta nyugodtan Rodisz —, másképp elkerülnek bennünket az egyszerű emberek. Pedig csak az ő segítségükkel kaphatunk őszinte képet az itteni életről, céljáról és értelméről. Ostobaság arra számítani, hogy mi heten kiássuk a raktárba hányt információkat, és eligazodhatünk bennük. Emberekre van szükségünk, akik más és más társadalmi szinten élnek, különböző foglalkozást űznek. A foglalkozásuk nagyon fontos, mert egész életükön át ugyanazt a munkát végzik.

— Mégis rosszul dolgoznak — jegyezte meg Csedi. — Tivisza és Tor meglátogatta a bolygó biológiai intézeteit, és megdöbbenve tapasztalta, mennyire elhanyagoltak a természetvédelmi területek és a parkok: kimerült, pusztuló erdők és elfajzott állatvilág. Vegyük le mielőbb a védőruhát, Eviza.

— Még vagy hat napig vámunk kell.

A csillaghajósok szétszéledtek a szobákban, hogy felkészüljenek a „Sötét Láng”-nak szóló következő adásra.

— Látni akarta Veda Kongot? Jöjjön — fordult Rodisz hirtélén Csedihez.

A sarokban álló, jó ideje hallgató fekete SDF odatipegett a díványhoz. Fay Rodisz kivette belőle az emlékezőgép „csillagocskáját”, és kibontotta a fóliát. A meggypiros szín lírai színezetű életrajzot sejtetett. Rodisz néhány szakszerű kézmozdulatot tett — és a magas, kék drapériájú fal előtt megjelent a kép. A Nagy Gyűrű Korában készült sztereofilmek semmiben sem maradtak el a maiak mögött, és Veda Kong a századok mélyéből előjött, s leült Rodisz és Csedi elé, az akkori idők finom fonatú fémkarosszékébe.

— Az ötödik sugárra állítottam be — súgta izgatottan Rodisz. — Ez az ő életének utolsó évtizedéről szól, amit én magam még soha nem láttam. Mikor Veda Kong befejezte az MVK negyedik korszaka hadtörténetének megfejtését…

Csedi, aki a dívány sarkába húzódott, egyformán látta maga előtt Veda Kongot és Fay Rodiszt, mintha egymással szemben ülne a Nagy Gyűrű Korának asszonya és az Összekulcsolt Kezek Korának asszonya… A Földön minden iskoláslány ismerte Veda Kongot, az MVK félelmetes barlangjainak kutatóját, hősnőjét, aki kedvese volt az akkori idők két híres emherének, Erg Noomak és Dar Vetmek. Csedi összehasonlította Veda Kong ismerős alakját hivatásának élő folytatójával. Fay Rodisznak nem kellett átverekednie magát vastag kőfalakon és veszélyes védőberendezéseken. Ő a kozmosz mélyében, olyan távolságban, amely még Veda Kong korának emberei számára is elképzelhetetlen volt, egy egész bolygót talált, amely nem élte át a földi emberiségnek azokat a válságos időszakait. Csedi gyermeki elragadtatással nézte Veda finom, gyöngéd arcát, kedves, szürke szemét, álmodozó mosolyát. Az évek nem látszottak meg lányosán karcsú alakján, de Csedi úgy látta, hogy Veda fiatalkori filmjeihez képest egész lényét titkolt szomorúság hatja át.

A földi emberek külseje rendkívüli változatos volt, különösen a Közös Munka Korában, mikor a legkülönbözőbb fajok és nemzetiségek összeolvadása már megkezdődött. A Nagy Gyűrű Korára a földi embertípus már tökéletesebb lett, eltűnt a Közös Munka Korának sokféle típusa.

Veda Kong a láthatatlan hallgatóság felé fordult:

„Két dal következik az MVK háborús korszakából. Tir Tviszt fordította le őket nemrég. A dallam változatlan.”

Egy kéz könnyű húros hangszert nyújtott át Vedának. Veda ujjai zengő hangokat csaltak ki belőle.

„Könyörgés golyóért” — jelentette be Veda, és mély, erős hangja betöltötte a palota nagy szobáját.

A dal könyörgés volt valamilyen istenhez, hogy küldjön pusztulást a csatában, mert az ember életének nincs értelme.

„Halálos golyót küldj énfelém, hiszen kegyességednek nincs határa” — ismételte Csedi. — Milyen társadalom az, amelyben egy nyilvánvalóan nyugodt és bátor ember odáig jut, hogy golyóért fohászkodik.

A másik dal még hihetetlenebb volt:

— Csak a halott boldog! Repülőgépek szállnak, Ágyú dörög, a föld tankok alatt remeg. Golyózápor csattog, megreszketnek az élők, És nőnek a hullahegyek…

Veda Kong a búsan és félelmetesen zengő húrok fölé ha-jolva dalolt.

Mihelyt eltűnt a kép, Fay Rodisz felállt, és szomorúan így szólt:

— Veda Kong mélyebben átérezte, mint mi, azokat a mérheteden szenvedéseket, amelyek elődeinknek kijutottak.

— Csakugyan olyan általános volt az antihumanizmus az MVK-ban, csakugyan az határozta meg az egész életet? — kérdezte Csedi.

— Szerencsére nem. De mindent áthatott, még a művészetet is. Az akkori idők legnagyobb költői is írtak ilyen versekét. — Rodisz mély és erős hangon mondta: — „Sűrűn kaszáld, akik szaladnak félve, golyózáport a íútók sűrűjébe, parabellum!”

— Elképesztő! — mondta Csedi megdöbbenve. — Mi az a parabellum?

— Golyós zsebfegyver.

— Akkor ez komoly? Sűrűbben lőni a golyókat a veszély elől menekülőkre? — Csedi elkomorodott.

— Egészen komoly.

— S mindennek ellenére Földünk derűsen és tisztán újjászületett.

— Igen, de nem az egész emberiség. Itt, a Tormanszon minden megismétlődik.

Csedi Fay Rodiszhoz simult, mint a gyermek, aki anyjánál keres támaszt.

VII. FEJEZET

A Föld szeme

A „Sötét Láng” zord sziklabércként emelkedett a száraz és néptelen tengerparti füves pusztaságon. A szél vékony homokos porréteggel vonta már be körülötte a talajt. A hangáteresztő légszűrőkön a földlakók néha behallották a körülöttük őrjáratot végző lilaruhások kiabáláshoz hasonló beszélgetését és a szállító gépkocsik motorjainak erős búgását.

A csillaghajósok tudták, azért áll itt őrség, hogy megakadályozza érintkezésüket a tormansziakkal, nem pedig azért, hogy megvédje a vendégeket. Sőt, egyik éjjel maguk az őrök kíséreltek meg támadást a „Sötét Láng” ellen. A csillaghajósokat nem érte váratlanul, s az éjszakai filmfelvevők megörökítették a „csata” részleteit. Tulajdonképpen nem is volt csata. A „lilák” váratlanul tűz alá vették a kijárati folyosót, és berontottak a szabadba nyíló részbe, de visszapattantak a védőtérről, és saját golyóik sebesítették meg őket. Azóta senki sem közeledett a „Sötét Láng”-hoz. Aki először vetődött ide, azt hihette, hogy a csillaghajót réges-rég elhagyták.

A személyzet várta a teljes akklimatizációt, amikor majd felszedhetik a nyitott folyosót és szabaddá tehetik az űrhajó nyílásaik hogy takarékoskodjanak a földi levegőkészlettel. Div Szimbel és Olla Dez szeretett volna kirándulni a tengerre, Grif Rift és Szol Szain pedig elsősorban azon gondolkodott, hogyan kellene kapcsolatot teremtem a Tormansz lakosságával. Lassan kezdtek eligazodni a bolygó életében, amely emberi vonatkozásban közel állt hozzájuk, de a történelmét, társadalmi berendezkedését, a szokásokat és az ismeretlen célokat tekintve idegen volt. A türelmes várakozás a földlakók egyik alapvető tulajdonsága volt, s itt elviselhetőbb lett volna, ha nincs az állandó izgalom hét társukért. Minden percben készen kell állniuk, hogy segítsenek rajtuk.

Valamennyi távközlési csatornát kettőre korlátozták, a hátsó félteke 46-os szegmentumára, és a Bölcsesség Központja városára irányuló kettős csatornára. Ezek a bolygó fölött a légkörön túli visszaverő rétegekig emelkedtek, és onnan vízesésként zuhantak le, nagy területet tölcsérként fedve be. A főcsatorna sugárzói a „Sötét Láng” kupoláján levő szemekre hasonlították, nappal kéken csillogtak, éjszaka pedig sárga fénynyel égtek. Ezek az éber szemek félelemmel töltötték el a tormansziakat. Az űrhajó mélyében, a szferoid pilótafülkében állandó ügyeletes figyelte a hét zöld fényt a műszerasztal ferde lapjának felső sávján. Éjszaka rendszerint férfiak voltak szolgálatban. Ez a szokás még az őskorból maradt fenn, mikor éjszakánként férfiak virrasztottak, mert a sötétség leszállta után veszélyes ragadozók kóboroltak az ember lakóvagy szálláshelye körül.

Teltek-múltak a hetek. A rendszeres televizofon kapcsolat társaikkal enyhítette az aggodalom feszültségét. Div Szimbel még azt is javasolta, hogy kapcsolják át az optikai indikátorókát hangriasztásra, és ne tartsanak ügyeletet a műszerasztal mellett. Grif Rift azonban ellenezte.

— Nincs jogunk megfosztani társainkat aggódó gondolatainktól. Ezek révén érzik a segítséget és a kapcsolatot a földi világnak ezzel a kis szigetével — mondta a parancsnok, széles, büszke mozdulattal mutatva körül. — Ott, a Földön valamennyien a jóindulatú figyelmesség és gondoskodás pszichikai terében élünk. Itt mindig érződik az idegenség, a szétszórtság és a rosszindulat. Mi még soha nem voltunk ilyen magányosak, a lelki magány pedig rosszabb, mint elszigetelődni a megszokott világtól. Nehéz megpróbáltatások idején ez nagyón nyomasztó.

Egyik este Grif Rift ült a személyi jelzések műszertáblája előtt, a fényezett lapra könyökölve, öklére támasztotta a fejét. Mögötte tétován és nesztelenül felbukkant Szol Szain.

— Mit járkál itt, Szol? — kérdezte Rift meg sem fordulva. — Nyugtalan?

— Úgy érzem magam, mint a futó, aki teljes erővel belelendült, de jóval a cél előtt megállították. Nehéz elviselni ezt a kényszerű tétlenséget.

— Magára vállalta a kapott információk tárolását.

— Jelentéktelen munka. Olyan kevés értékes anyagot sikerül szereznünk.

— Az a baj, hogy a tormansziak nem működnek együtt velünk, néha meg egyszerűen akadályoznak.

— Várjon még egy kicsit. Majd az emberekkel lépünk összeköttetésbe, nem a hivatalokkal.

— Bár már látnám! Úgy szeretnék valami jót tenni értük. S minél több eredménnyel. Most azonban akár szívhatnék valami enyhe kábítószert.

— Miket beszél, Szol!

Szol Szain mérnök felkapta a fejét, a zöld fények beteges színt kölcsönöztek szikár arcának.

— Talán szükségszerű is a mi körülményeink közt.

— Mire gondol, Szol?

— A tehetetlenségre. Nem lehet áttörni a legszilárdabb falat, a pszichológiai falat, amellyel körülvettek minket…

— De miért ne lehetne? Én a maga helyében felhasználnám konstruktőri tehetségemet, hogy elkészítsem a legfontosabb műszereket a Tormansz lakói részére. Nagy szükségük van rájuk.

— Maga szerint mi a legfontosabb?

— Az ellenséges érzelmet jelző készülék és a fegyver. Egyikét is, másikat is gomb nagyságúra kicsinyítve képzelném. Lehetne olyan alakú, mint egy kis csat vagy fülbevaló.

— És a fegyver?

— Igen! Az UBT-bombáktól a sugártörőkig.

— UBT? Maga erre gondol, de ha én egy pillanatra megkívánom a narkotikumot, az már erkölcstelenség? Hány életét oltott ki az UBT kétezer évvel ezelőtt nálunk, de más bolygókon is!

— S mennyit mentett meg azzal, hogy elpusztította a gyilkosok hordáit?

— Nem tudok igazat adni magának. Valaha szükség volt rá, de mi csak könyvekből tudunk erről. Én nem tudok… — Szol Szain elhallgatott, mert a parancsnok hirtelen felegyenesedett.

A bal felső zöld szem kialudt, kétszer pislantott, majd újra egyenletes fénnyel égett. Grif Rift töprengő arca felélénkült, ösztönösen ökölbe szorított keze szétnyílt. Szol Szain megkönnyebbülten felsóhajtott. Mindketten hallgattak.

— Nagyon szereti őt, Rítt? — kérdezte Szain, és megérintette Grif Rift kezét. — Nem kíváncsiságból kérdezem, hiszen én is…

— Kit?

— Csedit! — felelte Szol Szain, s a parancsnok tekintetében csodálkozást látott felvillanni. — Igen, a kis Csedit, nem pedig a gyönyörű Evizát!

Rift a bal felső fényre pillantott, ujjait óvatosan a műszerfal külső gombsorára tette, mintha a kísértésnek engedve őszszeköttetést akarna teremteni a tormanszi fővárossal.

— Rodisz balsorsa válaszfal köztünk, de az én múltamból is rám vetődik a halál árnyéka. — Rift felállt, néhányszor végigsétált a fülkén, és alig észrevehető zavarral Szol Szainhoz lépett. — Van egy régi dal: „Nem tudom, mi van előttem a sötétben, de visszanézni félek!”

— Maga mond ilyet, aki gyengeségem miatt szemrehányást tesz nekem?

— Igen, mert magamnak is szemrehányást teszek. S szintén megbocsátok.

— De ha ezek arra vetemednek…

— Megmondtam Rodisznak, hogy ha kell, egy kilométer mélyen feltúrom ezt a bolygót, de megtalálom őt.

— S ő megtiltotta?

— Persze! „Nem, Grif, maga ezt soha nem teszi meg!” — A parancsnok megpróbálta utánozni Fay Rodisz szemrehányó, szomorú hangját.

— S ha támadás éri a „Sötét Láng”-ot? — kérdezte Szol.

— Az más. Newton harmadik törvényét* ezek most már tapasztalatból megismerték. Kár, hogy ebben a társadalomban egyéni erőszak esetén nem érvényesül ez a törvény. Mennyivel boldogabb és egyszerűbb lenne az életük…

— Ezért kell hát a fegyver!

— Úgy bizony!

— De mi lesz, ha mindenki hozzájut?

A hatás (akció) mindig egyenlő az ellenhatással (reakció).

— Semmi. Mindenki tudni fogja, hogy a fejét kockáztatja, s tízszer is megfontolja, mielőtt erőszakhoz folyamodna. Ha pedig fontolgat, akkor aligha követ el erőszakot.

A bal felső szem egy pillanatra kialudt, majd felvillant és pislogott néhányszor.

Rifit megkönnyebbülten mosolyogva a műszertáblához ugrótt, kapcsolt. A tartalék televizofon kis képernyője kivilágosodott, Grif Rift Szol Szabihoz fordult:

— Nagyon nyugtalanított a dolog, már azt hittem… De aztán eszembe jutott a megállapodás Fay Rodisszal. Ha valami megbeszélnivalója lesz, akkor fog jelezni, amikor én vagyök ügyeletes.

Szol Szain a kijárathoz indult.

— Maradjon! Nem számítok titokra, azokra az örök és kedvés titkokra, az egyetlenekre, amelyek Földünkön még fennmaradtak — mondta szomorúan Rift.

Szol Szain tétován megállt.

— Lehet, hogy Csedi is vele lesz — mondta Rift, A kibernetikus mérnök visszaült a karosszékbe.

Nem sokáig kellett várniuk. A képernyőn felvillant a Jan Jah bolygó gázlámpáinak lilás árnyalata. Kis négyzet alakú kert látszott a palotának annál a kiszögellésénél, amely a hegyekre nézett. Grif Rift tudta, hogy ezt a kertet bocsátották a földi vendégek rendelkezésére, s nem lepődött meg, mikor meglátta Fay Rodiszt egy szál védőruhában. Sűrű, fekete szakáiba tormanszi férfi ment mellette. A leírás alapján Rift ráismert Tael mérnökre. Szol Szain könnyedén megbökte a parancsnokot, s rámutatott a kert két rézsútosan szembe fekvő sarkában álló SDF-ekre. „Négyszemközti beszélgetésre van árnyékolva — gondolta Rift. — Akkor miért kellek én?” A kérdésre nem mindjárt kapott választ. Fay Rodisz nem nézett a csillaghajó felé, úgy viselkedett, mint akinek sejtelme sincs arról, hogy bekapcsolta az SDF adóját.

Lehajtott fővel ment, elgondokodva hallgatta a mérnököt, akinek szavait a Jan-Jah beszédben kevéssé gyakorlott csillaghajósok csak részben értették. Zizegett a szélben a magas fű, ide-oda csapódtak a különös, legyező formájú bokrok, a sötétvörös virág súlyos korongjai hajladoztak a ruganyos szárákon.

A kertet gyűrűként vette körül a sötétség. A Tormanszon az éjszakai világítás a nagyvárosokra, a fontos közlekedési csőmópontokra és a gyárakra korlátozódott. A bolygó többi részén fél napon át sötétség uralkodott. A Tormansz kicsi és távoli holdja alig törte meg a sötétséget. A ritkás csillagok még jobban kiemelték az égbolt feketeségét.

Fay Rodisz a Nagy Gyűrűről beszélt a tormanszi férfinak, amely már vagy másfél ezer esztendeje segítette a földi emberiséget, ébren tartotta a hitet az értelem hatalmában és az élet örömeiben, feltárta a kozmosz végtelenségét, feleslegessé téve a tapogatózó kutatásokat. Most pedig a spiráltér titkának feltárásával és az egyenes sugár csillaghajókkal közel került az, ami azelőtt láthatóan, de anyagtalanul vonult át a Föld külső állomásainak képernyőin.

— Beköszöntött az Összekulcsolt Kezek Kora, és mi itt vagyünk — fejezte be Rodisz. — Ha nincs a Nagy Gyűrű, évmiihókba telt volna, amíg a földi emberekkel benépesült két bolygó egymásra talál.

— A földi emberekkel?! — kiáltott fel meglepetten a mérnők.

— Maga talán nem tudta? — komorodott el Rodisz. Azt hitte, hogy Tael a Négyek Tanácsának bizalmi embere, tehát ismeri a három csillaghajó és a palota föld alatti helyiségének titkát. Honteelo Tollo Frael mérnök lett az első háromnevű tormanszi, aki megismerte a Tanács titkát. Tael hangtalanul mozgatta ajkait, mondani akart valamit. Rodisz a mérnök halántékára tette a tenyerét, és Tael megkönnyebbülten felsóhajtott.

— Megszegtem uralkodójának tett ígéretemet. De nem sejthettem, hogy a bolygó információs szolgálatának vezetője nem ismeri a bolygó igazi történetét.

— Úgy látom, nincs teljesen tisztában vele, milyen szakadék választ el minket, közönséges embereket azoktól, akik fent vannak.

— Ugyanolyan szakadék, mint amilyen a „hél”-ek, a hoszszúéltűek és a „rél”-ek, a rövidéltűek között tátong, akik nem részesülnek oktatásban, és korai halálra vannak ítélve?

— Mélyebb. A „rél”-ek önállóan is szerezhetnek tudást, és a világ megértésében egyenlőek lehetnek velünk, de mi, rendkívüli eseteket kivéve, soha semmit nem tudhatunk azon kivül, amit fentről engedélyeznek nekünk.

— Nem tudja, hogy a Nagy Gyűrű adásait néha itt, a Jan Jah bolygón is fogják?

— Az nem lehet!

Fay Rodisz elmosolyodott, eszébe jutott látogatása a Társadalmi Berendezkedés Intézetének könyvtárában.

Az intézet „kígyós” vezetőjének hízelgett a földlakók érdeklődése, végigvezette őket egy hatalmas termen. A hosszú terem középtengelyében, furcsa réztalapzatokon léggömbök álltak az asztalok között, amelyeken színes térképek hevertek. A földlakóknak elég volt egy pillantást vetni rájuk, hogy megállapítsák, más világokról ilyen részletes és közeli képet semmiféle teleszkóp nem adhat. A tormansziak tehát fogják időnként a Nagy Gyűrű adásait.

A szegény mérnök csodálkozó szemmel nézett Rodiszra.

„Az idealista tekintete”, gondolta Rodisz, összehasonlítva a „kígyósok” futkározó szemével, vagy a lila ruhás őrök merev, szúrós pillantásával. Jelt adott, és Grif Riflt megnyomta a visszacsatolás gombját.

— Ismerkedjen a csillaghajón levő társaimmal, Tael — mondta Rodisz, rámutatva Rift és Szain sztereo képére de lassabban beszéljen, mert ők kevésbé gyakorlottak a Jan-Jah nyelvben.

Fay Rodisz lassan elindult a virágágyak mentén, hagyta, hogy Tael maga beszéljen barátaival.

— Maguk be tudják tölteni tudatlanságunk szakadékát? Meg tudják mutatni nekünk a Földet, más csillagok bolygóit, civilizációik rendkívüli eredményeit? — kérdezte izgatottan a mérnök.

— Mindent, amit magunk megismertünk — ígérte Rift. — De a világmindenségben sok olyan jelenség van, amelyek előtt úgy állunk, mint az olvasni nem tudó gyermek.

— Bárcsak a tizedét tudnánk annak, amit maguk — mosolyodott el Tael mérnök. — Sok olyan ember van a Jan-Jah bolygón, akik inkább érdemesek arra, hogy megismeijék magukat, mint én! Hogy lehetne ezt nyélbe ütni? Ide, ebbe a palotába nem engedik be őket.

— Bemutathatunk filmeket, és beszélhetünk akár ezer embérrel is a csillaghajó mellett — mondta Grif Rift.

Es biztosíthatjuk védelmüket — tette hozzá Szol Szaín. Megvitatták a tervet. Rodisz ebben nem vett részt. Grif Rift elnézte fekete alakját, amint ott állt, kissé távolabb, egy fúrcsa, torz szobor mellett, két ösvény találkozásánál.

— Mint mindig, nem a technika, hanem az emberek okozzák a legnagyobb nehézséget — foglalta össze a beszélgetés eredményét Grif Rift. — Maguk tehát az ember külseje alapján nem tudják felismerni a pszichikai struktúráját.

— Maga előre látta ezt, mikor a pszichoindikátorról, az ellenséges érzelmet jelző készülékről beszélt — emlékeztette Szol Szain.

Fay Rodisz odament, és azt mondta:

— Amíg ki nem eszeljük a pszichoindíkátort, nekünk kell vállalnunk a szerepét. Mint pszichikailag a legedzettebbek, Eviza, Vir és én fogunk válogatni Tael ismerősei és barátai közt. Belőlük kerül ki az első közönség.

Mikor a csillaghajó fülkéjében eltűnt a kert képe, Szol Szain így szólt: Néhány napra eltűnök és gondolkodom az indikátoron. Az információs anyag tárolását adja át Menta Kornak.

Szol Szain kiment. A Tormansz hosszú éjszakája lassan múlt. Grif Rift arra gondolt: vajon a Tormansz lakóinak nyújtandó segítség nem éppoly tilos és bűnös beavatkozás az idegen életbe, mint amikor az idegen élet törvényeit nem ismerő, magasabb rendű civilizáció képviselői szörnyű kárt okoztak a normális történelmi fejlődés folyamatának? Néhány bolygó emberisége ezt a beavatkozást a sátán küldötteiről, a sötétség és a gonosz szellemeiről költött legendákban fejezte ki.

Rift járkálni kezdett a fülkében, nyugtalan pillantásokat vetett a hét zöld fényre, mintha választ várna tőlük. Szeretett volna tanácskozni Fay Rodisszal, de nem sikerült. Fay maga mutatta be őket ennek a tormanszi férfinak. A mérnökkel folytatott beszélgetésből a földlakók tisztán látták, milyen tájékozatlanok az egyszerűbb tormansziak.

Igen, minden embernek joga van a tudáshoz és a szépséghez. Nem fogják megsérteni a történelmi fejlődést, ha összekötik az elszakadt szálakat! Ellenkezőleg, újra megindítják a történelmi fejlődés gonosz szándékkal megállított folyamatát, ismét a normális útra terelik. Egy ember megmentése is nagy boldogság, hát még milyen öröm lesz, ha egy egész bolygón sikerül segítem!

És az űrhajó tökéletes éjszakai csendjében a parancsnok hallani vélte Fay Rodisz hangját, amint határozottan azt mondja neki: „Igen, kedves Rift, igen!”

Neia Holly, Olla Dez, Grif Rift és Div Szimbel könnyű védőruhában a csillaghajó kupoláján állt. Magasan felettük fehér léggömb lebegett, kis turbinája, amely a szél ellen megtartotta, halkan zümmögött, elektronikus periszkópjának tűkrei csillogtak. Div Szimbel tisztán látta a csillaghajó kömyékének minden részletét. A pilóta felemelte a kezét, és Grif Rift a távmérő-sztereo-teleszkóp objektívjeit a számtárcsán jelzett irányba fordította. A fijldlakók sorban odahajoltak a távmérő nézőkéjéhez, és egyetértettek a mérnök-pilóta választósával.

A part menti dombok között kör alakú mélyedés volt. A part menti dombok csillaghajó felé néző oldalát meredek szakadék vágta le, megvédve a völgykatlant a szelektől. A dómbök tenger felőli oldalán sűrű bozótos ereszkedett le egészen a vízig.

— Ideális hely! — jelentette ki Szimbel elégedetten. — Védőtérrel zárjuk le a mélyedés mindkét hosszanti oldalát és a hátsó pólus felőli részt egészen a tengerig. A nézők éjszaka, a tengeren jönnek, kiszállnak a bokrok közt, és átmennek a völgyhajlatba.

— És világítótorony? — kérdezte Grif Rift.

— Nem szükséges — felelte Olla Dez. — A védőtérhez amúgy is fel kell állítani egy kis tornyot, amely egyben televizofonreléként szolgál. Felállítunk egy árbocot szakaszos ultraviolett sugárzóval, a látogatókat pedig ellátjuk lumineszkáló iránymérőkkel.

A csillaghajót figyelő őrök látták, hogy a fehér léggömb leereszkedik, és a kozmosz ismeretlen mélységeiből érkezett szörny felbőgött. A két elnyújtott szirénahang az őrség megbízottait hívta.

Az odasiető tiszt megértette, hogy a kupolán álló földiakók valamire készülnek az űrhajó közelében. A vízmosásokkal tarkított terepen egy lélek sem volt, és a tiszt jelezte, hogy megadja az engedélyt. Por és füst tört fel a csillaghajó mellől, s meredek falként elzárta a partmenti dombokat a figyelő szemek elől. Mikor a füst eloszlott, a tormansziak egyenes utat pillantottak meg, amely a bokrokon és a vízmosásokon átvágva, egy lapos dombon végződött, ahol gyér, tüskés, lecsüngő ágú fák nőttek. Az őrség tisztje úgy határozott, hogy jelentést tesz feljebbvalóinak a földlakók váratlan aktivitásáról. De mielőtt még sikerült volna rádiótelefonon összeköttetésbe lépnie a Tanács Szem Hivatalával, a „Sötét Láng” belsejéből alacsony, függőlegesen állított hengerhez hasonló szerkezet bújt elő, és méltóságteljesen imbolyogva elindult a nemrég vágott úton. Néhány perc múlva a henger elérte a végpontót, és ott forogni kezdett, elegyengetve a köves talajt. Egyre gyorsabban forgott, majd hirtelen nőni kezdett, fehér fémből készült vastag lemezspirált tolva ki magából. Mialatt az őrség tisztje jelentést tett, a fák között már állt is a kihúzott rugóhoz hasonló, csillogó tomyocska, kockában végződő vékony rúddal a csúcsán.

A csillaghajóból senki sem jött ki, a torony mozdulatlanul állt. Minden elcsendesedett. S a tormansziak úgy határoztak, hogy nem tesznek semmiféle intézkedést.

Ugyanaznap este a „Sötét Láng” közvetítette Fay Rodisznak a környék térképét és a rögtönzött színház tervrajzát. Rodisz felhívta a figyelmüket, hogy a Tormansz ura emlékeztette őt a „táncversenyre”. Olla Dez megígérte, hogy felkészül a másnapi szereplésre.

Még Szol Szain is előbújt magányából, mikor bekapcsolták a csillaghajó nagy sztereó-képernyőjét.

A Coam-palotában négy SDF közvetítésével vették az űrhajó tágas körtermét, és az űrhajón pedig a palota Gyöngytermét.

A híres táncosnő, Gae Od-Timfift lépett fel partnerével, egy széles vállú, zömök, férfias és komoly arcú táncossal. Igen nehéz, gyors fordulatokkal és forgásokkal teli akrobatikus táncot adtak elő, amely a férfi és a nő egymás elleni harcát mutatta be. A táncosnő keskeny, vörös szalagokból összeállított rövid ruhát viselt. Bal karján bilincsként feszülő súlyos karperecek. A nyakán nyakörvhöz hasonló gyöngysor csillogott. A táncosnő partnerébe kapaszkodva a földre zuhant, és elterült a férfi előtt. Szép és tehetetlen pózban feküdt az oldalán, húrként megfeszítve kaíját és lábát, partnerére emelve könyörgő tekintetét. Kezét alázatosan partnerének kínálta, behajlítóttá térdét, készen arra, hogy a férfi kívánságára felálljon. Az egész tánc a férfi hatalmát, a nő jelentéktelenségét és egyúttal veszedelmes erejét szimbolizálta.

Az előadók művészete és szépsége, a legnehezebb pózok tökéletes könnyedsége és finom kivitele, a szét-szétnyíló szalagruhában szinte meztelen táncosnő szenvedélyes, érzéki könyörgése még a Tormansz urára is mély benyomást tett. Csoio Csagasz, ügyet sem vetve a mogorva Jantre Jahahra, a mellette ülő Rodiszhoz fordult, és leereszkedően mosolyogva, így szólt:

— A Jan-Jah bolygó lakói szépek, és művészien tudják kifejezni a finom érzelmeket.

— Kétségtelen! — bólintott Rodisz. — Számunkra ez annál érdekesebb, mert a Földön nincsenek férfitáncosok.

— Tessék? Önöknél nincs páros tánc?

— De van, és sokat táncolunk! Én a nagy művészekről beszélek. Csak a nők képesek egész testükkel kifejezni mindazt az izgalmat, sóvárgást és vágyat, amely a szép keresése közben az embert magával ragadja. Nálunk feledésbe merültek azok a drámák, amelyek versengésről, sebzett önérzetről, a nő leigázásáról szóltak.

— De hát akkor mit lehet a táncban kifejezni?

— Nálunk a tánc varázslattá változik, tünékeny, titokzatos és érezhetően reális varázslattá.

Csoio Csagasz vállat vont.

— Fay hiába erőlködik, hiába keresi azokat a fogalmakat, amelyek valamennyire fedik a mieinket — súgta Menta Kor, aki Div Szimbel mögött ült.

— Olla bizonyára nem sok elismerést fog aratni — azok után, ahogy ezt a nőt itt forgatták, dobálták, szinte összetörték — jegyezte meg Neia Holly.

Dallam csendült fel. Mint a habzó, örvénylő, rohanó folyó. Majd hirtelen más, szomorú és lassú dallamra váltott át, mintha a mély hangok tükörsima, áttetsző mélységből búkkantak volna fel. A két részre — feketére és fehérre osztott rögtönzött színpad hátterében felbukkant a meztelen Olla Dez. Halk moraj hallatszott a Coam-palota termében, de elnyelték a magas és csengő akkordok, amelyekre Olla aranyszínű testének szakadatlan áramló mozgásával reagált. Változott a dallám, szinte félelmetes lett, és a táncosnő a színpad fekete felében tűnt fel, majd az ezüstösen fehér függöny előtt folytatta a táncot. A tánc és a zene, a ritmus, a fény és az árny játéka tökéletes, hihetetlen művészi összhangja olyan magával ragadó volt, mintha szakadék szélére sodorta volna a nézőket, ahol az elképesztően szép álomnak véget kell érnie.

A Tormansz lakosai, hol a székük karfáját csapkodták a soha nem látott tánc költészetétől elbűvölten, hol értetlenül a vállukat vonogatták, olykor meg össze is súgtak.

A fény lassan kialudt. Olla beleolvadt a színpad fekete felébe.

— Nem is vártam mást! — kiáltott fel Jantre Jahah, és az összegyűltek helyeselve zúgtak.

Csoio Csagasz bosszús pillantást vetve feleségére, hátradőlt karosszékében, és senkihez sem fordulva, így szólt:

— Van valami nem emberi, megengedhetetlen az érzelmeknek ebben a nyíltságában és erejében. És veszélyes is, mert ez a nő több, mint szép.

Fay Rodisz észrevette, hogy a mellette ülő Csedi arca lángra lobban. A lány könyörgőn, szinte parancsolóan nézett rá: „Csináljon már valamit.”

„Az ostobaságnak soha nem szabad diadalmaskodnia, mert a következmények szükségképpen rosszak” — jutott Rodisz eszébe ez a mondat valamelyik tankönyvből. Elszántan felállt, magához intette Eviza Tanetet.

— Most pedig mi táncolunk — jelentette ki nyugodtan, mintha ez is a programba tartozna.

Csedi örvendezve csapta össze a kezét.

— Nekem ebből elég! — mondta csípősen Jantre Jahah, és elhagyta a termet.

Példáját követve engedelmesen felállt az öt meghívott tormanszi nő. Csoio Csagasz azonban kényelmesebben elhelyezkedett székében, és a férfiak kötelességüknek érezték, hogy maradjanak. Egyébként a földlakók, akik a csillaghajóból nézték az előadást, észrevették, hogy a tormanszi nők, Jantre Jahah is, az ezüstszürke drapéria mögé bújtak.

Fay Rodisz és Eviza Tanét néhány percre eltűnt, majd egy szál védőruhában jött vissza. Mindketten egy-egy nyolcszögletes hangrögzítő kristályt erősítettek a tenyerükhöz. A két nő — az egyik hollófeketén, a másik ezüstös-zölden, mint a fűzfalevél — egymás mellé állt. Karjukat széttárták és magasra emelték. Szokatlan ritmus dübörgött fel a teremben. A ritmikus dübörgés ütemére megkezdődött a tánc: a kezek kinyúltak, mintha hipnotizálni akarnák a nézőket.

A tenyérrel lefelé fordított kezekből bénító erő hullámai áradtak a tormansziakra. A monoton dallamnak engedelmeskedve, Eviza és Rodisz leeresztette és oldalához szorította a kezét. Lassan és összehangoltan forogni kezdtek, összehúzott szemöldökük alól fúrcsa és parancsoló pillantásokat vetettek a nézőkre. Majd diadalmasan felemelt kézzel forogtak. Titokzatos hangszerek ütései hallatszottak, visszhangot keltve a tormanszi férfiak szívében. Eviza és Fay hirtelen megállt. Összeszorított szájuk kissé kinyílt, kivillant tökéletes fogsoruk, szemük nevetett. Diadalmasan rázendítettek egy ősi iráni himnuszra: „Mámoros, szerelmes asszony, körötte holdsugár, selymeiben félmeztelen, s telt poharat kínál… Szemében dévaj kedv, derű ül ajka szegletében!” A hangszerek dübörgése csúfolódó pergésbe csapott át. A nézők lélegzetüket visszafojtva figyeltek. A mozdulatlan fekete és zöld test újra feléledt. Egyhelyben állva, bámulatosan hajlékony és erős izmaik hullámszerű mozgatásával követték a zenét. Mint széllökésre a víz, a kezük és a válluk, a hasuk és a csípőjük hullámzott, megfoghatatlan és gyötrő vonzóerőt sugározva. A zene megszakadt.

— Ha! — kiáltott fel Eviza és Fay, s mindketten egyszerre leeresztették a kezüket.

A függöny mögött dermedten álló nők rémülten látták, hogy Csoio Csagasz és a Négyek Tanácsának tagjai a hipnotikus zene hatására előredőltek és kizuhantak székükből, de mindjárt felpattantak, s úgy téve, mintha semmi sem történt volna, tenyerükkel vadul csapkodták a szék karfáját, ami a legnagyobb elismerést jelentette.

Rodisz és Eviza kiszaladt.

— Hogy tehettek ilyet! — mondta Olla Dez szemrehányóan.

— Szerintem pompás volt! Nézze, a tormansziakat mintha sokk érte volna! — kiáltotta Div Szimbel.

Valóban, a nézők a Coam-palotában zavartnak látszottak, a helyükre visszatérő nők pedig olyan csendesek lettek, mint akiket fejbe kólintották. De mikor Fay Rodisz és Eviza Tanét megjelent, a karfák csapkodásával és helyeslő kiáltásokkal üdvözölték őket.

Rodisz a csillaghajóban maradt társai felé fordult, ujjain mutatta, hogy a telepek kimerültek, és kikapcsolta az SDFeket. Olla Dez szintén megszakította a közvetítést a „Sötét Láng”-ról, és azt mondta:

— Rodisz néha úgy viselkedik, mint egy harmadik ciklusú iskoláslány.

De hiszen remekül táncoltak! — tiltakozott Grif Rift. — Nem magával hasonlítom össze őket. Maga a tánc istennője, de csak a Földön.

— Nem tagadom, itt én alulmaradtam — felelte Olla. — Rodisz és Eviza ügyesen használták ki a ritmus hatását. Az ősidőkben azt tartották, hogy a közös ének, éppúgy, mint a katonák menetelése és a jógik közös tornája — varázslás, amelylyel hatalmat nyernek az emberek felett. A „vörös orgiák” a buddhista kolostorokban, a misztériumok a szerelem és a térmékenység isteneinek tiszteletére Hellasz, Fönícia és Róma templomaiban, a hastánc Egyiptomban és Észak-Afrikában, a „bűvölő” táncok Indiában, Indonéziában és Polinéziában valaha nem annyira erotikus, mint inkább hipnotikus hatást tettek a férfiakra. A pszichológusok csak jóval később ismerték fel a különböző kombinációkat a vizuális képzettársításokban, az emberi szépségérzet legfontosabb elemében, amely a tökéletesre irányuló több százezer éves természetes kiválasztódás folyamán szilárdan összeforrt az erotikával. A női test hajiékonyságát és zeneiségét nem hiába hasonlítják ősidők óta a kígyó táncához. Fay Rodisz mint történész régi táncokból összeválogatta a hipnotikus erejű elemeket, és a hatás lenyűgöző volt. De mikor tanította meg rá Evizát?

Rodiszt tehát nem vádolhatjuk könnyelműséggel és meggondolatlansággal. Erre a táncra láthatóan régen felkészült, hogy bebizonyítsa a tormansziaknak a velünk való rokonságukat — mondta meggyőződéssel Grif Rift.

A Coam kertjének falain kívül egy kis erdő nőtt, amelyben a fák annyira hasonlítottak a földi japán cédrusfákra, hogy még messziről is vágyat ébresztettek Rodiszban. Japán cédrusok nőttek első ciklusú iskolája körül is. Az első ciklus a légnehezebb volt gyermekkorában. A nulla ciklus szabadsága és gondtalansága után elérkezett az az idő, amikor már szigorú felelősséget kellett vállalnia tetteiért. A kis Fay gyakran kiszökött az árnyas cédrusligetbe, hogy kisírja magát.

S most, a palota falain kívül, Tael mérnökkel sétálgatva, Rodisz odarohant egy fához, hozzásimult a törzséhez, érezni akarta a gyanta és a kéreg otthonias illatát. A védőruha azonbán megakadályozta, hogy a földlakókra jellemző kifinomult tapintással, egész testével érzékelje az eleven fát, a fa törzsébői pedig csak porszag áradt.

Az infemó megpróbáltatásai óta már feledésbe merült reménytelenség szorította össze Rodisz mellét. Lehajtotta fejét, nehogy Eviza és Vir leolvassa arcáról a honvágyat. A szülőföld fája becsapta. Hány ilyen csalódás vár még rá, elsősorbán az emberek közt, akik külsőleg éppen olyanok, mint a földiek, lélekben mégis annyira különböznek tőlük!

Tael mérnök különböző ürügyekkel mintegy száz barátját és ismerősét vonultatta fel a földlakók előtt. Bár a csoport tagjai meglepően hasonló emberekből álltak, a Földről jött vendégek mintegy harmincuk kizárását javasolták. A kirostáltak nagy száma meghökkentette Taelt. A földlakók megmagyarázták, hogy ők nemcsak a gonoszság hordozóit vagy a sérült, fogyatékos pszichikumot leplező irigyeket szűrték ki, hanem azokát is, akiknek a tudás és a szellemi szabadság iránti vágya nem elég erős.

Nyolc nap múlva elegendő tormanszi ember gyűlt össze, hogy megkezdjék az előadásokat. A földlakók csodálkozva látták, hogy valamennyien „hél”-ek, hosszúéletűek, műszaki értelmiségiek, tudósok, művészek. Fay Rodisz kérte, hogy hívjanak meg „rél”-eket, rövidéltű fiatalokat is. Tael mérnök zavarba esett.

— Ezek nem részesülnek megfelelő oktatásban, s mi úgyszólván nem is érintkezünk velük. Ezért nem is ismerek olyanokat, akik érdemesek a bizalomra… De miért van rájuk szükség?

— Hiába pazaroltam az időt magára — mondta Rodisz szigorúan —, ha még mindig nem értette meg, hogy a jövő vagy mindenkié, vagy senkié.

— Náluk az osztályelnyomás rosszabb, mint nálunk a feudalizmusban volt! — kiáltott fel Csedi. — Ennek rabszolgatartó-rendszer színezete van!

A mérnök elvörösödött, ajkai remegtek, fanatikus szemét olyan kutyahűséggel és könyörögve meresztette Rodiszra, hogy Csedi kényelmetlenül érezte magát.

— Valóban, nálunk éles határvonal van a tanulásra érdemesek és a tanulatlanok között. Csakhogy képességeik alapján választják ki őket a megszülető gyermekek tömegéből, és ezek az emberek, ezek a „rél”-ek, tökéletesen boldogok!

— Éppen olyan tökéletesen, mint maguk, a „hél”-ek, akik választott hivatásukban dolgoznak, alkotnak, felfedezéseket tesznek. De hát akkor mire jók a maguk útkeresései és lelki gyötrődései? Látom már, hogy még keveset értünk el. Ez az én hibám! Megszüntetjük a sétákat, és mi ketten történelmi dialektikával fogunk foglalkozni.

A kétségbeeséssel határos rémület nem tűnt el Tael arcáról.

„Minden hibáért könyörtelen leszámolást vár — gondolta Csedi. — Itt nyilván így bánnak az emberekkel.”

Minden akadály ellenére a filmek bemutatása tizenhat nap múlva megkezdődött.

A forró völgykatlanban, ahol az enyhe szélben hajladozó, félig kiszáradt fű volt az élet egyetlen jele, megjelent a Föld megdöbbentően valóságos világa.

Grif Rift és Olla Dez a védőtér hajlatát vetítővászonnak használta, és megváltoztatta a görbületet, a domb szakadékos oldala alatt hatalmas színpadot hozott létre.

A Jan-Jah bolygó lakóinak minden rendkívüli volt. Lapos, felfújható tutajokkal keltek át a sötét tengeren, a gonométeren hirtelen felvillantak a láthatatlan ultraviolett sugarak, kiszálltak a part menti bokrok alatt, felmásztak a hegyre, megkeresték a két alacsony fát, amelyek között beléphettek a völgykatlanba, amelybe most senki más be nem tehette a lábát. A kátlan fenekét láthatatlan forrásból szüremlő, szétszórt, szokatlanul homályos fény töltötte be. Az izgatott vendégek letelepedtek a vízmosások között. Mindez annyira elütött a Jan Jah egyhangú életétől, a butítóan egyforma munkától és a primitív szórakozásoktól, hogy a levegő feszültséggel telt meg.

A védőtér áthatolhatatlan sötétjéből hirtelen előbukkant a csillaghajó körterme, ahonnan a hat földlakó üdvözölte a vendégeket anyanyelvükön. A távoli világ követeit a tormansziak először nagyon szépnek, de teljesen egyformának találták. A férfiak magasak, arcuk komoly, szinte rideg. A nők arcvonásai szabályosak, finomak, az orruk eszményien egyenes, álluk kemény, hajuk sűrű és erős. A Jan-Jah lakói csak akkor figyeltek fel a földlakók egyéni jellegzetességeire, amikor az általános vonásokat már megszokták.

Valamelyik csillaghajós, legtöbbször Olla Dez, röviden elmagyarázta a sztereofilm témáját, és a csillaghajó eltűnt.

A tormansziak előtt valószínűtlenül áttetsző, kék vizű tenger hullámzott. Fekete, rózsaszínű és vörös fövenyű, tiszta strandok szinte néptelenek voltak, nem úgy, mint a Tormánszón, ahol a fürdésre alkalmas helyeket elárasztotta a sok embér. Időnként furdőzők jöttek, úsztak, a víz alá buktak, és már mentek is tovább a part menti kisvasutak nyitott kocsijaiban.

A Jan-Jah lakóinak képzeletét megragadta a gigantikus Spirál út: a közvetlen közelről fényképezett óriási vonat közeledése felébresztette az emberben a számára immár szokatlan ősi félelmet.

A beláthatatlan térségeken elterülő délikertek és a határtálán mezők, kukoricacsőnél nagyobb kalászú búzával, olyan kiáltó ellentétben voltak a Tormansz szegényes, bokros kertjeivel és babbal beültetett földjeivel, hogy Grif Rift elhatározta, többé nem mutatja a hazai bolygó bőségét, nehogy megbántsa a vendégeket.

Az automata üzemeknek, amelyekben mesterséges húst, tejet, vajat, kaviárt és cukrot készítettek, mintha semmi kapcsolatuk nem lett volna a mezőkkel, a gyümölcsösökkel és a háziállatokkal. A fehérje gyártásában használatos sugárgyűjtő berendezések lapos, átlátszó edényei csak egy kis részét alkották az óriási föld alatti berendezéseknek, amelyekben egyenletes hőmérséklet és nyomás mellett aminosav cirkulált. A cukorgyárak tornyainak titokzatos, fojtott zúgása olyan volt, mint a távoli vihar visszhangja. Ezek kolosszális mennyiségű levegőt szívtak be, megtisztították az évezredek ésszerűtlen gazdálkodása alatt felhalmozódott széndioxidtól. Legszebbek a szintetikus tojássárgáját készítő gyárak hófehér oszlopsorai voltak, amelyek cédruserdők szélén csillogtak. A tormansziak csak az élelmiszertermelés technikai fejlettségét látva értették meg, miért van a Földön oly kevés tejelő jószág — tehén és jávorantilop —, s nincs egyáltalán vágójószág, baromfitenyésztés és halfeldolgozó üzem.

— Amikor többé nem volt szükség rá, hogy élelemért leölje az állatokat, akkor tette meg az emberiség az utolsó lépést a szükségszerűség birodalmából az igazi emberi szabadság felé. Mindaddig nem tehette ezt meg, amíg nem tudott növényi fehérjéből állati fehérjét készíteni, amíg a tehenet nem tudta műtej— és művajgyárral helyettesítem — magyarázta Grif Rift.

— Miért nincs nálunk máig se ilyesmi? — kérdezgették a tormansziak.

— A biológia önöknél nyilván valami mással foglalkozik, vagy pedig hátrányos helyzetben volt, háttérbe szorították az ember fejlődése szempontjából kevésbé fontos tudományok. Ez a helyzet ismert a Föld történetében is…

— S önök arra a következtetésre jutottak, hogy ha állatokat ölnek le táplálékszerzés céljából, nem juthatnak fel a kultúra igazi csúcsára?

— Igen!

— De hiszen tudományos kísérletekhez is szükség van az állatokra.

— Nem! Keressenek más megoldást, de ne rendezkedjenek be kínzásra. A világ elképzelhetetlenül bonyolult, feltétlenül találnak sok más utat, amelyen eljuthatnak az igazsághoz.

A Jan-Jah bolygó orvosai és biológusai kétkedőn néztek össze. De újra és újra feltűntek előttük a gyönyörű tudományos intézetek, az emlékezőgépek sok kilométeres föld alatti labirintusai, ahol az egész bolygó információs anyagát őrizték.

A tormansziak számára a művészetek hallatlan elterjedtsége volt talán a legmeglepőbb. Gyakorlatilag minden ember értett a művészet valamelyik ágához, s ezt élete különböző szakaszaiban mással cserélte fel. Az információs anyag szabad használata lehetővé tetté, hogy megnézhessenek bármely festményt, szobrot, megszerezzenek bármely elektronikusan rögzített zeneművet, könyvet. Az Asztrográfia, a Könyv, a Zene, a Tánc Házai lényegében paloták voltak, ahol minden látogató nyugodtan és kényelmesen elgyönyörködhetett a kozmosz látványában, lakott bolygóiban és az adatokkal bizonyított történelem évezredei alatt keletkezett emberi alkotások gazdagságában. Valóban elképzelhetetlen mennyiségű műalkotás született, a VEK a Világ Egyesülésének Kora óta eltelt két évezred folyamán!

A tormansziak iskolákat láttak, tele egészséges és vidám gyerekkel, káprázatos ünnepségeket, amelyeken mindenki egyformán fiatalnak és fáradhatatlannak látszott. A társadalmi nevelés nem lepte meg a Jan-Jah lakóit. Sokkal inkább csodálkoztak azon, hogy nincsenek különleges hatalommal felruházott emberek, akik a világtól elkülönítve, őrökkel körülvett palotákban és kertekben élnek. A tormansziak előtt elvonuló sok ezer arcon nyoma sem volt a félelemnek vagy a begubózó, önző óvatosságnak, bár az orvosok, nevelők, sportoktatók arcáról nemegyszer feszültséget és aggódást lehetett leolvasni. A nézőket meglepte, hogy a Föld városaiban nincs zaj, hangos zene és beszéd, nincsenek dübörgő és füstölgő gépkocsik, csodálkoztak a csöndes fasorokhoz hasonló utcákon és utakon, ahol senki sem zavarta a másik embert. A muzsikálás, éneklés, táncolás, vidám, olykor szilaj játékok a földön, a vízen és a levegőben külön erre a célra kijelölt helyeken zajlottak.

A jókedvűek nem keveredtek el a szomorúakkal, gyerekek a felnőttekkel. És a földi élet még egy sajátossága keltett ámulatot. A földi emberek személyes használatú, egyszerűen berendezett helyiségei olyan benyomást tettek a Jan-Jah lakóira, mintha félig üresek, sőt szegényesek volnának.

Miért kellene más a legszükségesebben kívül — felelte Olla Dez a kérdésre —, ha bármely pillanatban a miénk lehet a társas helyiségek minden gazdagsága?

Valóban, a Föld lakói tágas, kényelmes, kertes épületekben, szépen berendezett szobákban és termekben, a művészet vagy a tudomány palotáiban dolgoztak, gondolkodtak, pihentek és vigadtak. A régiségek kedvelői vastag falu, keskeny ablakú házakat építettek, masszív bútorral rendezték be. Mások viszont tágas, napsütötte, széljárta fiiggőkerteket építettek, amelyek benyúltak a tengerbe vagy hegyoldalak szédítő magasságában függtek.

— Nálunk — mondták a tormansziak —, a közös épületek, parkok és paloták zsúfolva vannak emberekkel és szörnyen zajosak. A rengeteg látogató miatt nem lehet megfelelően tisztán tartani. így aztán a lakásaink olyanok, mint az erődítményék, oda bújunk a külvilág elől, oda rejtjük el mindazt, ami számunkra különösen becses.

— Nehéz megérteni, mi lehet a különbség oka — mondta Olla Dez. — Alighanem önök szeretik a zajt, a tolongást, a csődületet.

— Ugyan dehogy, gyűlöljük. De minden szép hely, újonnan felépített üdülőház zsúfolva van emberekkel.

— Azt hiszem, rájöttem az okra — mondta Szol Szain. — Önöknél nincs összhang a lakosság száma és az erőforrások között. A jelen esetben nincs elég közös helyiség pihenésre és szórakozásra.

— S önöknél van?

— Ez a Gazdasági Tanács elsőrendű feladata. Az emberek számának és a reális gazdasági lehetőségeknek az összhangja az egyedüli alap, amely biztosíthatja a kényelmes életet és a bolygó erőforrásainak állandó stabilitását.

— De hogy érik ezt el? Születésszabályozással?

— Ezzel is, meg úgy is, hogy figyelembe vesszük a véletlenek, a sikerek és balsikerek, a kozmikus ciklusok várható hűllámzását. Az embernek mindezt tudnia kell. Különben milyen ember? Valamennyi tudomány fő célja az emberiség boldogsága.

— S miből tevődik össze az önök boldogsága?

— Egyrészt a kényelmes, nyugodt és szabad életből. Másrészt a legszigorúbb önfegyelemből, az örök elégedetlenségbői, abból az igyekezetből, hogy megszépítsük az életet, fejleszszűk tudásunkat, kitágítsuk a világ határait.

— De hiszen ezek egymással ellentétben vannak!

— Ellenkezőleg, dialektikus egységet alkotnak, és ebben rejlik a fejlődés!

Ilyen beszélgetések követtek minden sztereofilm-előadást, de néha izgatott viták bontakoztak ki. A tormansziak pszichológiai alkatukban semmiben sem különböztek a földlakóktói. Őstörténetük közösen zajlott le. Éppen ezért a mai földi élet, bár csupán nagy vonásaiban, érthető volt a számukra. A Föld művészetét is könnyen megértették. A tudománnyal nehezebben boldogultak. A földlakók a világ rendkívül finom struktúrájának megértésében már igen messzire jutottak.

Még nehezebben fogták fel a Nagy Gyűrű sztereofilmjeit: különös lények, amelyek néha a földlakókhoz hasonlítottak, érthetetlen beszéd, furcsa szokások, szórakozások, épületek, gépek. Lakatlannak látszó bolygók a galaktikai középpont körül, ahol kilométer hosszan összekapcsolva, mozdulatlanul álltak vagy lassan forogtak kéken sugárzó, átlátszó korongok. Más világokban csillag alakú formákkal találkoztak, amelyekét sok ezer vakító lilás gömb szegélyezett, s amelyek a korangoktól eltérően függőleges irányúak voltak. A tormansziak nem is tudták megállapítani, mik ezek: gépek, amelyek valamilyen energiafajtát cseppfolyósítanak, vagy gondolkodó teremtmények, akik nem akarják, hogy akár a Nagy Gyűrű vevőkészülékei is felismerjék őket.

Igen baljóslatúnak érezték az infravörös napok bolygóit, amelyeken magasabb rendű élet fejlődött ki, és amelyek a Gyűrűhöz tartoztak. A felvételek még azelőtt készültek, mi előtt a Béta Gamma csillag bolygóján feltalálták a hulláminvertorokat, amelyeknek segítségével a Sakti világegyetemben mindent látni lehetett, bármilyen volt is a világítás. Óriási épületek, emlékművek, boltívek alig látható körvonalai titokzatosan sötétlettek a csillagok alatt, és a rengeteg ember mozgása félelmetesen hatott. Elmondhatatlanul gyönyörű zene szállt a sötétben, és a láthatatlan tenger ugyanúgy morajlott, mint a Földön és a Jan-Jah bolygón, Olla Dez mutatott néhány meg nem fejtett feljegyzést, amelyeket egyenes sugár csillaghajók hoztak az Androméda-ködről és a Vadászkutyákban levő M-51-ről. A vadul forgó, sokszínű spirálok szinte átfúrták a sötétség sűrű óceánját. Csak a „Sötét Láng” személyzete, mely áthaladt a feneketlen mélység peremén, sejtette, hogy ezek a képek a világegyetemünket körülvevő elérhetetlen és láthatatlan antivilágba való behatolást jelenthetik.

Bármilyen rendkívüliek voltak is a távoli és különös világokról szóló adások, nem nagyon érdekelték a tormansziakat. Ezzel szemben feszülten figyelték azokat a sztereofilmeket, amelyek más bolygókon élő földi emberekről szóltak, például az Ahemar-rendszér zöld Napjának földlakókkal nemrég benépesült bolygójáról. Képzeletüket megragadták a Tucana Üpszilonja gyönyörű vörös emberei. Ezzel a bolygóval a Föld rendszeres kapcsolatot létesített.

Amióta az ESCS-ek a Tucana Üpszilonjára oda-vissza — száznyolcvan parszek távolságra — tizenhét nap alatt tették meg az utat, a Földön, különösen a fiatalság körében, ragályként terjedt a vörös emberek iránti szerelem.

De nagy csalódást okozott, amikor kiderült, hogy a földiakók és a vörös tucanaiak házasságából nem származnak utódók. Mindkét bolygó nagy biológiai intézetei együttes erőfeszítéssel igyekeztek a váratlan akadályt leküzdeni. Senki sem kételkedett benne, hogy ezt a nehéz feladatot rövidesen megoldják, és a két egészen hasonló, de különböző eredetű emberiség egyesülése teljessé válik, s ezzel határtalanul meghoszszabbodik a földi emberfaj fennmaradása.

A zöld Nap bolygójára áttelepült emberek még alig néhány évszázada éltek ott, de a Nap sugárzásától lilás lett a bőrük, és külsőleg sokkal jobban különböztek a bronzbama földiakoktól, mint az utóbbiak a Jan-Jah sárga lakóitól. De a földi emberiség pionnjainak élete az Ahemaron semmiben sem tért el a hazaitól, és ez meggyőzte a tormansziakat arról, hogy ők is szövetségre léphetnek a hatalmas Földdel.

A csillaghajósok szívélyessége és figyelmessége csak megerősítette ezt a reményt. A földlakókat kissé ridegnek találták ugyan, de megértették, hogy érdek és ízlés néha nagyon is messze esik egymástól. A földi emberek nyíltak és nemeslelkűek, soha egy pillanatra sem éreztették, hogy ők felsőbbrendűek, így aztán a Jan-Jah lakói olyan fesztelenül beszélgettek velük, mint legközelebbi hozzátartozóikkal.

A művelt és okos „hél”-ekből álló nézőközönség igen hamar megértette, hogy a Föld és a Jan-Jah szövetsége mindénekelőtt az oligarchikus rend bukását, a „hél” és a „rél” rendszer, a korai halál filozófiájának pusztulását jelenti. Ez a rendszer nem tudná kivezetni a bolygót mai nyomorúságos állapotából. Ugyanakkor ez a rendszer a legnagyobb kiváltságokat biztosította az oligarchikus vezető rétegnek. Bár az előnyök jelentéktelenek voltak a földi kommunista rendszer szabad, derűs és egészséges életéhez képest, a Jan-Jah oligarchák természetesen nem mondhattak le kiváltságaikról. Ezért a Föld sztereofilmjeivel való megismerkedés az uralkodó felső rétegben ellenséges érzelmet és aggodalmat keltett. Ezek az emberek megértették, hogy a Föld élete pusztán a létezésével ellensége a tormanszi rendszernek, cáfolata az állítólag egyetlen helyes útnak, amelyet a vezetők választottak.

A földi csillaghajó közelében levő rögtönzött színház látógatása államellenes bűntettnek minősült. A tormansziak azonbán mindeme el voltak szánva, csakhogy bejussanak a „Sötét Láng” közvetítéseire. A földlakók természetesen állandóan aggódtak nézőik miatt. Az emberek megismerésére szolgáló bioáramú detektor, amelyet Szol Szain már el is nevezett PV-nek, pszichojelleg vizsgálónak, még nem sikerült tökéletesen. Ügyes színlelés esetén még tévedhet.

A helyzetet Neia Holly mentette meg, aki segített Szol Szabinak a PV megkonstruálásában. Neia megfigyelte, hogy a bioáram K hulláma jobban kitér mindazoknál a tormansziaknál, akik őszintén és nyíltan szomjúhozzák az információkat. Mindenféle kétely, bizalmatlanság vagy rejtett erős érzelem esetén a K-hullám feltétlenül laposabb.

A két fa közötti átjáróban olyan védőteret alakítottak ki, amely csak azokat az embereket engedte át, akiknél a K-hullám megfelelőképpen kitért, a többieket pedig feltartóztatta. így a tormansziak még nagyobb biztonságban voltak.

Három hét alatt Olla Dez tizennyolc előadást tartott több ezer tormanszinak. Az utolsó előadások egyikén egy tudós, aki a „Tudós Kígyó” címet viselte, és a földi nyelvben elképzelheteden Csadmo Szonte Taztot névre hallgatott, kétségbe vonta a két bolygó emberiségének közös származását.

A Jan-Jah ember lényénél fogva rossz — jelentette ki a tudós. — Olyan elődöktől származik, akik öltek, féltékenyek, ravaszak voltak, és ezzel biztosították a fennmaradásukat; emiatt a kiválóbb emberek minden erőfeszítése beleütközött a lelki vadság, a félelem és a bizalmatlanság falába. Ha a földi emberiség ilyen magas szintre jutott, akkor nyilván más az eredete, lelki alkata nemesebb.

Olla Dez elgondolkozott, tanácskozott Rifttel és Szainnal, és elővett a múltról szóló filmeket. Ezek nem dokumentumfilmek voltak, hanem inkább kirándulások az irattárak, emlékiratok és múzeumi gyűjtemények alapján rekonstruált különböző történelmi korszakokba.

A meglepetéstől megnémult tormansziak szörnyű szerencsétlenségeket láttak, szürke és unalmas életet a túlzsúfolt városokban, nyilvános „vitákat”, ahol az intő és okos szavakát elnyelte a megtévesztett tömegek ordítása. A tudomány és a művészet, az értelem és a képzelet nagy alkotásai láttán az átiagember akkoriban kisebbrendűnek érezte magát. A megalázottság és az önbizalomhiány pszichológiai komplexusai kiváltották a mindenáron kitűnni akarás agresszív indulatát.

A Föld pszichológusai megjósolták a kiagyalt, értelmeden, formabontó művészet megjelenését, a tehetségtelen emberek absztrakt kísérleteitől kezdve, amelyek a kifejezhetetient akarták kifejezni, egészen az alakok pszichopatikus feldarabolásáig a képzőművészeti ábrázolásban és az irodalmi művek szóözönéig. A rosszul nevelt, fegyelmezetien tömeg, amely nem is merte az öntökéletesítés módjait, igyekezett kitérni a társadalom és a magánélet érthetetlen problémái elől. Ennek szűkségszerű következménye lett a kábítószerek használata; léginkább elterjedt az alkohol, a dübörgő zene. A Földön az MVK korában semmivel sem korlátozták a szaporodást, a katonai fölény szükségességére hivatkoztak. A Tormanszon viszont, ahol nem voltak háborús konfliktusok, a gyermekszületést azért nem szabályozták, hogy kiválasszák a tanulásra alkalmas öt százalék embert, akik nélkül a civilizáció gépezete megállt volna.

A Föld néhány tudósa, kétségbeesve a felgyorsult, torz kapitalista fejlődés veszélyétől, azt javasolta, hogy vessenek be minden erőt mesterséges táplálék és szintetikus áruk technológiájának kidolgozására, úgy gondolván, hogy minden baj oka az anyagi javak hiánya. Ezzel hozták összefüggésbe a Föld tönkretételét, emlékeztetve, hogy az ember ősidőktől fogva vadász és gyűjtögető volt, nem pedig földművelő.

„Unokáink szemében — írta az egyik tudós — mai gondjaink és aggodalmaink a tudatlan agy rossz álmának tűnnek majd. Újra fel kell fedeznünk magunkban az elfeledett tulajdonságokat és visszaállítanunk Kék Bolygónk igazi szépségét.”

Mindenesetre a leglelkesebb escapisták^1 kezdtek kijózanodni, mikor a földlakók az első óriási összegeket fordították a világűrbe való kijutásra, és felismerték a földön kívüli repülések iszonyatos nehézségeit, a csillagközi terek és a naprendszer holt bolygói meghódításának bonyolultságát. Akkor újra a Föld felé fordultak, belátták, hogy az még sokáig az emberiség otthona marad. Meggondolták magukat, és sikerült is megmenteni a Földet a pusztulástól.

— Nagy Kígyó! — kiáltott fel Csadmo Szonte Taztot. — Akárcsak nálunk. De önök hogy oldották meg ezt?

— Nehéz és bonyolult feladat volt — felelte Szol Szain —, amellyel csak a bolygó kollektív értelme tudott megbirkózni. Nem a tájékozatlan tömeg felülről megszervezett véleménye, hanem a közös töprengés és az igazság elismerése a megértés és az őszinte tájékoztatás alapján. A földön élő emberek roppánt nagy száma miatt ez csak a komputerek, a számítógépek feltalálása után vált lehetségessé. E gépek segítségével gondosan osztályoztuk az embereket. Az igazi harc az utódok egészségéért és az érzékelés tisztaságáért akkor kezdődött, amikor a pedagógusokat és orvosokat minden más foglalkozási ág fölé helyeztük a Földön. Bevezettük a dialektikus nevelést. Ez egyrészt szigorúan fegyelmezett, kollektív, másrészt rugalmasan egyéni.

Az emberek megértették, hogy egy lépést sem szabad visszafelé tenni a nevelésben, a tudásban, az egészségben. Csak felfelé, tovább, előre, még komoly anyagi megszorítások árán is.

— De hiszen a Jan-Jahon is vannak számítógépek, mégpedig elég régóta! Mi „sárkánygyűrűknek” nevezzük őket — replikázott a „tudós kígyó”.

— Azt hiszem, sejtem már, miről van szó! — kiáltott fel Szol Szain. — Nálunk, a Földön, igen sok nép, több nagy kultúra volt, különböző társadalmi rendszerek léteztek. Az összefonódás vagy a nyílt harc mindaddig megakadályozta a monokultúra és a világállam kialakulását, amíg a társadalmi tudat ki nem fejlődött, és a technika nem biztosította a valódi kommunista igazságossághoz és kollektivitáshoz szükséges feltétéleket. Azonkívül a teljes pusztulással járó háború veszélye arra kényszerítette az államokat, hogy jobban figyelembe vegyék egymás érdekeit a világpolitikában, ahogy akkoriban a népek közötti nemzeti versengést nevezték.

— Nálunk viszont, a Jan-Jah bolygón, amelyen lényegében egy nép él, a monokultúra révén a fejlődés egyirányú lett.

— És mire felocsúdtak, már az egész bolygón az államkapitalizmus oligarchikus rendszere uralkodott! — kiáltott fel Ménta Kor, és a tormansziak rendkívül izgatott reagálása állttásának helyességét bizonyította.

E beszélgetés után Tael mérnök soron kívül találkozást kért Fay Rodisztól.

Eközben Eviza Tanét megállapította, hogy a csillaghajósok szervezetében kifejlődött ellenanyagok biztosítják az immunitást. Engedélyt adott a védőruhák levételére. Az ujjongó föld lakók rögtön le akarták vetni a megunt páncélt. Fay Rodisz félrehívta Gén Atalt:

— Tivisza és Tor közölte a „Sötét Láng”-gal, hogy befejezték az intézetek és természetvédelmi területek megszemlélését. Most az elhagyott városokat és ősállapotban maradt erdőkét akarják átvizsgálni a Tükör-tenger övezetében. A hatóságok valami veszélyre figyelmeztetnek, de nekünk mégis meg kell ismernünk a bolygó természetvédelmi területeit.

— Értem. Hármasban nem olyan veszélyes. Mikor repüljek?

— Holnap. De Tivisza és Tor úgy döntött, hogy nem veszi le a védőruhát.

— Én pedig leveszem.

— De ha a két útitársa páncélt visel, maga pedig nem, ezzel megbontja a csoport egységét. Maga lesz a legsebezhetőbb.

— Igaza van. Akkor hát egy ideig még páncélban kell járnőm.

Gén Atal Evizára pillantott. A lány megértőén bólintott, de a páncélvédelmi mérnök nem a kívánt választ olvasta ki a szeméből. Rodiszhoz fordult, és szomorúan azt mondta, hogy megy, előkészíti SDFjét.

Mikor Gén Atal eltűnt az ajtó mögött, Rodisz szemrehányón nézett Evizára. A lány elnevette magát, és felszegte sötétvörös fejét, Rodisz sajnálta, hogy Gén Atal most nem látja.

— Igazán nem szeretném elszomorítani, de nem tudok mit csinálni magammal — mondta Eviza. — Menjünk, dobjuk le magunkról a védőruhát.

Honteelo Tollo Frael mérnök abban a kis kertben várt Fay Rodiszra, ahol először tudta meg bolygója titkait.

Fay Rodisz kiment hozzá, dúdolva, könnyű és ruganyos léptekkel, rövid földi háziruhában, mélyen kivágott, feszes blúzbán és bő szoknyában, amelynek laza redőit fekete övszalag fogta össze. Egyenletesen lesült karjának és combja közepéig meztelen lábának vörösesbarna színe összhangban volt ruhája sápadt arany színével. Ebben az öltözékben a földi expedíció vezetőnője fiatalabb lett, és a tormanszi férfi még szebbnek látta.

— Történt valami? — kérdezte az asszony mosolyogva, majd hozzátette: — Igazi Jan-Jah asszony válik belőlem, ha ilyen gyakran gondolok a veszélyre.

— Nincs veszély. De beszélgetnünk kell — nézett körül a mérnök.

Rodisz megnyomott egy gombot a karperecén. Szapora dobogás hallatszott, és megjelent a kertben az engedelmes kilenclábú, buráján gazdája védőruhájának hollófekete színével. Rodisz védőtérrel vette körül magát és a mérnököt.

— Találkoztam a barátaimmal. Ők bíztak meg, hogy keressem fel magát. Amióta látták a filmeket az önök történélmérői… és a mi történelmünkről — tette hozzá —, egyre csak arra gondolnak, hogyan lehetne az életet a földihez hasonlóvá tenni. Mielőtt visszamennek innen a messzi Földre, fegyvert kell itthagyniuk.

— A fegyver tudás nélkül csak kárt okoz. Ha nincs világos, megalapozott és határozott céljuk, csak átmeneti anarchiát okoznak, ami után még kegyetlenebb zsarnokság következik.

— Hát mit tegyünk?

— Az ellentétek dialektikus törvényei szerint az oligarchikus rend vasbeton erődje egyszersmind nagyon törékeny. Meg kell vizsgálni az illesztékeket, hogy oda lehessen rendszeresen mérni az ütéseket, s akkor az egész építmény összeomlik. Mert bármilyen szilárdnak látszik is, csak a félelem tartja össze. Ezért maguknak kevés, de bátor, elszánt, okos emberre van szükségük az oligarchia megdöntéséhez, és igen sok egyszerű, derék emberre az igazi társadalom felépítéséhez.

— Ezért kardoskodik a nép felkészítése mellett? — kérdezte Tael.

— A dialektikus ellentmondás abban rejlik, hogy a kommunista társadalom felépítéséhez elengedhetetlen az egyéniség kifejlődése, de nem szükséges az egyes ember individualizmusa. Maradjon hely a szellemi konfliktusok, az elégedetlenség, a világ jobbá tételének szándéka számára. Maradjon határ az „én” és a társadalom között. Ha ez elmosódik, akkor tömeg, gyúrható massza keletkezik, amely annál inkább elmarad a haladástól, minél alkalmazkodóbb. Gondoljon mindig arra, hogy tulajdonképpen jelen nincs is, csak átmenet van múlt és jövő között. Ezt a folyamatot nem szabad késleltetni, még kevésbé megállítani. Az önök oligarchiája lefékezte a Jan-Jah társadalom fejlődését azon az úton, amely szükségképpen a kommunizmus felé vezet, éspedig főleg azért, mert önök segítettek uralma megszilárdításában. Tudósaik ne legyenek gyilkosok, akármilyen megtiszteltetésben, kiváltságban részesülnek, akármivel vesztegetik is meg őket. Gondoljon arra, hogy az önök társadalmi rendszere az elnyomásra és erőszakra épül. E módszerek bármiféle tökéletesítése óhatatlanul önök ellen fordul. Az a baj, hogy a „rél”-ek gyilkosoknak nevezik önöket, és igazuk van.

— Ön nem tudja, mennyire tönkretették már az embereket — mondta makacsul Tael. — Arra a demagóg állításra gondolók, hogy minden ember egyforma, és elég őket kellőképpen megdolgozni, nevelni (szintén egyformán), s máris kialakul az egységes gondolkozás. Valójában az ellenkezője történt: az egyenlőtlenség a személyes irigység tengerévé duzzadt, az irigységből született a megalázottság komplexusa, s ebben elveszett az osztálytudat, annak a harcnak a célja és értelme, amelyet a „rél”-ek ellenünkben és mi ő ellenükben folytatunk a rendszer ellen, a rendszer pedig évszázadok óta rendíthetetlen. Mindent áthat a gyűlölet és a teljes meg nem értés mérge.

— Tael, mi van magával? Kezd belefáradni? S a Föld példája? Hiszen csak nagy erőfeszítésekkel lehet az infemo köreit a kibontakozás végtelen spiráljává változtatni. Látja, oda lyukadtunk ki, ahonnan elindultunk.

— Nem, nem ugyanoda. Maga egyetért a „rél”-ekkel abban, amivel minket vádolnak?

— Igen, Tael. Kapitalista oligarchiában minél magasabban áll egyik vagy másik osztály, csoport vagy réteg a társadalmi ranglétrán, annál több benne a gyilkos, a szó egyenes és átvitt értelmében. Vannak tudatos és nem tudatos gyilkosok. Vannak, akik uraikat kiszolgálva lesznek azzá, mások a tudatlanságuk miatt. A „hél”-ek, noha van köztük szép számmal korlátóit és műveletlen ember, javarészt mégis műveltek és áltaIában intelligensek. Ha gyilkossá válnak, kétszeresen bűnösök. A gyilkosságnak többféle válfaja van. Lehet gyilkolni azzal, ha munka és a munkakörülmények között nincs összhang. Mérgeznek a termelési hulladékok és a mosószerek a folyókbán és a talajvízben; kellőképpen ki nem próbált gyógyszerek; a féregirtók, a hamisított élelmiszerek. Gyilkolnak azzal, hogy elpusztítják a természetet, mert nélküle nem élhet az ember, gyilkolnak a nem megfelelő helyre épített városok és gyárak, gyilkol a zaj, amelyet semmi és senki nem korlátoz. S mindezért elsősorban a „hél”-ek felelősek, a tudósok és a technológusok, mert ki tárja fel, ha nem ők, a gyilkos következmények okait. De a „hél”-ek közvetlenül gyilkosokká válnak, amikor fegyvert adnak a biztonsági erők kezébe, amelyeknek feladata a másként gondolkodók kiirtása, amikor kidolgozzák a kínzás és pszichológiai nyomás módszereit, amikor tömegpusztító fegyvereket konstruálnak. A Nagy Gyűrű törvényei szerint az ilyen személyeket megfosztják a tudományos munka lehetőségétől, sőt esetleg lakatlan bolygókra száműzik. Tael mérnök mozdulatlanul állt Rodisz előtt.

— Önöknek alighanem csak egyféle fegyverre van szükségük, de az nélkülözhetetlen, ha ki akarják irtani a besúgást, az erőszakot. Ez a fegyver a REI — a rövid emlékezet pulzációs inhibitora. Az űrhajón készítenek néhány tucat REI-t, de maguk csak akkor alkalmazhatják, ha már több százezer darab lesz belőle.

— Nem értem, mi a REI rendeltetése — mondta fáradtan Tael.

— Hallott már a kétfajta emlékezetről? Ezeket különböző rendszerű molekuláris mechanizmusok irányítják az agyban. Ha az embert megfosztják a hosszú emlékezettől, gyengeelméjűvé válik. De ha kikapcsoljuk a rövid emlékezetet, a nemrég szerzett értesüléseket, akkor ártalmatlanná tesszük a legveszedelmesebb ellenséget is, de mégsem fosztjuk meg attól a lehetőségtől, hogy visszatérjen bármely foglalkozáshoz.

— Akár az előzőhöz is?

— Akár ahhoz is. De éppúgy mindent újra kell kezdenie, mint a mestereinek.

— De hiszen ez nagyszerű! S ha ráadásul ez a fegyver kisméretű…

— Miniatűr, alig nagyobb annál a dísznél, amelyet valaha az ujjúkon hordtak az emberek. Ehhez járul még a parányi pszichojelleg-vizsgáló, amivel felismerhető az ember pszichikuma.

Tael megragadta Fay Rodisz kezét, térdre ereszkedett, s ajkát az asszony ujjai hegyéhez szorította. Rodisz megremegett. A régies hódolatnak ez a mozdulata nem is olyan kellemetlen, mint ahogy eddig gondolta.

VIII. FEJEZET

A halál három rétege

Két szivar alakú úszótalpra szerelt hajó siklott a tengeren. Az egyenlítői óceán hosszú öblét nem véletlenül hívták Tükörtengernek. A csöndes légkör övezetében elterülő, a hátsó pólushoz közel fekvő tengeren ismeretlen volt a vihar. Nagy folyók nem ömlöttek belé, így vize megtartotta ősi tisztaságát, lent a mélyben sötét volt, de a felszínén vakítóan csillogtak a Tormansz Napjának vörös sugarai.

Gén Atal elragadtatva figyelte a színek játékát a hajófar mögött, Tivisza, Henako és Tor Lik pedig a tenger szokatlan tisztaságában gyönyörködött.

A kajüt háromszögletű kiugrójában, a kormánykeréknél két lila egyenruhás tormanszi férfi ült. Szemük előreszegeződött, csak nagy néha váltottak egy-egy kurta, hangos szót.

Hordó formájú hegy felé tartottak. A sötétszürke kőtömeget vérerekként vörös telér hálózta be.

Balra, a hegy tövében, kőlapokkal volt kirakva a part. Mögötte összevissza épült házak látszottak. Az elhagyott város, Csendin-Tot, közel esett a Jan-Jah bolygó utolsó védett erdejéhez. Valaha itt volt a „természetkedvelők” területe, azoké, akik szembeszegültek az általános urbanizációval, és átköltöztek az egészségtelen éghajlatú övezetekbe. A bolygó lakosságának mérhetetlen elszaporodása miatt természetvédelmi körzetet is kellett építem. A „természetrajongók” eltűntek, beleolvadtak a városlakók tömegébe. De az ősi erdő egy kicsiny részét megkímélte a Tormansz tizenhat milliárd lakosának mindent elfogyasztó hatalmas étvágya. Valószínűleg véletlenül történt így. A katasztrofális válság kitört, mielőtt az utolsó kis erdőt kivágták volna. Rengeteg város elnéptelenedett, s azokát, amelyek kedvezőtlen éghajlati övezetekben feküdtek, többé nem népesítették be.

Közeledtek a parthoz. A földlakók fel akartak menni a kajüt tetejére, de kísérőik erélyesen megtiltották. Hadarva beszéliek, mint a hátsó félteke lakosai, elnyelték a mássalhangzókát. A földlakók megszokták az állami rádióadó pontos kiejtését és a hivatalnokok lassú beszédét, így nehezen értették meg kísérőiket. Kiderült, hogy a Tükör-tengerben töméntelen limaja nyüzsög.

Ezek a mindent felfaló szörnyek hosszú csápjaikkal minden élőt lerántanak a nyitott fedélzetről, és magukkal hurcolják a mélybe.

— Bámulatos a hasonlóság a földi tengerekkel — mondta Tivisza. — Amikor a Megosztott Világ Korában kipusztították az óriási ámbrás ceteket, elszaporodtak a nagy fejlábúak, valóságos háborút kellett vívni ellenük. Bármely faj kiirtása azonnal felborította a természet sok millió éves egyensúlyát. Azokát az állatokat és növényeket pusztították elsősorban, amelyek szépek, az új életfeltételekhez kevésbé alkalmazkodók voltak. Lényegében a kártékony fajták maradtak meg. Néha fantasztikus gyorsan elszaporodtak, és a szó szoros értelmében hatalmas területeket árasztottak el. Saját tapasztalatuk alapján a tormansziak is megértették, hogy a kártékony formák elsődleges túlélésének törvénye érvényesül ott, ahol a természét rendjét az emberi hozzá nem értés megzavarta.

— Milyen kár, hogy ezt a gyönyörű, kristálytiszta tengert ilyen undorító lények népesítik be! Szívesen megfurödnék itt, ha nem volna rajtam a védőruha — fejezte be szomorúan Tivisza.

— Nem veszel észre egy különös törvényszerűséget, amely az egész Tormanszon érvényesül? — kérdezte Tor Lik. — Minden szép helyben, épületben, sőt emberben rejlik valami rossz.

— Kedves All (így becézték a Földön az asztrofizikusokat) — Tivisza felborzolta Tor haját —, ideje visszatérned a csillaghajóra. Egye gyakrabban támad honvágyad…

— Igazad van. Úgy léptem erre a sivár bolygóra, mint kiszáradt kertbe, amelynek nincs kijárata!

— Lehet, hogy az ember egy egész bolygót így megváltoztatott? — kérdezte Gén Atal, aki egy pillanatra maga előtt látta a Föld kimeríthetetlen gazdagságát.

— Minden bolygó készletei korlátozottak — felelte Tor —, semmit sem vehetünk el, hogy ne adjunk belőle vissza. Amit elveszünk, azt csak a bolygó szervezettsége révén adhatjuk vissza. Máskülönben, ahogy nálunk a Földön is történt, óhatatlanul összeomlanak az élet kialakult formái, kimerülnek az évmilliárdok alatt felhalmozódott energiakészletek, ami aztán szegénységre és nyomorúságra kárhoztatja a későbbi nemzedékeket. Most olyan bolygón vagyunk, amelyet nemcsak háborúk fosztottak ki, hanem az esztelen szaporodás is.

— Igen, sok szomorú dolgot láttunk — vette át a szót Tivisza —, kipusztítottak minden vadállatot, nagy madarat, kifogták a halakat, az ehető puhatestűeket és vízinövényeket. Mindent megettek az Éhínség Korában. A mennyiség hajszolása, az olcsó tömegcikkek előrelátás nélküli gyártása tönkretette a folyókat, a tavakat és tengereket. Az erdők kiirtása és az erőművek víztárolóinak elpárolgása után a folyók kiszáradtak, a tavak elsekélyesedtek és elszikesedtek. Az édesvíz szinte mindenütt ugyanannyiba kerül, mint az élelem. Alig jut belőle a földműveléshez ezen a szomorú bolygón. Az édesvíz előállításához nincs elegendő energia. Jelentékeny sarki jégtakaró nincsen, tehát édesvízkészlet sincs. Az állattenyésztés pedig… Biológiailag ugyanazok a kecskék, amelyek valaha megmentették a bibliai civilizációt, de elpusztították az egész növényzetet a Földközi-tenger partján.

— Vajon ők maguk tisztában vannak vele, mit csináltak? — kérdezte Gén Atal. — Találkoztatok tudósokkal a biológiai intézetben?

— Azt hiszem, hogy tisztában vannak vele. De a biológiájuk régies, főként a kiválasztásra, a gyakorlati anatómiára, a fiziológiára és egészségügyi ágaira szorítkozik. Még saját állataikat sem tudták kellőképpen tanulmányozni, mielőtt kipusztultak. Örökre elveszítették őket.

— „Örökre”! Valahogy túlságosan gyakran hallom ezt az ember számára elviselhetetlen szót — mondta Tor Lik, majd elhallgatott, a tengerre meresztette a szemét.

A kristálytiszta víz elöl gyűrűket vetett. A földlakók eleinte azt hitték, hogy összefonódott vízinövények merülnek fel. De a vízből tömérdek kékeszöld, tekergő csáp emelkedett ki. Vagy négy méter magasra nyúltak a víz fölé, csapkodtak szétlapuló vörös végükkel.

A hajó éles szögben elfordult, a földlakók nekiestek a fiilke falának, a baloldali „szivar” a víz fölé emelkedett. A motorok felbőgtek, és a felcsapó hullám eltakarta a szörnyet.

A két tormanszi halkan vitatkozni kezdett, a kormányos győzött, aki kezével a kövekkel kirakott parttól távolabb mutatott.

— Nem közvetlenül a város mellett kötünk ki — magyarázta utasainak a másik tormanszi —, a kikötőnél nagyon mély a víz, és a limaják megtámadhatnak. Senki sem találkozott még velük ilyen közel a városhoz. Odébb sekélyebb a víz, oda nem jutnak el, ott kötünk ki. Csak nagy kerülőt kell tenni gyalog.

— Nem félünk a távolságoktól — mosolyodott el Tivisza.

— De ezektől a szörnyektől sem félünk — szólt közbe Tor Lik —, SDFjeink elűzik vagy megsemmisítik őket!

— Miért merítsük ki az energiatelepeket? — mondta Tivisza. — Gén hozott ugyan frisseket, de még hosszú út áll előttünk.

— Tiviszának igaza van. Egyre csak a veszélyekről beszéltek nekünk. Meg aztán víz alatti támadás ellen kétszer annyi energiát kell felhasználni.

A hajó alól lejtős part menti zátony merült fel. A hajósok megengedték az utasoknak, hogy kimenjenek a fedélzetre. A nehéz, mozdulatlan levegőben nitrogénoxid érződött. Mintha élettelen kémiai folyamatok lettek volna túlsúlyban az itteni természetben. A meglepően sima, zöld tengerfenéket sűrű iszap fedte.

— Hol akar itt fürdeni, Tivisza? — mutatott a vízfenékre Gén Atal. — Nyakig merül az iszapba.

Felbőgtek a motorok, körös-körül felforrt az iszapos víz. A kormányos ráfuttatta a hajót a part menti homokos és kavicsos sávra. A földlakók innen már egy széles deszkán könynyen kijutottak a partra, és kivezették a kilenclábúakat.

— Mikorra jöjjünk vissza? — kérdezte a kormányos.

— Nem szükséges — mondta Tor, s mindkét hajós leplezetlen megkönnyebbüléssel sóhajtott fel. — Bemegyünk az ország mélyébe, és a hegygerincen átkelünk az egyenlítő irányába, hogy eléljük a Men-Zin síkságot — folytatta az asztrofizikus, a térképet nézve —, oda repülőgépet küldenek értünk.

Megnézzük a hátsó félteke legnagyobb holt városát, KinNan-Tet — tette hozzá Tivisza.

Kin-Nan-Te! — kiáltott fel a kormányos, és elnémult. Társa megbökte, s mindjárt el is köszönt a földlakóktól, „rendíthetetlen és meghátrálás nélküli kígyóutat” kívánt nekik.

A hajósok eltaszították a hajót a zátonyról, és tovatűntek a Tükörtengeren.

A magukra maradt földlakók levetették ruhájukat, összecsavarták, és hozzáerősítették az SDF-ekhez. Azután a három különböző színű alak — a sötét meggypiros, a malachit-zöld és az aranybama — hosszú, fáradhatatlan léptekkel megindult a part mentén az ovális kikötői tér felé. Csendin-Tot, az elhagyott város, nyomasztóan egyhangú házakkal, iskolákkal, szórakozóhelyekkel és kórházakkal fogadta őket. Ez az egyhangúság jellemezte a demográfiai „robbanás” korának sietős és hanyag építkezését. A különböző rendeltetésű épületek zsúfolt negyedekben való elhelyezésének furcsa szokása sivár összezártságra kárhoztatta a gyerekeket, a betegeket és az idős embereket, szűk, csatomaszerű utcákba szorította a zajos forgalmát. Ugyanezt figyelte meg Tivisza és Tor az „élő” városokbán is.

Az egyforma ablaknyílású, csúf paralelepipedon épületekben semmi titokzatosság nem volt, mint általában az elhagyott városokban. A földlakók sietve vágtak át a szomorú, porlepte utcákon. A fülledt levegőben mozdulatlanul álló kiszáradt fák a legkisebb érintésre széthulltak. Tor találomra bement egy épületbe, amelynek színes bejárata felkeltette figyelmét, A rozsdamarta betonfödémek alig tartották már a mennyezetét. Tor Lik elszántan beljebb ment. A belső rész finom ívei élesen elütöttek a legtöbb épület sivár derékszögeitől. A bútorroncsokkal teli félkör alakú halion át Tor Lik egy kerek terembe jutott, amely rögtön a Földet juttatta eszébe. Körülnézett, s látta, hogy a falakat fényezett dunitlapokkal és piroxenittel burkolták. Ez ultrabázisos, mélységi magmás kőzet, amely bizonyára itt, a Tormanszon is a kéreg alsó zónáit alkotja. Mintegy a hasonlóságot hangsúlyozva, két henger alakú párkánydísz csillogott elő vörösen a por alól. Tor Lik felismerte bennük a nagy gránátkövekben bővelkedő eklogitót.

— Hol vagy, Tor? — hívta hangosan Tivisza, és bement utána.

— Pszt! Eredj innen, az épület éppen csak hogy áll.

— Mi érdekeset találtál ebben a poros szobában?

— A Tormansz mélyéből való ásványokkal burkolták a falakat — felelte Tor, kilépve az utcára. — Szakasztott olyan, mint a párja az uráli bányászmúzeumban. A bolygó belső őszszetétele, ahogy várható is volt, nagyon hasonló a Földéhez. Ennek következtében csaknem azonos a gravitáció és a geológiai folyamatok jellege.

A városon túl kopár síkság terült el, amely enyhén emelkedett a hegyek felé. Nagyon messze, a forró szárazködben, fekete foltok lebegtek. A sztereoteleszkópon át látták, hogy ezek az első élő fák.

A három földlakó kitartóan haladt a kanyargós út hengerelt kavicsain. Mintha folyómederben jártak volna: az évszázadok folyamán a súlyos járművek kerekei az útburkolatot belepréselték a laza talajba. Gén Atal egyszerre csak megtörpánt.

— Nézzétek, temetőn megyünk át! — kiáltott fel, jeltelen halmok végtelen mezejére mutatva. Itt-ott, megtörve az egyhangúságot, kerítésmaradványok, sírköveket helyettesítő betonlapok látszottak.

— Csodálkozik, Gén? — kérdezte Tor Lik. — Persze, maga nemrég jött a Coam kertjeiből. Minden nagy város körül hoszszú kilométereken át húzódnak a temetők; még a túlnépesedés korában keletkeztek, amikor a tüzelőanyag hiánya miatt kénytelenek voltak lemondani a holttestek elégetéséről és visszatérni a régi temetkezési formához. A Tormansz gigantikus temetői az egyik legékesebb bizonyítéka a bolygón lezajlott foszfor-katasztrófának. Ha Tormansz az elemek összetételét tekintve annyira hasonló a Földéhez, akkor a foszforkészletek, akárcsak a Földön, igen szűkösek voltak. A tormansziak nemcsak az óceánba juttatták a foszfort a hulladékkal, ahonnan az ő energiaszegénységükkel nem voltak képesek kivonni, hanem lekötötték trilliónyi csontvázukban, és elásták ezekben a kiszáradt temetőkben, kikapcsolták a körforgásból, nem vették figyelembe, hogy általában minden folyamat az entrópia iránya ellen lehetetlen foszfor nélkül.

— Furcsa, hogy miért nem mondtak le a hamvak megőrzésének régi szokásáról?

— Bizonyára meghaladta erejüket — mondta Gén.

A földlakók elérték az első kis fákat. A sötétbarna, rövid törzseken az ágak szabályos tölcsér alakban emelkedtek az ólomszürke ég felé. A levelek érdesek és csokoládészínűek voltak. A zömök, csúcsukra állított kúpok bámulatos szimmetriája a Tükör-tenger vidékének állandó szélcsendjéről vallőtt. A vándoroknak nagyon melegük volt, bár a védőruhák légfúvókája teljes erővel működött. A levegő végigfútott a fém „bőr” alatt, és a sarkokon levő szelepeken át kitört, minden lépésnél kis portölcsért kavart.

A Tormansz alkonyat nélküli estje ugyanilyen fák között találta a földlakókat, de ezek már vastagabbak voltak, koronájuk olyan sűrű, hogy a lombok közt elvesztek az egyes ágak. Hosszú árnyak nyúltak el a száraz talajon. Egyetlen élőlény sem mutatkozott a mozdulatlan erdőben. De mikor a földiakók egy útmenti fa mellett pihenőre tértek, a lámpafényre ismeretlen, félig áttetsző rovarok gyűltek össze. A földlakók mindenesetre bekapcsolták a levegőkifüvót védőruhájuk gallérján. Tivisza lassan beszívta a levegőt, és azt mondta:

— Nagy dolog a szuggesztió. A fúvóka patronjai a Föld levegőjével vannak töltve, s bár tudom, hogy ez csupán atomáris keverék, nincs se íze, se szaga, mégis úgy érzem, mintha az északi tavak illatos szellője enyhítené ezt a hőséget… Ott dolgoztam, mielőtt az expedícióba bekerültem.

— Itt minden ventillátort északi szélnek érzünk ehhez a fülledt és poros levegőhöz képest — dörmögte Tor Lik, előhúzva hűtőpámáját, s elhelyezkedve az SDF oldalánál.

A Tormansz félnapos éjszakája túl sokáig tartott, a földlakók nem engedhették meg maguknak, hogy hajnalig várjanak. Elsőként Gén Atal ébredt fel. Szörnyű álmok gyötörték: óriási, nyüzsgő árnyakat látott a közelben, ferde kőkerítés mentén lopakodó, elmosódó alakokat, vörös füstgomolyokat feketén tátongó szakadékokban. Gén egy ideig fekve maradt, látomásait elemezte, míg rá nem jött, hogy ösztönei távoli, de kétségtelen veszélyre figyelmeztették. Felállt, s ebben a pillanatban Tivisza is felébredt.

— Valami rosszat, nyugtalanítót álmodtam. Itt, a Tormánszón, gyakran nyomasztók az éjszakáim, különösen hajnal előtt.

— A Bika órája, éjfél után két óra — jegyezte meg Gén Atal. — így hívták az ókorban az ember számára leggyötrőbb időt, röviddel hajnal előtt, mikor a gonosz és a halál démonai uralkodnak. A közép-ázsiai mongolok ezt így is határozták meg: a Bika órája akkor ér véget, mikor a lovak pirkadat előtt a földre heverednek.

— Dolor ignis ante lucem — tüzes fájdalom hajnal előtt. A regi rómaiak is ismerték ezeknek az éjszakai óráknak a különös erejét — mondta Tivisza, és tornászni kezdett.

— Nincs ebben semmi különös — szólalt meg az asztrofizikus. — Egészen törvényszerű érzés, az őskori szervezet fiziológiájából és a hajnal előtti légkör sajátos állapotából alakul ki.

— Afi számára minden mindig a kozmosszal függ össze! — nevetett Tivisza.

Gén SDF-je húzódott az élre. Hajlékony rúdon magasra emelt lámpa világította meg az utat. Fekete árnyak furcsa táncot jártak a vízmosásokban és mélyedésekben, éppen úgy, mint Gén Atal álmában. Az SDF dülöngélt a hepehupás úton, és a sötétség hol eltávolodott tőlük, hol egészen közel jött. Fent egy-egy pillanatra magányos csillagok fénye tűnt fel. Jobbra, finoman kirajzolva egy távoli hegy szabályos kupolá-ját, bágyadtan világított a Tormansz holdja. A földlakók észrevétlenül elérték a hágót. Előttük ismét kopár pusztaság… Éppen olyan enyhe lejtőn haladtak lefelé, mint amilyenen az imént felfelé mentek. Elöl valami sötét takarta el az alig látható horizontot. Halk, egyenletes zúgás hallatszott. A földiakók már megszokták a Jan-Jah bolygó óriási területeinek víztelenségét, és nem ismerték fel mindjárt, hogy víz csörgedez. A rövid hajnal eloltotta az SDF lámpáját, s jobbra mögöttük kigyúlt a komor, bíborvörös nap. Egyre több fényt árasztva emelkedett az égen; a hegyek közt völgykatlan tárult fel. Valahol a lejtő alatt folyócska zúgott, a túlparti alacsony dombokon óriási fák nőttek. Még a Föld százötven méteres eukaliptuszaihoz és mammutfenyőihez szokott vándoroknak is elállt a lélegzete. A legalább kétszázötven vagy háromszáz méter magas, viszonylag vékony fatörzsek oszlopcsarnokát fent ágak és lombok tömör sapkája fedte. A földlakók leereszkedtek a folyócskához. Azt hitték, hogy kavicsokon rohanó hegyipatakot fognak megpillantani, de mély, sötét, alig folydogáló vizet láttak, amelyet egy óriási fa keresztbe zuhant maradványa elrekesztett. Óvatosan egyensúlyozva a csúszós torlaszon, mind a hat gyalogos — három ember és három SDF — átkelt a puha, mohaszerű szőnyegre. A SDF-ek kénytelenek voltak ugrálni, nehogy rövid lábaik besüppedjenek. A moha után ismét száraz, köves talaj következett, amelyet az erdősávban korhadt levelek és gallyak vastag rétege borított. A vándorok Iába alatt a takaró barna porrá omlott, bizonyára évszázadok óta senki sem taposott ezeken az elkorhadt maradványokon.

— Hát ilyenek voltak az erdők a Tormanszon, mielőtt csillaghajóink idejöttek — mondta halkan Tivisza.

— Vajon kik laktak itt abban az időben? — kérdezte Gén Atal, s belerúgott egy elmállott levélcsomóba. — Itt lent aligha talált valaki táplálékot!

— A Föld nagy erdőiben — felelte Tivisza — az egész állati élet ott összpontosult — s felmutatott a magasba vesző, görbe ágakra.

Mintegy válaszul a mozdulatára, füttyhöz hasonló vonítás hasított az erdő csendjébe. Az emberek megtorpantak. Valahol messze vonítás felelt rá, mintha nagy fordulatszámú gyémántfűrész sivítana.

Tor Lik előkapta sztereoteleszkópját, s fürkészte a sűrű lombot. Úgy rémlett, hogy háromszáz méter magasan alig észrevehetően hajladoznának az ágak.

— Ohó! — kiáltott fel vidáman Gén Atal. — Nem minden élet halt itt ki! Nem mindent faltak fel a tormansziak!

— Ha működik az SZA-faktor, bajosan maradt valami használható — ráncolta a homlokát Tor Lik. — Nem tetszik nekem ez a vonítás.

A földlakók sokáig álltak ott, füleltek, és az SDF fotószemét gyenge megvilágításra állították be. Ám úgy látszik, az óriási erdőben nem maradt több élet, mint Csedin-Tot roskadozó kockaházaiban.

A földlakók még két napot töltöttek az erdőben. Időnként kisebb tisztásokra bukkantak, amelyek vakító fénykürtőkként nyúltak a magasba, ahol a bozontos, csokoládé színű gallyak keretében látszott az ólomszürke égbolt. A harmadik napon megálltak egy tisztás szélén.

— Kár vesztegetni az időt — szögezte le Tivisza. — Ha itt, a természetvédelmi területen jelentéktelen számú állat maradt csupán, olyanok, mint ezek a vonítok, akkor kevés esélyünk van nemcsak a megfigyelésre, hanem arra is, hogy egyáltalán megpillantsuk őket! Túlságosan félnek az embertől. Milyen nagy az ellentét a Földdel! Mostanában gyakran eszembe jutnak tollas és bozontos barátaink. Hogy is tudnak élni a tormansziak úgy, hogy nem törődnek az állatokkal? Hiszen kihal a természet iránti szeretet, ha nincs kivel megosszuk!

— Hacsak nem ezzel! — suttogta Gén, és a tisztás túlsó szélére mutatott.

A fatörzsek közti fényoszlopon túl medve nagyságú állat rejtőzött. Szeme fényes volt, mint a madáré, félelem nélkül figyelte a mozdulatlanul álló földlakókat, mintha összemérné erejét az idegenével.

Tivisza pisztolyt vett elő, és ezüst ampullát lőtt az állat oldalába. Az felbődült, ugrott egyet, majd amikor a hátsó Iábába újabb ampullát kapott, eliramodott. Gén Atal utána akart rohanni. Tivisza visszatartotta, mondván, hogy a készítmény két percen belül hat.

A nyom egy fa tövéhez vezetett, amely még itt, a gigászi fák erdejében is óriásnak számított. Az erős kábítószertől elszédült állat teljes lendülettel a fa törzsének rohant, és hanyatt esett. Az elviselhetetlen hullabűz arra kényszerítette a földlakókat, hogy szűrőt tegyenek az orrukba, és csak azután közeledjenek az ismeretlen állathoz, amelynek szőrtelen, pikkelyes bőre olyan fekete volt, mint a Tormansz éje. Dülledt, nagy szeme pedig éjszakai életmódról árulkodott. Két pár behajló mancsa olyan közel volt egymáshoz, mintha ugyanonnan nőtt volna ki a törzsből. Nehéz, szögletes feje alatt még két hoszszú, inas végtag látszott, sarló alakú karmokkal. Széles szája tátva volt, két sor kúpszerű, tompa fog villogott ki belőle. Vagy a bódítószer hatására, vagy a fának ütődéstől a szörny kihányta gyomra bűzös tartalmát.

Tor Lik megfogta Tivisza karját, és egy félig megemésztett emberi koponyára mutatott, amelyet más csontmaradványokkai együtt az állat kivetett magából. Gén Atal kiáltására mindkét kutató összerezzent:

— Vigyázat, magához tér!

Az állat hátsó lába egyszer-kétszer megrándult. „Lehetetlen — gondolta Tivisza. — A készítmény legalább egy óráig hat!” Körülnézett, és megrettent. A fák közötti sötétből ugyanolyan nagy, áttetsző és vörös szemek meredtek rá, mint az alvó szőrnyé. Az egyik állat, amelyet a fakorhadék félig ellepett, tekeregve kúszott az elhódított fenevad felé.

— Tor, gyorsan! — suttogta Tivisza.

Az SDF védőtere visszadobta az állatot, s ordítását elnyelte az áthatolhatatlan fal.

Tor Lik az SDF-et a fa másik oldalára állította, és Tivisza szemügyre vette az érzéstelenített állatot. Eközben Gén Atal saját SDF-jéből Tivisza pisztolyához hasonló műszert vett elő, kerek dobozt helyezett rá, amelynek közepén fogazott csap állt ki. Az asztrofízikus segített Tiviszának. Kettesben átfordították a szörnyet, elektrongramokat készítettek.

Gén Atal maximális erőre kapcsolta a pisztolyát, és fellőtt arra a fára, amelynek a tövében álltak. A doboz jó háromszáz méter magasságban szorosan odatapadt két vastag ág tövéhez. A távirányítású motor vékony drótkötélen reteszt engedett le. Gén Atal hevedereket erősített hozzá, összekötötte őket két csattal, és kész volt a felvonószerkezet.

Néhány perc múlva a dobozba rejtett motor felröpítette Tiviszát a szédítő magasságba. Pisztolyával belőtt néhány kampót az SDF védőkötele és függesztője számára. Utolsónak Gén Atal SDF-jét húzták fel. Alighogy a védőteret kikapcsolták, a fák mögött leskelődő állatok odarohantak még áléit társukhoz. A csontok ropogása és az elnyújtott üvöltés semmi kétséget nem hagyott afelől, mi lett a sorsa az utolsó nagy állatok egyikének, amelyek már akkor benépesítették a bolygót, mielőtt az ember romlásba döntötte.

A vékony fatörzs, mely erős volt, mint az acélrugó, Iágyan ringott az emelőmotor működésétől.

Tiviszát mulattatta a kaland. A poros síkságok és szűk városok után először volt ilyen szédítő magasságban. A fatörzs vékonysága csak növelte a veszélyérzetét. A bizonytalan helyzet pedig, amelyből az értelem és a test erőinek megfeszítésével ki kellett vágniuk magukat, szinte csábító volt…

Gén Atal még feljebb kapaszkodott. Az áthatolhatatlan lombok közül diadalmasan lekiáltott:

— Van!

— Mi van? — kérdezte Tor Lik.

— Légáramlat, állandó szél!

— Természetesen! Ezért kár volt ide felmászni, enélkül is megmondtam volna.

— Hogyan sikerült műszer nélkül felfedezned a légáramlatót?

— Nem vettétek észre a fakoronák nagyobb nedvességtartalmát?

— Igen, csakugyan. Most már minden érthető! Ez a magyarázata, miért nőnek ilyen óriásira a fák. Igyekeznek elérni a hegyek fölött átvonuló állandó légáramlatot, amely nedvességet hordoz ebben a szélmentes országban… Minden rendben van. Másszatok fel ide, felcipeljük az SDF-eket, és vitoriázó repülőgépet készítünk.

— Vitorlázó repülőgépet?

— Hát persze. Sejtettem, hogy átkelhetünk a szakadékokon, folyókon és tengeröblökön.

Tömör, zöldesbama takaró terült el vagy száz méterrel a toronyszerű koronájú fa alatt. Az egyenlítő és a tengely irányú délkör felé (Tivisza gyakran mondogatta, hogy nem tudja megszokni a Tormansz „függőleges” egyenlítőjét és „vízszintes” délköreit) a hegyek szürkéslila szakadékai meg-megszakították az erdő sűrűségét. Mögöttük a termékeny Men-Zin síkságon volt az egykor nagy folyam és a bolygó egyik legrégibb városa, Kin-Nan-Te. A földlakók úgy számították, hogy elmennek Kin-Nan-Teig, és odahívják majd a repülőgépet.

Gén és Tor kibontott egy hatalmas, hártyavékony vásznat, és ráfeszítette a levegőn gyorsan szilárduló szálakból húzott keretre.

Tivisza új megfigyelésekkel töltötte meg az információs tekercseket. Mikor a nap felkelt, a földlakók lejjebb ereszkedtek, elrejtőztek a lombok közt, várták a légáramlatok erősödését. A durva, kampószerűen meggörbült levelekből torokszárító, bódító illat áradt.

— Jó lesz feltenni a maszkokat — javasolta Tivisza.

A férfiak szót fogadtak, könnyebbé vált a lélegzés. Tor Lik a fatörzshöz támaszkodva elismerően nézett Tiviszára. A lány egy óriási tenyérként kinyúló ágvillára telepedett, és egyenletesen ringva a háromszáz méteres magasságban, olyan nyugodtan dolgozott, mint aki egész életében mindig fára mászott.

Gén Atal szétosztotta az élelempatronokat, és gondolataiba merült.

— Lehet, hogy ezek az állatok emberevők?

— Lehet — felelte Tivisza. — Legvalószínűbb, hogy hullákkai táplálkoznak. Gondoljunk arra a két sajátosságra, amely mintha kizárná egymást: méretüket tekintve ezek az állatok a nagy ragadozókhoz tartoznak, de a fogaik, noha erősek, rövidék és tompák. Valószínűleg ezek a legnagyobbak azok közt az állatok között, amelyek azért maradtak meg a Tormanszon, mert megváltoztatták táplálkozási módjukat. A katasztrófa idején, az Éhínség Korában történt ez, amikor nem volt hiány hullában, hacsak maguk az emberek nem versenyeztek ezekkel az állatokkal.

— Borzalmas dolgokat mond, Tivisza — vonta össze a szemöldökét Gén Atal.

— A természet nagyon kegyetlen módon keres kivezető utat a zsákutcából. A kannibalizmus nem tilos az érzelmek és az értelem alacsony fejlettségi fokán, mikor az éhes test páráncsa elködösíti az érzéseket és megbénítja az akaratot.

Tor Lik kinyújtotta fáradt lábát.

— Ha az állat itt embert evett, akkor ez a vidék nem égészén néptelen.

— A tompa pofájú ragadozók nagy távolságokat tudnak becserkészni. No és arra emlékszel, mit hallottunk nemrég a Biológiai Intézetben?

— Az elnéptelenedett területeken kóborló emberekről és egész településekről? — kérdezte Tor Lik. — Lehet, hogy ez az a veszély, amelytől intettek minket?

— Vagy a limajákra gondoltak, vagy ezekre — mutatott le Tivisza, s lehajított egy üres patront.

Válaszul üvöltés hangzott fel.

— Mégis furcsa, hogy nem figyelmeztettek minket — mondta Tor Lik. — Vagy ők maguk sem tudnak semmiről?

— Nehéz elképzelni! — mondta Tivisza. — De valóban fúrcsa. Vagy talán régen nem járt senki a védett erdőkben?

— Ott, ahol hiányzik a természet szeretete, ez is lehetséges — felelte Tor. — A természetnek itt csupán maradványai vannak. Mi érdekes lehet itt a természetben!

— Hogyhogy? — csodálkozott Gén. — Meglátogattak jó néhány védett területet, és csakugyan semmi sem keltette fel légalább szokatlanságával a figyelmüket?

— Tizenöt természetvédelmi területet mutattak meg nekünk — mondta Tivisza.

— Annál inkább. Bizonyára mindegyikben találtak valamit? Embereket, azoknak az utódait, akik gondosan óvták a természetet a bolygó különböző helyein.

— Gén, értse meg, hogy a Tormanszon minden védett terűlet új telepítés az elpusztult erdők és füves pusztaságok helyén. Ezekben nincs semmi ősi, mint ahogy abban a néhány állatfajban sincs, amely az állatkertekben megmaradt, elfajzott, majd újra visszakerült a mesterséges vad életbe, a szabályos növénysorok közé. Egyetlen igazi nagy fát sem láttunk!

— Ezek szerint mi vagyunk az elsők a Tormansz őstermészetének ezen a szigetén! De nem szeretnék tovább itt maradni. Három nap bőven elég.

— Elég, Gén! Nincs mit várni. Talán repülőgépen egyszer még visszatérünk, hogy felderítsük a vonítókat — mondta Tivisza.

Halk szellő susogott a lombok közt. A földlakók sietve összeszerelték a szinte súlytalan hártyából készült, rombusz alakú második vitorlázó repülőgépet, és hozzáerősítették az összecsukható légcsavarral ellátott turbinadobozokat. Mindöszsze kéthárom perces emelkedéshez elegendő energiájuk volt. Gén és két SDF alkotta az első rombusz személyzetét. Tivisza, Tor és a harmadik SDF a második vitorlázógépen helyezkedett el. Forogni kezdtek a légcsavarok, az áttetsző rombuszok lesiklottak a fa csúcsáról, és lassan tovaszálltak az egymásba érő fakoronák fölött a hegyek felé. Gén Atal megkönnyebbülten felsóhajtott. Amíg a csavarok forogtak, a vitorlázógépek elérték az erdő szélét, és a felszálló légáramlat hátán elrepültek a hegyek második lépcsőjéig. A magas fennsíkok meredek, sötétlila falait gyenge légáramlattal nem lehetett leküzdeni. Gén Atal a sziklaszakadékok közt egy széles szorosba irányította a vitorlázógépet.

A földlakók csodálkozva látták, hogy megkérgesedett agyagdombok közé ereszkednek le, jó állapotban levő út mellé, amelyet a görgetegek s az alámosások alig rongáltak meg.

Tor Lik össze akarta rakni vitorlázógépét, de Gén Atal legyintett.

— A turbódobozokból kifogyott a töltés, a huzal megkeményedett, nem lehet összehajtani, fölösleges teher.

Az asztrofizikus sajnálkozva nézett a hatalmas, rombusz alakú szárnyra, azután elindult az út felé.

Órák hosszat haladtak felfelé az izzó szurdokban. Egy meredek szakadék árnyékában tartottak pihenőt.

— Az úton éjszaka is mehetünk — mondta Tor Lik, és hozzálátott, hogy felfújja hártyavékony párnáját.

— Jó lenne még világosban elérni a hágót — szólt lustán Gén Atal. — Megnézzük, mi van ott, a hegyeken túl. Ha továbbra is jó az út, mehetünk az SDF-eken.

— Nagyszerű! — kiáltott fel Tor Lik. — Ki ne szeretne SDFen nyargalni! Tivisza már az iskolában kitűnt ebben a sportbán… De hova lett? — ugrott fel az asztrofízikus.

— Úgy látszik, az utazás a Tormanszon azzal jár — felelte nyugodtan Gén Atal —, hogy minduntalan fölöslegesen izgulünk. Ott van Tivisza — mutatott egy magas szirtfokra, amely egymásra rakódott homokkő— és fehér agyagrétegekből állt. A szirtfok meredeken emelkedett, tele volt levált kőtömbökkel, amelyek titáni lépcsőomladékra emlékeztettek. A parányi figurát megvilágították a vörös nap sugarai. Tivisza ügyesen ugrált kiszögellésről kiszögellésre a meredélyen.

Tor és Gén integetett neki, jöjjön a szakadék árnyékába, Tivisza pedig erélyesen magához hívta őket.

Tor Lik felállt, bánatos pillantást vetett puha párnájára.

Amikor meglátták a nagy, fekete, sima csontmaradványokát a szirtfok lábánál, fáradtságuknak nyoma sem maradt. Tivisza egy kiszögellésen állt, ahol egy levált kőtömb mögött nagy állatok csontvázai látszottak. Kissé odább egy másik vadállat félig elpusztult, hatalmas koponyája állt ki a homokkőből. A vastag szarv vagy agyar maradványa úgy meredt elő a meredek falból, mintha még most is ellenségeit fenyegetné.

A három földlakó szótlanul nézte a csontvázakat. A megkövesedett csontok színe és sértetlensége arról tanúskodott, hogy az állatokat hatalmas víztárolókban temették el. Az egész szirtfok tele volt csontokkal. Ez azt mutatta, hogy itt valaha erőteljes élet virágzott.

Tivisza és Tor látta néhány állat kiásott csontvázát a Biológiai Központ múzeumában. Ezek az őslénytani gyűjtemények nem tükrözték a Tormansz életének igazi történetét, és semmiképpen sem hasonlíthatók ahhoz a nagyszabású képhez, amely a Föld múzeumaiban idézte fel a múltat. A tormánsziak lagymatag érdeklődését bolygójuk múltja iránt talán az okozta, hogy az oligarchikus rendszerben visszaesett a történelmi kutatás. Az oligarchia nem szereti a történelmet. De valószínűbb a másik ok. A Földön a mélyen fekvő rétegekben megtalálták az ősember maradványait, rendszerint az elefánt maradványaival együtt. A Föld nagy állatai közül a fizikailag legerősebb és leggyengébb mintegy együtt járták útjukat. A mélyebb rétegek a még távolabbi múltat őrizték, amikor az előember az első szerszámokat készítette, birtokába vette a tüzet, és végül, mikor az ember és a majom közös őseinek elvált az útja.

A Föld embere a saját szemével láthatta, honnan indult. Felmérhette azt a nagyszerű felemelkedést, amelyet az elsődleges élettől a gondolatig sok millió évi szenvedés, az élő anyag vég nélküli születése és halála útján megtett.

A tormanszi leletek azt bizonyították, hogy itt az élet fejlődése nem haladta meg az állati szintet, az értelmi szint jóval alacsonyabb volt, mint a földi lovaké, kutyáké, elefántoké, nem is beszélve a bálnafélékről. Itt az őslénytan azt állítja, hogy az ember idegenből jött, és láthatók annak bizonyítékai, hogy bűnös módon kipusztította a Tormansz korábbi életét. A hátsó félteke beláthatatlan füves pusztaságain, amelyek ma porsivatagok, éppen úgy virult az élet, mint egykor Észak- és DélAmerika, Afrika beláthatatlan síkságain, ahol magas fű hullámzott, és milliószám éltek az állatok. Tivisza jól emlékezett arra a képre, amelyet az Afrikai és egyenlítő vidéki Történelem Házában látott: a nap könyörtelen melegétől felperzselt síkságon szétszórt emyős akácok, vadállatok kifehéredett, porladó csontvázai. A kép előterében, a gépkocsi hűtőjére támaszkodva egy ember áll ismétlőfegyverrel, s a szája sarkába ragasztott cigaretta füstjétől összehúzza a szemét. A régi angoi nyelvű aláírás szójáték, kettős jelentése van: „Vége a vadaknak” és „Vége a játéknak”.

— Tivisza, mi van veled? — kérdezte Tor Lik.

— Elgondolkoztam! Hozd a készülékeket. Hologramokat készítünk.

A vándorok és hűséges kilenclábú kísérőik kitartón kapaszkodtak felfelé, behatoltak a hegytömb sötétlilás szakadékainak árnyékába.

A nap sugarai már vízszintesen érték a fennsíkot, amikor a hegyszoros kitágult. A láthatár lefelé hajlott. Mögöttük maradt a völgy az őseredeti erdővel, előttük, az egyenlítő irányábán, még a bolygó kiszáradása előtt kimosott színes kövek káosza: gerincek, csipkés ormok, szabályos kúpok és lépcsőzetes piramisok, tépett sebekhez hasonló szakadékok, falak, építészetileg szabályos oszlopsorok, omladékok és száraz medrek.

Nagyon messze a kaotikus kőhalmok kisimultak, észrevétlenül beleolvadtak a Men-Zin síkság sivatagos pusztaságába. A porfüggönnyel takart láthatáron víz csillogott halványan.

Itt hűvösebb volt, és a földlakók futva mentek le a hegyről. A kanyargós utat helyenként omlások torlaszolták el. Az emberek órák hosszat fútottak, s velük együtt a három SDF.

Lejjebb homokos terep kezdődött; múlt idők szele fújta be homokkal az előhegyek lejtőit.

Tivisza nehezen lélegzett, s szemlátomást Tor és Gén is elfáradt. Az asztrofozikus hirtelen megállt.

— Tulajdonképpen miért futunk, ráadásul ilyen iramban? A láthatáron csillogó víz meg messze van, és mindjárt besötétedik. Hiszen nem jelöltük meg Kin-Nan-Tebe érkezésünk pontos idejét.

Tivisza felnevetett, és kifújta magát.

— Csakugyan! Valószínűleg leküzdhetetlen tudatalatti vágy él bennünk, hogy minél messzebb legyünk a kellemetlen erdőktői és lakóitól. Pihenő!

Gipszkristályok függőleges csíkjai szeldelték át annak a dombnak a metszetét, amely alatt a földlakók letelepedtek, A biztonság kedvéért az SDF-eket felállították a tábor körül, nem kapcsolták be a védőteret, de automata védő-relével őszszekötött láthatatlan sugarakból kerítést húztak.

— Arra az esetre, ha itt is akadnának fejevők — mosolygott Gén Atal.

Tor Lik megpróbált összeköttetést teremteni a csillaghajóval, de nem sikerült. Az SDF-ek teljesítőképessége nem volt elegendő saját hullámvezető előállításához, ennek híján pedig az ilyen távoli összeköttetéshez a légköri viszonyok ismerete lett volna szükséges.

…Tivisza halk zúgásra ébredt, és csak kis idő múlva fogta fel, hogy a szél susog, a Men-Zin síkság felől fúj ebben a virradat előtti órában. Körülötte a tüskés bokrok olyanok voltak, mint a bánatosan meghajtó törpe nők, akiknek zilált haja a földet söpri. Hajladoztak, búsan bólongattak.

Újra felkerekedtek. Itt már jobb út volt. Az SDF-ek behúzták rövid lábukat, puha görgőkkel cserélték fel őket, kétőldalt lábtartók nyúltak ki belőlük, középen pedig egy rúd, amelyben az emberek megkapaszkodhattak, és ezzel irányítótták a robotokat. A gyakorlottak villámgyors reagálásukban és fejlett egyensúlyérzésükben bízva támasz nélkül is tudtak nyárgalni SDF-en; de ez már sportnak számított. Tivisza, meggypiros, rózsaszínnel szegélyezett védőruhájában, lobogó fekete hajával, szépen és ügyesen egyensúlyozva vágtatott a pusztaSágban. Gén Atal annyira gyönyörködött benne, hogy csaknem lehuppant, mikor SDF-je egy kanyar előtt lassított.

Tivisza olyan iramot diktált, hogy két óra múlva már leereszkedtek a széles völgybe, ahol valamikor nagy folyó hőmpölygött. Miután az erdőket kivágták, és ezzel megfosztották vízgyűjtőjétől, a folyó tavak láncolatává alakult át, s ezeknek a kipárolgása annál erősebb lett, minél kevesebb víz maradt bennük, és minél szárazabb lett az éghajlat. Hamarosan csak sótói sűrű tavacskák sora húzódott az egykori meder mentén. A völgy szélét vörös, betonkemény homok borította, amely a víz közelében egyre halványuló rózsaszínben játszott. A tó körül türkiz, ametiszt és lilás kristályréteg csillámlása bántotta a szemet. Ugyanilyen kristályok tapadtak a sóval átitatott, halőtt fatörzsekre. A földlakók némi időt elvesztegettek azzal, hogy megkerülték a ragadós sarat, és ott keltek át a folyómedren, ahol a magas part két dombját egy mellékfolyó völgye választotta el, megkönnyítve a kapaszkodást a százméteres, meredek partszegélyen. Irányérzékük itt sem hagyta cserben őket. Alighogy felkapaszkodtak a partra, megpillantották az óriási várost, mely a folyótól alig néhány kilométerré terült el. Csak a magas part és a sós tavak feletti izzó levegő fénytörése akadályozta meg a földlakókat abban, hogy már a hegyekről megpillantsák Kin-Nan-Tet, a hátsó félteke legnagyobb városát. Már messziről is megfigyelték, mennyivei jobb állapotban maradt meg az óváros, mint a később épült negyedek. A Föld régi pagodáihoz hasonló tornyok büszkén emelkedtek az ősi város szélén látható szánalmas romok fölé.

A gazdagon díszített nyolcszögletű, több emeletes, felfelé kicsit keskenyedő tornyok síkját kiszögellések és erkélyek törték meg, csillogott a tarka burkolat, amelyen ijesztően eltorzult arcok ismétlődtek a már ismert tekergő kígyók és a Tormansz korong alakú virágjának stilizált rozettái között. Más pagodákát fekete fémből készült, vékony fogazató párkánydísz vett körül, emeletenként váltakozva hieroglifáktól tarkálló szürke fémlapokkal vagy kereszt alakú nyílásokkal áttört rácsokkal.

A tornyok árkádos lábazatra épültek. Körülöttük hajdan kertek és medencék voltak, de ma már csak korhadó tüskök és kerámiával burkolt gödrök maradtak.

Gén Atal megpróbált visszaemlékezni, hol is látott a Földón hasonló építészetet, milyen restaurált ókori városokban?

Nem Kelet-Azsiában?

A repülőgépek fogadására alkalmas repülőterek Kin-NanTe egyenlítői oldalán feküdtek. A vándoroknak át kellett ménniük az egész városon, de ők csak örültek ennek a lehetőségnek. Érdemes akár egy-két nappal megtoldani a kirándulást, hogy megnézzék a régi várost. Üggyelbajjal evickéltek át a Kin-Nan-Te utolsó időszakában épült házak romjain. A viharok vagy kisebb földrengések, amelyek megkímélték a Tükörtenger partján fekvő Csendin-Tot városát, az itteni sebtében épített házakat lerombolták, alaktalan kő —, csempe- és gerendahalmokká változtatták. Csak a régi vízvezeték gigantikus vascsöve, amely spirálrugókká csavart vaskígyókra támaszkodott, szelte át egyenesen és töretlenül a romokat. Nem kevésbé impozáns volt az óváros óriási kapuja. Nyolc nyílása volt. A szögletes tetejű kaput vagy tizenöt méter magas, négyszögletes oszlopok tartották. A középső bejáraton áthaladva a földlakók mintha másik világba jutottak volna. Itt ugyanaz az ellenszenves építészeti monumentalitás érződött, mint a Coam kertjeiben, csak nyíltabban. Az óriási épületek mindegyikének az volt a rendeltetése, hogy éreztesse az emberrel, ő csak jelentéktelen, könnyen kicserélhető, olcsó alkatrész a társadalom gépezetében.

A pusztulás még szomorúbb képe tárult elébük a város belső részében: kiszáradt tavacskák, csatornák, elkorhadt fák a párkokban, merészen ívelő hidak, amelyek most feleslegesen nyúltak át a víztelen medrek fölött. A földlakók ütemes léptei és az ismét merev lábakon járó SDF-ek kopogása messzire visszhangzott az utcákon és tereken.

Széles lépcsők vezettek fel a nagy, oszlopos épületekhez, amelyek még megtartották élénk színüket. A tetők kevélyen felhúzták sarkaikat; a kulcslyuk alakú ajtónyílások mintha tiltott dolgokat rejtegetnének. Az oszlopok a szokásos oszlopfők helyett bonyolultan összefonódó konzolokban végződtek.

Alapzatuk rendszerint összekötözött, a teher alatt roskadozó embereket vagy pedig pikkelyes kígyókat ábrázolt.

A vándorok elhaladtak jó néhány magas épület mellett, és egy óriási, láthatóan nagyon régi torony elé értek. Tizenkét párkányának egy része leszakadt, látni lehetett az épület belső szerkezetét, a bonyolult átjárókat, a belül már megfeketedett, roskadozó falakat. A földlakók a titokzatosság leheletét érezték. Furcsa előérzet fogta el őket. Ehhez nyilván hozzájárult az a két fémből készült, mészfoltoktól megfehéredett félelmetes szobor, amely a torony bejáratát őrizte.

Furcsa öltözékben, kezüket ökölbe szorítva, hasukat kidüllesztve, szétvetett lábbal álltak ott. Rendkívül kifejező arcuk minden vonása bárgyú kegyetlenségről vallott. A széles, összeszorított szájakon, a lapos orrtól az állig futó mély ráncokban, a vastag szemöldökdudor alól kimeredő szemekben zabolátlan indulat érződött: ölni, kínozni, taposni, megalázni. Mindazt a lörtelmet, amire csak képes az ember, a kitűnő szobrászok összegyűjtötték ezeken a visszataszító arcokon.

— Még a szag is kellemetlen itt — mondta Tivisza, megtörve a nyomasztó hallgatást. Leguggolt, és szemügyre vette a kőlapon látható kövér cseppeket. — Vér! Egészen friss vér!

A régi város titokzatos némasága félelmetessé vált. Ki hagyhatott vérnyomokat a tér kövein? Fenevad vagy ember?

Valahonnan messziről egyszerre csak érthetetlen hangok ütötték meg a fülüket, mintha emberek jajgatnának, és a jajgatás a torony ablakaiból hallatszana.

A vándorok be akartak hatolni a toronyba, de egy tápodtat se tehettek. A leszakadt födémek teljesen eltorlaszoltak az épület alsó részét. A földlakók ismét kimentek a térre és fiileltek. A jajgatás most tisztábban hallatszott.

Az épületekről visszaverődő hangok különböző irányból jöttek, hol felerősödve, hol elhalkulva. Végül a kapu felől, amelyen a földlakók átjöttek, jól érthető emberi hangok hallátszották. Tiviszának úgy rémlett, hogy megtudja különbőztetni a Jan-Jah nyelv egyes szavait.

— Lám, mégis vannak itt lakosok! — kiáltott fel örvendezve, de szavait kétségbeesett üvöltés szakította félbe. Mindhárman megborzongtak. A hang egyre gyengült, végül elhalt, elnyelte a sok ember zsivaja.

Tivisza tanácstalanul körülnézett. Ahhoz nem ismerte eléggé a rosszul szervezett társadalmak szociológiáját, hogy előre lássa az eseményeket, és tudja mihez tartani magát. Tor Lik megiramodott abba az irányba, amerről az ordítás hallatszott, de meggondolta magát, és visszatért társaihoz. Gén Atal pillanatnyi habozás nélkül készenlétbe helyezte az SDF védőtér sugárzóját. A hangok egyszerre két irányból közeledtek — más út nem is vezetett ki a térről a szomszédos utcákba.

A toronnyal határos szürke kőfalban szűk átjáró volt a vaskígyókban végződő két oszlop között. Gén Atal azt ajánlotta, húzódjanak a fal tövébe.

A lépcső legfelső pihenőjén emberek tömege bukkant fel. A torony lába jó részüket eltakarta a földlakók elől. Fiatal emberek voltak, nyilván a „rél”-csoportba tartoztak, mind rongyos és piszkos, arcuk bárgyú, mint akik kábítószerrel élnek. Kócos, összeragadt hajú nők rohangáltak köztük izgatottan.

Elöl markos fickók vonszoltak két megkínzott embert, egy nőt és egy férfit, akiknek meztelen testét sár, verejték és vér borította. A nő hosszú haja eltakarta az arcát.

A kapu felől ujjongó ordítás hallatszott. Tomboló emberek újabb tömege tódult ki a térre, amely bizonyára gyűlésekre szolgált.

Tivisza kérdőn Torra pillantott. A férfi a szájára tette az ujját, és vállat vont.

A második tömegből egy derékig meztelen ember lépett ki, akinek a haja csomókba volt kötve. Felemelte jobb kezét, és valamit kiáltott. A lépcsőn nevetés harsant. A nők egymással versengve üvöltöztek. A szavak szörnyű értelme nem mindjárt hatolt be a földlakók agyába.

— Kettőt elfogtunk! Az egyiket ott helyben megöltük. A másikat elvonszoltuk a kapuig. Ott az is megdöglött, könnyű zsákmánya lesz a…

A földlakók nem értették a szót.

— Mi pedig elcsíptünk még kettőt, ugyanabból az expedícióból! Az egyik nő! Szép nő! Puhább és kövérebb a mieinknél. Mehet?

Mehet! — ordította a félmeztelen férfi.

A fogoly nőnek hátracsavarták a kezét. Meggömyedt a fájdalomtól. Akkor az egyik legény nagy erővel lerúgta a lépcsőről. A nő legurult a szobrokhoz. A félmeztelen odaszaladt a zuhanástól áléit áldozathoz, és a hajánál fogva a torony melletti homokrakásra vonszolta. Ekkor a fogoly férfi kitépte magát kínzói kezéből, de egy ember, akinek nyitott zekéje alól kivillanó mellére repülő madár volt tetoválva, elkapta. A fogoly tébolyult dühében, vadul üvöltve belekapaszkodott a tetovált ember fülébe. Mindketten legurultak a lépcsőn. Valahányszor a fogoly volt felül, kínzója fejét a lépcsőfokok élébe ütötte. A tetovált ember ott maradt fekve a lépcső tövében. A sokaság ordítva özönlött lefelé. A fogolynak sikerült eljutnia a félmeztelen emberhez, aki egyetlen ütéssel leterítette, de a fogoly nem vesztette el az eszméletét, megragadta a félmeztelen férfi lábát, és a bokájába harapva a földre döntötte.

A félmeztelen ember segítségére sietők elrántották a foglyot, és hasmánt kinyújtóztatták a kőlapokon. A félmeztelen felpattant, száját széthúzva vicsorgatta ritka fogait. Ebben a sunyi vicsorgásban nem volt harag, csak gúnyos diadal.

Gén Atal elindult a faltól, de mielőtt a második lépést megtehette volna, a félmeztelen előkapott az övéből egy szigonyszerű, hegyes tőrt, és markolatig döfte a fogoly hátába.

A három földlakó kiszaladt a térre. Ujjongó ordítás tört ki a több száz torokból, de mikor a tömeg észrevette szokatlan külsejüket, elcsendesedett. Tivisza a görcsösen összehúzódott fogoly fölé hajolt, szemügyre vette a tőrt: a pengéből rugalmás acéllemezkék álltak ki, mint hosszú pikkelyek a fenyőtobozon. Az ilyen fegyver, ha kihúzzák, borzalmas roncsolást végéz. Tivisza egy pillanat alatt döntött: hipnózissal megnyugtatta a sebesültet, majd két ponton megnyomta a nyakát, és a férfi élete megszakadt.

A nőnek nem volt ereje felállni, odakúszott a földlakókhoz, könyörgőn nyújtotta feléjük a kezét. A félmeztelen főkolompos feléje rohant, de hirtelen megpördült, és fejét tompa koppanássál bevágta a kövezetbe. Tor Lik, aki a töltetlen bénító pisztoly léghullámával terítette le, a nőhöz rohant, hogy felemelje. Valahonnan a tömegből ugyanolyan súlyos tőrt hajítottak el, és az beleállt a nő hátába. Egy újabb tőr Tor Lik védőruhájáról pattant vissza, a következő Tivisza arca mellett fiityült el. Gén Atal bekapcsolta az idejében maga mellé rendelt SDF-jének védőterét.

A felgeijedt tömeg üvöltése és a láthatatlan falról visszapattanó tőrök pengése közepette a földlakók eltűntek a falnyílásban. A támadók nem értették meg mindjárt, hogy legyőzhetetlen erővel van dolguk. Visszahúzódtak a térre, és tanakodni kezdtek. A földlakók körülnéztek, és látták, hogy egy vastag falakkal körülvett hajdani parkban vannak. Fatönkök korhadéka állt kupacokban a kőoszlopok között, amelyeken feliratok, táblák és szobrok voltak. Temető volt azokban a régi időkben, amikor az emberek még városban, híres templomok mellett temetkeztek. A temetőfal nem tartóztatta volna fel a támadókat, ezért Gén Atal a bejárat közelében alakította ki a védőteret. Egy négyzet „tengely irányú” sarkaiba két SDFet helyezett el. A négyzetet kék zománcoszlopok határolták körül. A támadók így jobban láthatták a tiltott terület határát. Néhány roham után kialakul bennük a legyőzhetetlenség reflexe, és akkor néha ki lehet kapcsolni a védőteret. A telepek állapota nagyon nyugtalanította a páncélvédelmi mérnököt. Nem számítottak ilyen kalandokra, sok energiát pazaroltak el a gyors vágtatással…

Tor Lik felemelte az SDF periszkópját, amely egyúttal antermául is szolgált. Közeledett az óra, mikor a „Sötét Láng” létrehozza a visszaverő „tükröt” Kin-Nan-Te város fölött a légkör felső rétegeiben. A vándorok repülőgépet kémek, és megbeszélik a történteket.

Az indikátor kék fénnyel égett. Úgy határoztak, hogy takarékoskodnak az energiával, nem adnak képet, a televizofont kikapcsolják.

A mélyen megrendült Tivisza a sírok között bolyongott, sehogy sem tudott megnyugodni, szemrehányást tett magának, amiért nem siettek idejében a foglyok segítségére.

Tor Lik odament hozzá, és át akarta ölelni, de a lány elhúzódott, elfordult.

Kik ezek a lények? Nem különböznek az emberektől, mégsem emberek. Miért vannak itt? — kérdezte.

— Valószínűleg erre a veszélyre céloztak a Tormansz hívatalnokai — felelte Gén. — Nyilván szégyellik bevallani, hogy a Jan-Jah bolygón léteznek hordák — mert társadalomnak nem lehet ezt nevezni ilyen útonálló hordák, amelyek mintha a Föld Sötét Századaiból támadtak volna fel!

— Igen, ezek sokkal veszélyesebbek, mint a limaják a Tükörtengerben és a koponyafalók az erdőben — felelte Tor.

— Sajnos, későn jutott eszembe Fay Rodisz egyik előadása arról a szörnyű kegyetlenségről, amely az ősi fajok lelkületében felhalmozódott — sóhajtott leverten a páncélvédelmi mérnök. — Ebből következett, hogy egy és ugyanazon időben az infemo a különböző népeknél különböző fokot ért el. Az ilyen félállatok meghunyászkodnak az élet urai előtt, akár állat, akár isten, akár uralkodó alakját öltik fel, s ezért abban élik ki magukat, hogy rafinált kínzásokkal, megalázással diadalmaskodnak azokon, akik a hatalmukba kerülnek.

— Azt hiszem, itt nem erről van szó! — kiáltott fel izgatottan Tor Lik. — Mint minden más, a tormanszi társadalom is az élet szigorú iskoláját járva halmozta fel morális tartalékait. De a zsarnoki kizsákmányolásban elprédálta ezeket, és általános amoralitás következett, amelyet sem szigorú törvényekkel, sem a „lilák” vadállati kegyetlenkedésével nem tudnak megfékezni.

— Beszélnem kell velük! Gén, kapcsolja ki a védőteret. — Tivisza a falnyílás felé indult.

A tömeg ordítással fogadta Tiviszát. A lány felemelte a kezét, jelezte, hogy beszélni akar. A két főkolompos, a félmeztelen és a tetovált férfi, közelebb jött, két nő kíséretében, akik úgy hasonlítottak egymásra, mint a testvérek, és sovány csípőjüket riszálták.

— Kicsodák maguk? — kérdezte Tivisza Jan-Jah nyelven.

— Hát maguk kicsodák? — kérdezte vissza a tetovált férfi, a bolygó primitív táj szólásában. Szavait nehezen lehetett érteni, mert elnyelte a mássalhangzókat, és a mondatok végén felvitte a hangot.

— A maguk vendégei a Földről!

Azok négyen nevetésben törtek ki, ujjúkkal mutogattak Tivi szára A nevetés átragadt a tömegre.

— Miért nevetnek?

— A mi vendégeink! — kiáltott fel a félmeztelen, megnyomva a „mi” szót. — Te hamarosan a miénk leszel… — Olyan mozdulatot tett, ami nem hagyott kétséget Tivisza sorsa felől.

Tivisza nem esett zavarba.

— Hát nem veszik észre — folytatta nyugodtan —, hogy feneketlen mélységbe zuhannak, ahonnan nincs visszatérés, hogy a magukban felgyülemlett harag saját maguk ellen fordul? Hogy saját hóhéraik és kínzóik lettek?

Az egyik nő, dühösen fújva, mint a felbőszült macska, hirtélén odalépett Tiviszához.

— Bosszút állunk, bosszút állunk, bosszút állunk! — kiabálta.

— Kin állnak bosszút?

— Mindenkin! Rajtuk! Azokon, akik úgy fogadják a haIáit, mint a vágóhídra hajtott barom, és azokon is, akik az urak lakájaként könyörgik ki az életet.

— És ki a lakáj?

— A gyalázatos rabszolga, aki mentséget keres a rabszolgaságára, aki másokat becsapva hason csúszik az urak előtt, aki alattomban áruló lesz és gyilkol. Jaj, hogy gyűlölöm őket!

„Ezt a nőt porig alázták, ami az őrület szélére sodorta” — gondolta Tivisza, majd halkan megkérdezte:

— De ki bántotta magát? Személy szerint magát? A nő arca eltorzult.

— O, te tiszta, szép, mindentudó! Üssétek őt, üssétek valamennyit! Mit álltok itt, gyávák! — sikoltotta.

„Lelki beteg!” — gondolta Tivisza. A hozzá közeledő emberek arcába nézve elborzadt. A fejlődésben visszamaradt gyermek vad és sötét lelke tükröződött ezeknek az embereknek a szemében.

Tivisza még idejekorán visszavonult. Gén Atal, aki ujját a gombon tartva figyelte a beszélgetést, bekapcsolta a védőteret. Az üldözők hanyatt estek az ódon tér kőlapjain.

Tivisza csalódottan a kezébe temette az arcát.

— Mit tudsz még, Tihe? — kérdezte Tor Lik, bizalmasan azon a nevén szólítva, amelyet még a Herkules-hőstettek ide-jén adtak neki.

— Bárcsak Fay Rodísz lenne itt helyettem! — mondta a lány keserűen.

— Attól félek, ezekkel ő sem boldogult volna. Hacsak nem alkalmazná tömeghipnotizáló erejét… No jó, megállítaná őket, és azután? Mi is megállítottuk, de azért nem irtjuk ki őket lézersugárral, hogy megmentsük drága életünket!

— Persze, hogy nem. — Tivisza elhallgatott, figyelte a tömeg zúgását.

— Lehet, hogy kábítószerre van szükségük? — kérdezte Gén Atal. — Emlékezzetek csak, mennyire elterjedtek a kábítószerek régen, különösen amikor a vegyészet az alkoholnál és a dohánynál olcsóbb és hatékonyabb kábítószereket talált fel.

— Nem kételkedem benne, hogy vannak hódító szereik. Abból is látni, ahogy mozognak. De a baj gyökere másutt van — az emberség elvesztésében. A régi időkben megtörtént, hogy vadállatok neveltek fel kis gyermekeket, akiket a sorsukra hagytak. Tudunk gyermekfarkasokról, gyermek-páviánokról, sőt gyermek-antilopokról is. Természetesen csak olyan egyedek maradhattak életben, amelyek kivételes egészséggel és értelmi képességekkel rendelkeztek. S mégse lettek belőlük emberek. A gyermek-farkasok még a kétlábon járás képességét is elvesztették. Ez lesz hát az emberből, ha az ösztönöket és a test elsődleges szükségleteit nem fegyelmezi nevelés.

— Ebben nincs semmi meglepő — mondta Tor Lik. — Régóta köztudott, hogy az emberi agy csak társadalmi környezetben fejlődhetett. A gyermeki élet első éveinek sokkal nagyobb a jelentősegük, mint ahogy régebben gondolták. De…

— De társadalom, nem pedig csorda nevelte az embert — vette át a szót Tivisza. — Az ember csoportállat volt, de nem csordaállat. A tömeg azonban csorda, nem tud információkat gyűjteni és megtartani. Bűn megfosztani az embert a tudástól, az igazságtól; az undorító hazugság végképp elkorcsosította az embert. Az ilyen emberek primitív ösztöneiket követve csordába verődnek, ahol a fő szórakozás a szadista kielégülés. És pszichikumukat, akárcsak a gyermek-farkasokét nem lehet közvetlenül az emberi érzelmekre apellálva átalakítani. Más módszereket kell kigondolni… Mégiscsak sajnálom, hogy Rodisz nincs velünk.

— S mi akadálya, hogy idehívjuk? — kérdezte Tor.

— Ali, csakugyan nem jöttél rá, hogy Rodisz túszként maradt az oligarcha palotájában? — kérdezte Gén Atal. — S addig lesz ott, amíg mi valamennyien vissza nem térünk a „Sötét Láng”-ra.

— Nézzétek, átmásztak a falon! — kiáltott fel Tivisza.

Az ostromlók rájöttek, hogy a védőtér csak a kaput zárja el, és átmásztak a falon. Az ordítozó emberek már a temetőben futottak, egymást taszigálva a síremlékek közt.

A kék zománcoszlopoknál a támadók visszazuhantak. Működésbe lépett a sarkokba állított két SDF. Gén Atal minimáhs feszültségre állította a védőteret, hogy csak fény és erős fegyver hatolhasson át rajta, de ilyen fegyverük a támadóknak nem volt.

A földlakók el sem tudták volna képzelni, hogy az ember ennyire elállatiasodhat. A kudarctól felbőszült kin-nan-tei lakosok szidalmakat kiabáltak, tajtékoztak, köpködtek, lemeztelenítették és mutogatták a szerintük szégyellnivaló testrészeikét.

A csillaghajó távoli mennydörgéshez hasonló jelzése hallatlan megkönnyebbülést hozott. Az SDF kék fénye sárgává vált. A „Sötét Láng” összeköttetést kért. Tor Lik kikapcsolta a védőteret a kapunál, ahol Gén Atal állt őrségben, és a harmadik SDF megkezdte az adást.

— Meddig elég a körvédelem? — kérdezte Grif Rift.

— Minden attól függ, milyen gyakran rohamoznak — felelte Tor.

— Vegyük a legrosszabb esetet.

— Akkor legfeljebb nyolc óráig.

Grif Rift megnézte a Tormansz térképét.

— Korongrepülőnk öt óra alatt teszi meg ezt a hétezer kilométert. A gyors rakéta egy óra múlva ott lenne, de minthogy nem ismeijük eléggé a bolygó fizikáját, nem tudjuk a kellő pontossággal beirányítani. Nem tudnának kitömi a városból?

— Attól félek, hogy áldozatok nélkül nem megy.

— Igaza van, Tor. Ezért nem érdemes korongrepülőt sem küldeni. Intézzék el maguk a tormansziak. Az ő repülőgépeik is elérik öt-hat órán belül Kin-Nan-Tet. Most összekötöm Rodisszal. Bekapcsolom a televizofont és az emlékezőgépet. Ad-jón tévécsatornát a felvételekhez. És tartsák magukat!

Tor Lik sietve körpanorámaképet továbbított és megszakította az összeköttetést. Éppen jókor! Gén Atal veszélyt jelzett, és a harmadik SDF újra lezárta a kaput.

Múlt az idő, de a tömeg éppoly makacsul és bárgyún tómbolt a kék oszlopokkal jelölt határnál, mint eddig. Gén Atal bosszankodott, amiért nem jutott eszébe magával hozni a csillaghajóról a pszichikai ráhatás energiatelepeit, amelyeket állatok támadása esetére készítettek. Ezek a rémületet keltő energiatelepek elűzték volna a megvadult tormansziakat. Ez a védőberendezés most kapóra jött volna, de így nincs más hátra, mint várni. Megsemmisíthetnék a dühöngő tömeget, de ez eszükbe sem jutott a földlakóknak.

Eközben a Coam kertjeiben Fay Rodisz tájékoztatta Tael mérnököt a történtekről, és kérte, hogy rögtön küldjenek repülőgépeket.

— Az üzemanyaghiány miatt a repülésekről csak a Négyek Tanácsa intézkedhet.

— Akkor jelentse rögtön a Tanácsnak, de még jobb, ha magának az uralkodónak.

Tael tétovázott.

— Tudja, milyen kevés időnk maradt? — kiáltott fel csődálkozva Rodisz. — Miért késlekedik?

— Számomra egyáltalán nem könnyű jelentést tenni az uralkodónak — mondta rekedten Tael —, jobb lenne, ha talán ön…

— Miért nem mondta mindjárt! — Fay Rodisz sietve a Négyek Tanácsa elnökének lakosztálya felé indult.

Szerencsére Csoio Csagasz aznap nem kocsizott ki. Fél óra múlva Rodiszt bevezették a zöld szobába, amely már állandó találkozóhelye lett Rodisznak és a Tormansz urának, — Előre láttam ezt a veszélyt — mondta Csoio Csagasz, megnézve a csillaghajóról közvetített felvételt —, ezért próbálták a helyi vezetők lebeszélni az önök kutatóit a kockázatos utazásról.

— De nem világosították fel őket a veszély nagyságáról!

— Minden kerületi vezető szégyell, jobban mondva, fél beszélni ezekről a félemberekről, akiket „a két jótétemény elutasítóinak” hívnak.

— Két jótétemény?

— Igen — a hosszú élet és a könnyű halál. Ezek mindkéttőt elutasították, ezért meg kell semmisítem őket. Az állam nem tűrheti az önkényességet. De ők megbújnak az elhagyott városokban, s a közlekedési eszközök hiánya megnehezíti a harcot ellenük.

— Nem késlekedhetünk — mondta Rodisz —, az elvesztegetett percek társaim pusztulását okozhatják. Védelmük ugyan megbízható, de az energiatelepek kapacitása korlátozott.

Csoio Csagasz összehúzott szemmel figyelte Rodiszt.

— A maguk kilenclábúi gyilkos erővel rendelkeznek. Emlékszem, mikor bedöntötték az ajtót a palotában — mosolygott epésen.

— Természetesen minden SDF-nek van vágósugara, infiahangja az akadályok megsemmisítésére… De nem értem Önt!

— Ilyen éles eszű asszony ne értené, hogy nem védőtérre kell pazarolni az energiát, hanem azokat a naplopókat kell kiirtani!

— Ők ezt nem teszik.

— Akkor se, ha parancsot ad nekik?

— Ilyen parancsot nem adhatok. De ha megkísérelném is, úgysem hajtaná végre senki. Ez a mi társadalmunk egyik pillére.

— Felfoghatatlan! Hogy nyugodhat egy társadalom ilyen ingatag pilléreken?

— Később majd megmagyarázom önnek, de most arra kérém, haladéktalanul adja ki a parancsot! Elküldhetnénk a mi korongrepülőnket, de az sem gyorsabb az önök űrrepülőinél, legfőképpen pedig nem tudjuk, hogy az itteni törvények szerint miként kell bánni az ilyen vad népséggel. Önök mit szóktak alkalmazni ilyen esetekben? Nyugtató zenét vagy KG-t, kéjgázt?

— Kéjgázt! — mondta Csoio Csagasz furcsa hangsúllyal. — Legyen! Hány órára elegendő energiájuk maradt az embereinek? Nem lehetne rakétával energiatelepeket küldeni az önök csodálatos űrhajójáról?

Rodisz a jelzőkarperecre pillantott, amely rögzítette a KinNan-Te városából kapott jelzést.

— Az energiakészlet körülbelül hét órára elég. Rakétát nem küldhetünk, mert pályakorrekció nélkül nem tudjuk biztosítani leszállását azon a kis területen.

Csoio Csagasz felállt.

— Látom, mennyire aggasztja a sorsuk. Tehát nem olyan hűvös természetűek önök, mint amilyennek látszani akarnak. — Az asztalon elfordított egy kis korongot, és a szomszéd szóbába indult. — Egy perc múlva itt leszek!

Egy beesett szemű, vékony ajkú, békaszemen széles szájú, magas, sovány „kígyós” várta.

— Küldjön az őrszolgálat állományából két repülőgépet KinNanTebe, földi vendégeim megmentésére — szólt az oligarcha, elnézve a tisztelettel meghajló hivatalnok fölött. — A védelműk még hét óra hosszat működik — folytatta Csoio Csagasz —, tehát hét és fél óra múlva már késő lesz. Érti? Hét és fél óra múlva!

— Értettem, uram! — emelte fel a hivatalnok hűséges szemét az uralkodóra.

— A Jótétemények elutasítóit” egy szálig ki kell irtani. Ezúttal kínzás és eljárás nélkül — egyszerűen megsemmisíteni!

A „kígyós” még mélyebben meghajolt és kiment. Csoio Csagasz visszatért a zöld szobába. „Majd meglátjuk, olyan gyérmekien naivak-e — mondta magában ahogy ez a Kirké állítja. Legyen ez afféle kísérlet.”

Kiadtam a parancsot! Az én parancsaimat végrehajtják! Fay Rodisz hálás pillantást vetett rá, majd hirtelen felkapta a fejét.

— Milyen kísérletre gondolt?

— Inkább én tennék fel néhány kérdést — vágott közbe gyorsan Csoio Csagasz. — Ezek után is megpróbálnak még eljutni a bolygó távoli területeire?

— Nem. Ez a kirándulás kutatóink kizárólagos óhajára történt, látni akarták a Jan-Jah őstermészetét!

— Hát most látták!

— Nem a természet veszélyezteti őket. Az „elutasítók” az elnyomáson és egyenlőtlenségen alapuló emberi társadalom produktumai.

— Milyen egyenlőségre gondol?

— Az egyetlenre! Az egyforma lehetőségek egyenlőségére.

— Az egyenlőség megvalósíthatatlan. Az emberek olyan különbözők, hogy a lehetőségeik se egyformák. Amikor a bolygó szűkös készletei szinte teljesen kimerültek, korántsem minden ember méltó az életre. Az embereknek olyan sok mindeme van szükségük. És ha nincsenek képességeik, mennyiben jobbak a férgeknél?

— Ön csak azokat találja méltóknak az életre, akik kiváló képességűek? Hiszen vannak egyszerűen derék, jó munkások!

— Hogy állapítsuk meg, ki a jó, ki a rossz? — mosolyodott el fölényesen Csoio Csagasz.

— De hát ez nagyon egyszerű! Még a régmúltban is meg tudták ismerni az embereket. Lehetetlen, hogy ne hallott volna olyan régi szavakat, mint rokonszenv, vonzóerő, a személyiség varázsa?

— S engem milyennek talál? — kérdezte Csoio Csagasz.

— Ön okos. Kiváló képességei vannak, de nagyon rossz embér, és ezért nagyon veszélyes.

— Hogy állapította meg ezt?

— Ön jól ismeri önmagát, ezért gyanakvó, emiatt van nagyságkomplexusa, ezért érzi szükségesnek, hogy állandóan lábbal tiporja a magánál különb embereket. Mindennel rendelkezni akar a bolygón. Bár tisztán látja az ilyen vágy irracionalitását, az mégis erősebb önnél. Még a más világokkal való érintkezést is visszautasítja, mert lehetetlen azokat hatalmába kerítem. Ráadásul akadhatnak ott önnél különb, jobb és tisztább emberek!

— Ön gondolatolvasó! — Csoio Csagasz szokott fölényességével próbálta palástolni érzelmeit. — Egy idő óta arra vágyom, hogy… az is az enyém legyen, ami nincs, ami nem volt még a bolygómon…

Sarkon fordult, és kiment a szobából.

Tivisza felébredt az önhipnózisból. A földlakók az önhipnózis révén felváltva menekültek a dühöngő tömeg immár elviselhetetlen látványától.

A három földlakó nyugalma, ahogy mozdulatlanul, maguk alá húzott lábbal ültek egy kőlapon, felbőszítette a „bosszúállókat”.

„Talán ijedtséget kellene színlelnünk, hogy kissé lecsillapodjanak” — gondolta Tivisza. Csaknem öt óra telt el azóta, hogy beszéltek a csillaghajóval. Tivisza nem kételkedett benne, hogy a segítség idejében érkezik, de a tétlen várakozás órái elviselhetetlenül hosszúnak tűntek. Felébredése után pedig minden perc csak növelte nyugtalanságát. A Föld embereinek többsége az Összekulcsolt Kezek Korában rendelkezett az események előrelátásának képességével. Valaha az emberek nem tudták, hogy az események összefüggésének finom megérzésében és a jövőbelátás lehetőségében nincs semmi természetfeletti; nagyjából olyan, mint a matematikai számítás. Amíg nem született meg az előrelátás elmélete, csak olyan emberek láthatták előre az eseményeket, akiknek sajátos adottságuk volt a jelenségek összefüggéseinek és időbeli kiteljedésének megérzéséhez, ezekre mondták azt, hogy látnoki képességük van.

A pszichikai edzettség ma mindenkinek lehetővé teszi, hogy rendelkezzék ezzel a tehetséggel, természetesen ki-ki a maga képességeihez mérten. E tekintetben a nők mindig is tehetségesebbek voltak a férfiaknál.

Tivisza érzései pusztulást jeleztek. Az elkerülhetetlen halál úgy árnyékolta be őket, mint ez a hatalmas pagoda. Tivisza leült a nyugodtan alvó Tor fejéhez, és bánatosan figyelte a végtelenül kedves, okos és egyúttal gyermekien naiv arcot. A kilátástalanság tudata egyre erősebbé vált benne, s vele együtt nőtt a gyöngédség és az a furcsa önvád, hogy ő a hibás, amiért nem tudta megvédeni szerelmesét.

Az asztrofizikus megérezte a lány tekintetét, felkelt, felébresztette Gén Atalt. A férfiak mindenekelőtt megvizsgálták az SDF-eket.

A minimális fogyasztás beállítása sikerült — mondta halkan Tor Lik —, de a készlet igen csekély…

— Ha a repülőgépek nem érkeznek meg időre, hívjuk a „Sötét Láng”ot.

Grif Rift izgatottan közölte, hogy Rodisz magánál az öligarchánál járt. A füle hallatára adták ki a parancsot. A segítségnek bármely percben meg kell érkeznie. Rift kérte, ne kapcsolják ki a csatornát, addig ő tudakozódik.

Újabb fél óra telt el… Negyven perc. A repülőgépek nem tűntek fel Kin-Nan-Te fölött. A pagoda alkonyi árnyéka beborította az egész temetőt. Még a „bosszúállók” is elcsendesedtek. Térdüket átfogva üldögéltek az ösvényeken és a sírókon, úgy figyelték a földlakókat. Rájöttek talán, hogy a védőtér, amely eleinte vékony ködfallal vette körül a kutatókat, egyre áttetszőbb lesz? Időnként valamelyikük kést dobott, mintha ki akarná próbálni a védőfal erejét. A kés visszarepült, pengve hullt a kőre, aztán újra minden elcsendesedett.

Grif Rift hangja hirtelen betört a temető feszült csendjébe, és a tömeg felmorajlott.

— Figyelem! Tivisza, Gén, Tor! Rodisz az imént beszélt Csoio Csagasszal. A repülőgépek a Men-Zin síkságon tomboló viharban törnek előre. Késéssel érkeznek. Amennyire csak lehetséges, takarékoskodjanak az energiatelepekkel, s bármikor tájékoztassanak a helyzetről, itt várok a műszerpultnál!

„Vihar itt, a Tormansz legnyugodtabb szélességi körein? S miért csak most szereznek erről tudomást, amikor az energiatelepek indikátoraiban az utolsó szál ég?” Tor Lik kedvétlenül nyitotta ki az SDF hátsó nyílását, de mielőtt még kivette volna az atmoszféra szondaperiszkópot, Gén Atal odanyújtotta a magáét.

— Kössük össze a kettőt, akkor a szonda ötszáz méterre emelkedik.

Tor Lik némán bólintott. Egyre nehezebben tudtak beszélgetni. A védőtér már nem nyelte el a tömeg zsivaját. Az ég felé repülő csillogó henger lecsendesítette a „bosszúállókat”. Csupán két perc kellett hozzá, hogy a földlakók meggyőződ-jenek róla: Kin-Nan-Tetől az egyenlítő felé a légkör sok-sok kilométeren át teljesen nyugodt, és legalább egyórányi repülőtávolságra nincs gép a levegőben.

— Csoio Csagasz hazudik. De miért akarja a mi halálunkát? — kiáltott fel Tivisza.

A férfiak hallgattak. Gén Atal a „Sötét Láng”-ot hívta.

— Felszállók a csillaghajóval! Tartsák magukat — mondta röviden Grif Rift.

Gén Atal villámgyorsan számolt: a felszállás parkoló helyzetből — három óra, a leszállás — újabb egy óra. Nem! Késő!

— Törjenek ki a városból, szórják szét a tömeget infrahanggal! — kiáltotta a parancsnok.

— Hasztalan. Nem jutunk messzire. Túlságosan sokáig vártünk, bíztunk Csagasz repülőgépeiben, máskülönben behúzódtünk volna valamilyen épületbe — mondta a páncélvédelmi mérnök —, nem láttuk előre… Hívjon oda mindenkit, Rift, búcsúzunk. De gyorsan, már csak percek vannak hátra.

A búcsú rövid volt és szűkszavú. A csillaghajósok kérése ellenére Gén Atal kikapcsolta az adást: a halál előtti utolsó percekben magukban akartak lenni. Megtettek mindent, amit tehettek, felfedték az árulást és értesítették róla társaikat. Az SDF-ek törhetetlen burái épségben megőrzik az összegyűjtött adatokat.

Tivisza átölelte barátait, és határtalan gyöngédséggel azt mondta Tor Liknek:

— Mindig boldog voltam veled, Afi, s utolsó percemig az leszek. Nem félek, csak nagyon szomorú vagyok, hogy itt és így… Ilyen csúfosan. Afi, nálam van az „Őrök a sötétben…” kristálya.

Az áttetsző kristályból felcsendült kedvenc szimfóniájának komor dallama.

Tivisza felállt, és lassan elindult a köves ösvényen, pillantása végigsiklott a romokon, de szomorú gondolatai messze jártak, tudta, hogy hamarosan ő is azok között lesz, akik már bevégezték útjukat a Földön és itt, az infemó fogságában vergődő idegen bolygón.

A temetőben, akárcsak régen a Földön, kiváltságos halóttak pihentek, akik méltók voltak arra, hogy a város közepén, az ősi templom árnyékában temessék el őket. A súlyos kőlapokát szép, aranyozott hieroglifák díszítették.

Tivisza elnézte a szobrokat: szomorú, lehajtott fejű, gyö nyörű nők és a haláltusájukat vívó férfiak, madarak, amelyek széttárják hatalmas szárnyukat, de már nincs erejük felrepülni; térdelő gyermekek, amint átölelik a követ, amely örökre befedi szüleiket.

Az ember eljött az új bolygóra, s eltörölte színéről az itt kialakult életet, csak szánalmas maradványokat hagyott az egykor harmonikus szimfóniából. Felépítette ezeket a városokát és templomokat, büszke volt arra, amit tett, emlékműveket emelt azoknak, akik különös sikereket értek el a természet meghódításában vagy a hatalom és a dicsőség illúziójának megteremtésében. Ám ösztönüket szabadjára engedték, nem értették meg, hogy a világ törvényeit nem vehetik semmibe, ebből aztán borzalmas túlnépesedés lett. A halál ismét bejárta a bolygót, de most már a természet világában aratott. És a végeredmény — elhagyott városok és örökre elfeledett temetők… Ma pedig a derűs földi világ embereinek maradványai elkeverednek a névtelen sírok korhadó anyagával, a hiábavaló élet maradványaival.

„Hiábavaló és értelmetlen?” Tivisza megremegett. A Földön soha sem jutott az eszébe, hogy nincs értelme az életnek, amely a világegyetem mélye felé törekszik, amelyet az tesz boldoggá, hogy segíthet másokon, gyűjtheti a szépet, mégismerheti az újat, érezheti saját erejét. De itt!..

Tor Lik a szerelmesére nézett: Tivisza nyugodtnak látszott, de a férfi érezte, hogy a lány csupa feszültség.

Tivisza a vállán át hátranézett, és olyan gyöngéd pillantást vetett rá, hogy Tornak elszorult a szíve.

— Tihe! Az energiatelepek kimerülnek! Gyere ide.

A tömeg megérezte, hogy valami nincs rendjén, óvatosan közelebb nyomult. Még néhány perc. A földlakók egészen a kapuig, az utolsó SDF-ig hátráltak. Az „Őrök a sötétben” szimfónia hosszú, elnyújtott hangon véget ért. Tor Lik átölelte Tiviszát, és a kezét nyújtotta Gén Atalnak.

— Lehet, hogy nem sikerül — mondta Tor izgatottan nagy a kisülés…

— Akkor az inffahangot! — Gén Atal elhúzta a kezét. — Önálló feszültség van! A torony összedől, s a halálunk után nem jutunk mocskos kezekbe!

Tivisza és Tor felnézett a gigantikus, roskatag toronyra, amely eltakarta a tiszta, alkonyi eget.

— Rajta — mondta Tivisza. — Szoríts magadhoz, Afi!

Gén Atal a tömeg felé fordította a hangtölcsért. Az oszlopóknál a két SDF mintha sóhajtott volna: a védőtér kikapcsolódott. A „bosszúállók” vad üvöltéssel rohantak az egymást átölelő három földlakó felé. Az infrahang mély, féléimetes bömbölése megállította, visszadobta, szétszórta az elülső sorokat, de a hátsók a földön fekvőkön taposva nyomakodtak előre. Gén Atal teljes feszültségre kapcsolt: a támadók felbukfenceztek, jajveszékelve kúsztak félre, de nem menekülhettek, mert az óriási torony leomlott, betemette a földlakókat és a támadókat, elborította a régi sírokat.

IX. FEJEZET

Leláncolt hit

Amikor Vir Norin és Eviza Tanét repülőgépen Kin-Nan-Tebe érkezett, a „lilák” egész hadát találta ott. Az összeomlott torony romjait már eltakarították, az „elutasítók” hulláit eltüntették. Az életben maradiaknak nyomuk veszett.

A három földlakó teste a temető vöröskő épületében pihent. Tivisza és Tor még mindig átölelve tartotta egymást. Arcukra ráfagyott a halál előtti pillanat határtalan gyöngédsége. Gén Atalt csak a védőruhájáról ismerték fel.

Eviza és Vir levette róluk a védőruhát, és felkészültek a hamvasztásra. Az SDF-et maximális kisülésre állították be, és a kőlapon nem maradt más, mint a testek vékony hamuréteggél jelölt körvonala. Eviza és Vir szótlanul, szomorúan összegyűjtötte a hamvakat: az elpusztult földlakók végső barátságbán egyesültek.

A platina urnát és a három SDF-et, amelynek buráin feltörési kísérletek nyomai látszottak, a „Sötét Láng”-ra szállították.

Rodisz meghívást kapott a Négyek Tanácsától. A bolygó urai kifejezték részvétüket. Nem tudni, véletlenül-e vagy szándékosan, a Tanács a fekete teremben gyűlt össze, amelyet a földlakók a Sötétség Termének neveztek.

Rodisz mozdulatlanul, állva hallgatta meg Csoio Csagasz rövid beszédét. A Négyek Tanácsának elnöke láthatóan válaszra számított, de Rodisz hallgatott. Senki sem merte megtömi a feszült csendet. Végül Fay Rodisz odalépett Csoio Csagaszhoz.

Sokat tanultam az önök bolygóján — mondta nyugodtan —, s már értem, hogy hazudhat is az ember, ha a körülmények rákényszerítik. De miért hazudik az, akinek óriási hatalma, ereje van, aki Jan-Jah piramisának csúcsán áll? Mire jó ez? Vagy az önök életének egész rendszerét úgy átjárta a hazugság, hogy még a legfelsőbb vezetőket is hatalmában tartja?

Csoio Csagasz sápadtan felállt, és a foga között sziszegte:

— Micsoda? Hogy merészel…

— Ha jó szándék vezérel, mindent merészelek. Ön megnyugtatott, hogy a repülőgépeket elküldte, és felhívta a figyelmemet, hogy parancsait habozás nélkül teljesítik. Amikor másodszor felkerestem, azt mondta, hogy a repülőgépek késnek, mert viharba kerültek. Elhittem, mert nem ismerem a Jan Jah planetografiáját, de Gén Atal és Tor Lik megvizsgálta a légkört, felfedezte a csalást, és még halála előtt értesített benminket.

Rodisz elhallgatott. Csoio Csagasz arca eltorzult.

— Gén Si! — kiáltotta, hogy csak úgy zengett a terem.

— Hallgatom, nagy elnök!

— Derítse ki, hogy kik vezették a repülőgépeket, ki jelentette a vihart, és ki irányította az ügyet. Valamennyiüket hozzák elém! Én magam vezetem a vizsgálatot.

— Kérem, elnök! — Fay Rodisz összetette a tenyerét, és lehajtotta a fejét. — Nincs szükség több áldozatra, amúgy is sok van. Az őreik sok embert megöltek Kin-Nan-Te városban, mi pedig — Rodisz hangja most először remegett meg — elvesztettük barátainkat.

— Értse meg — felelte haragosan Csoio Csagasz a bűnösök gyalázatot hoztak rám, a Tanácsra, mindannyiunkra, mert hazugnak és képmutatónak tüntettek fel!

— Megváltozik valami, ha kivégzik őket?

— Minden! A parancs megszegőire lesújtunk, és önök meggyőződnek róla, hogy szándékaink tiszták, nincs bennünk álnokság.

Fay Rodisz elgondolkodva nézett Csagaszra.

Néma szemrehányása elviselhetetlenné vált a Tormansz ura számára. Leroskadt a karosszékbe, és egy legyintéssel elbocsátotta a Tanácsot.

Fay Rodisz felment a lépcsőn a palota „földi” szárnyába. Nehéz beszélgetés várt rá Grif Rifttel. A parancsnok ragaszkodott hozzá, hogy négyszemközt beszéljenek.

Szemtől szemben álltak egymással, mintha Rodisz ott lett volna a pilótafülkében a fal és a műszerasztal közt. Rift és Rodisz, mint minden fejlett és edzett pszichikumú földlakó, szinte szavak nélkül is értette egymást, a szavak csak az érzelmek alátámasztására szolgáltak.

Fay Rodisz látta, hogy Grif szomorú pillantást vet az „élet-jelekre” — a zöld fényekre —, amelyekből csupán négy maradt, s határozottan így szólt:

— Nem tehetjük, Rift. Lehetetlen megszöknünk, meghátrálnunk, vagy nevezze, ahogy akarja. Lehetetlen azok után, hogy elhintettük a remény magvait, azok után, hogy a remény már kezd hitbe szökkenni!..

A csillaghajó parancsnoka nehézkesen felállt. Nagy kezét összeszorítva, kissé gömyedten, mereven nézett az asszony zöld szemébe, akit nem lehetett nem szeretni. Azután felegyenesedett, mellét kidüllesztette. Egész lénye felháborodást fejezett ki.

Ez az átkozott bolygó az ezredrészét sem éri a mi veszteségünknek. Itt még nincs talaja a jónak! Nem hozhatunk ilyen áldozatokat! — Rift a mindörökre kialudt „életjelekre” mutatott.

— Nyugodjék meg, Grif — mondta halkan Rodisz. — Mi ketten, akik olyan ismeretek birtokában vagyunk, amilyenről az ittenieknek fogalmuk sincs, nem lehetünk addig boldogok és szabadok, amíg vannak szerencsétlenek. Hogy lépjük át a legnagyobb öröm küszöbét, amikor itt egy egész bolygó infemóban, tengernyi bánattól sújtva él? Mi ehhez képest az életem, a maga és valamennyiünk élete? Kérdezze csak meg három útitársamtól!

— Tudom, mit fognak mondani — felelte lehiggadva Grif Rift, és elnézett Rodisz mellett. — Azt fogják mondani, hogy jelenlétük nélkülözhetetlen, hogy erőt és hitet ad a Tormansz embereinek.

— Lám, felelt is rá, Rift! Maga jól tudja, hogy minél tovább vagyunk itt, annál jobb nekik. Minden tökéletlenségünk ellenére megtestesítői vagyunk mindannak, amit a kommunista társadalom hoz az embernek. Ha megszökünk, akkor Tivisza, Tor és Gén csakugyan hiába halt meg. De ha itt kialakul az emberek olyan csoportja, amelyben erő és hit van, akkor a küldetésünk gyümölcsöző, még ha valamennyien elpusztulünk is.

— Legenda a hét igazról. De a bolygó nem kisváros, és mi nagyon kevesen vagyunk! — mosolyodott el szomorúan a csillaghajó parancsnoka.

— Megint elfeledkezik róla, hogy velünk a Föld, a tudománya, az életformája, amelyet maga olyan sikerrel mutatott be a sztereofilmeken. Vegye ehhez még hozzá az előadásainkat, beszámolóinkat és mi magunkat. Ha megbeszélésem az elnökkel eredményes lesz, Csedi, Vir és Eviza rövidesen elindul a városba.

— Mondta magának Tael, hogy a Tanács hivatalnokai felháborodtak a filmelőadásokon? — kérdezte Grif Rift.

— Még nem. Várható volt. Remélem, elintézem majd a Tanács tagjaival, hogy ne bántsák azokat, akik nézték és nézni fogják. Ne álljon úgy, kedves, mintha fából volna!

Grif Rift tehetetlenül széttárta a karját, nem nézett Rodisz szemébe. Az asszony mögött hirtelen valamilyen kép színes körvonalait vette észre a falon: azelőtt nem volt ott. Rodisz elfordította a kép fókuszát, és ő maga félreállt. A nemrég befejezett freskó az infemóból való feltámadást jelképezte.

Szakadék félelmetesen meredek falán, egymást támogatva, erejük végső megfeszítésével emberek kapaszkodtak felfelé. Lent, a dús fíivön, tarkabarka sokaság állt, és megvetően mutatott a verejtékező, szánalmas, sápadt sziklamászókra. Kissé odább egy kisebb csoport, mely felsőbbrendűsége tudatában közönyösen bámult.

Ez a felfelé kapaszkodás tragikusan reménytelennek látszott. Magasan fent, a völgyteknőt körülvevő falnak majdnem a peremén, a szikla hegyes ékként ugrott ki. Ez volt mintegy az utolsó lépcsőfok. Az árnyékból kék fény sugárzott felfelé, a szikláról visszaverődött. A kiszögellésen, egészen a szélén, leláncolt nő térdelt. A hasát és a jobb combját körülfogó lánc végül a csuklóját hurkolta át, és kegyetlen erővel feszítette hátra a karját, benyomódott a testébe. Meztelen volt, csak a hátát takarta be a hullámos fekete haj. A leláncolt nő, aki nem nyújthatta a kezét a kapaszkodóknak, de még egy biztató mozdulatot sem tehetett, mégis jelkép volt: a tudásba vetett rendíthetetlen hit jelképe! A Leláncolt Hit függetlennek és szabadnak látszott, mintha nem volnának kegyetlen béklyók, nem volna halál és szenvedés.

Nem tudni, véletlenül-e vagy szándékosan, a Leláncolt Hit Csedire hasonlított…

— Minek ez itt? — kérdezte Grif Rift kétkedőn. — Gondolja, hogy megértik?

— Meg fogják érteni — mondta Rodisz határozottan —, emléket akarok hagyni magunkról a palotában.

— Meg fogják semmisíteni!

— Lehet. De a reprodukciói elteijednek a bolygón.

— Maga minden alkalommal erősebbnek bizonyul nálam… — Rift elhallgatott, és búcsúpillantást vetett Rodiszra. Az aszszony kikapcsolta a televizofont.

A szomszéd szobában Eviza kritikusan nézegette Csedit és Vir Norint, akik éppen öltözködtek, hogy elhagyják Coam kertjeit, és bemenjenek a földi fogalmak szerint hallatlanul zsúfolt fővárosba.

— Ez így nem lesz jó, Csedi — mondta határozottan Eviza —, egy kilométerről észreveszik, hogy a Földről jött. Ha itt a nép valóban rosszul nevelt, akkor valóságos tömeg szegődik majd a nyomába.

— No és maga?

— Én nem akarok egyedül kószálni az utcákon, mint maga Norbinál, helybeli kollégák fognak kísérni. Az orvosok kanárisárga ruháját fogom viselni, tehát nekem elég a nadrág és néhány blúz.

— Az egyetlen megoldás — mondta az asztronavigátor —, ha Tael feltűnés nélkül elvisz a barátaihoz, azok majd segítenek felöltözködni.

— Ha kap rá engedélyt, és ha minket kiengednének. A palotában mindenhez külön engedély kell. Ezt már jól megtanultuk. — Csedi az övébe dugta a kezét, hátrafeszítette a vállát, s dölyfös, rosszalló fintort vágott, ahogy a tormanszi „kigyósok” szokták. Olyan jól sikerült az utánzás, hogy Vir és Eviza elmosolyodott.

Rodisz bement hozzájuk. Sápadt volt, éjszakákat vinasztott át a festmény mellett.

Eviza székkel kínálta, de Rodisz a fejét rázta.

— Itt amúgy is olyan sokat ülnek, mint egykor nálunk a Földön, amikor az ember — aki természete szerint mozgékony lény — kényelmesen letelepedett az asztal mellé, de még a közlekedési eszközökön is ült, és ettől eltunyult a teste és a szelleme.

— Ez igaz — felelte szórakozottan Eviza, majd váratlanul megkérdezte: — Fay, nem gondolja, hogy ezt a bolygót már lehetetlen kiemelni az infemóból? Hogy a betegség már túlságosan elhatalmasodott, az örökölt rossz megmételyezte az embereket? Hogy a Tormansz emberei már nem tudnak semmiben hinni, csak a primitív élvezetekkel törődnek, de azokért mindeme képesek? — Eviza kérdőn tekintett Rodiszra, az pedig biztatón bólintott. Eviza folytatta: — Ha a bolygón elvadúlt tömegek kóborolnak, terjeszkednek a sivatagok, felemésztik a termőtalajt, ha elhasználták az ásványi kincseket, ha minden elkorcsosult, különösen az emberi lélek, akkor mivel, milyen erővel tudnak felemelkedni? Amikor három évszázaddal ezelőtt a tormanszi nőknek a gyermekszületések korlátozását javasolták, ők úgy találták, hogy ez merénylet az ember legszentebb jogai ellen. Miféle jogok? Nem jogok ezek, hanem közönséges ösztönök, minden állatban megvannak, ösztönök, amelyek ellentétben állnak a társadalom szükségleteivel. Itt máig sem tudják megérteni, hogy szabadság csak ott lehet, ahol teljes a megértés és a felelősség. Semmilyen más szabadság nincs az egész világegyetemben. A tormansziakat egyáltalán nem érdekli, hogy gyermekeik egészségesek, okosak, erősek lesznek-e, hogy méltó élet vár-e rájuk. Engednek pillanatnyi vágyaiknak, nem gondolnak a következményekre, arra, hogy koldus, rosszul szervezett világba dobják az új életet, rabszolgának adják, korai halálra ítélik.

Rodisz megcsókolta Evizát.

— Súlyos kérdések ezek, Eviza, nálunk is felmerültek. A Megosztott Világ Korának válságos időszakában, a kapitalista európai civilizáció hanyatlásának kezdetén, az antropológusok felfigyeltek a hopi indiánokra, akik Észak-Amerika délnyugati sivatagában éltek, sokkal rosszabb körülmények között, mint amilyenek a Tormanszon vannak, és mégis sajátos társadalmát hoztak létre, amely sok vonatkozásban hasonlított a kommunizmushoz, csak alacsonyabb anyagi színvonalon. Az MVK tudósai példát és reményt láttak a hopikban: a nők szabadok voltak, kollektiven gondoskodtak a gyermekekről, önálló munkára nevelték őket kora gyermekkoruktól kezdve, mindez fejlett intelligenciát és pszichikai erőt eredményezett a hopiknál. Az európai tudósok csodálkozva és zavartan tapasztalták, hogy tizenöt évszázad nehéz és rideg életkörülményei ellenére a hopik gyerekeinek képességei jobbak voltak, mint a tehetséges fehér gyermekeké. Meglepte őket nagy intelligenciájuk, megfigyelő képességük, összetett és elvont gondolkodásuk. A hopik fizikailag is tökéletesebbek voltak, mint a körülöttük élő népek. Emlékszem egy lány fényképére, nagyon hasonlított Csedire…

— Tehát a Tormansz nyomorúsága nem akadálya a felemelkedésnek? — kérdezte felélénkülve Csedi.

— Biztos vagyok benne — mondta Rodisz határozottan.

— De mit lehet tenni a reménytelenül elrontott lelki alkattál? — kérdezte Eviza.

— Maga ugyanazt a hibát követi el, amit az MVK pszichológusai, köztük az akkoriban hírneves Freud. Ők a dinamikus pszichikai folyamatokat statikusaknak, állandóknak tekintették, amelyek olyan sajátos lényegekben rögződnek, mint a „libido” vagy a „mentalitás”. Valójában pedig csak impulzív felvillanások vannak, amelyeket könnyű koordinálni a neveléssel. Amikor ezt az egyszerű dolgot megértették, megkezdődött a kapitalista társadalom tulajdonosi és egoista lelkialkatának fokozatos átalakítása kommunista tudattá. Kidérült, hogy a magas színvonalú nevelés csodát tesz az emberi lélekben és a társadalmi berendezésben.

— Csakhogy itt hiányzik az emberekből a jobb jövőbe vetett hit — kelt Eviza védelmére az asztronavigátor.

— Ezért jutottak el a tormansziak a miszticizmushoz — mondta Rodisz. — Ha az embernek nincs támasza a társadalomban, ha nem óvják őt, hanem csupán fenyegetik, nem bízhat a törvényben és az igazságosságban, hinni kezd a természetfölöttiben, utolsó menedékében. A Megosztott Világ Korának végén a misztika mind a zsarnoki államkapitalizmusbán, mind az álszocialista országokban megerősödött. A művetődéstől megfosztott, tudatlan tömegek elvesztették hitüket a mindenható diktátorokban, és a szektásságba, a miszticizmusba menekültek. A történelmi fejlődés spirálja visszavezette az emberiség többségét az ateizmushoz. Ha párhuzamot vonunk, itt a legkedvezőbb pillanat, hogy a tormanszi népbe beoltsuk az emberbe vetett igazi hitet.

— Mikor teijedt el a Földön a miszticizmus? — kérdezte Eviza.

— A tizenhetedik kör kék ciklusában. A történészek az akkori időkre ugyanazt a korszakbeosztást alkalmazzák, mint a karakorumi Bán Togolo kolostorának krónikái. A világtól elvonult krónikaírók az ellentmondó rádióhírek összevetésének rendszerét alkalmazva, tárgyilagosan jegyezték fel az MVK világeseményeit. A buddhista kolostor távoli fekvésével magyarázható, hogy a krónikák ott megmaradtak, holott abban az időben más országok történelmi dokumentumaiból igen sok elpusztult. Bán Togolóban maradt fenn a legteljesebb kronológia. Mi ezt naptárként használjuk.

— És a Nyugat és Kelet közötti nagy ütközet vagy a Maricsata, szintén a tizenhetedik körben történt? — kérdezte Csedi.

— A tizenhetedik kör vörös vagy tüzes tyúk évében — felelte Fay Rodisz és a vörös tigris évéig tartott.

— Mulatságos kronológia! — mondta Eviza. — Régies badarságnak hangzik.

— Nem is olyan badarság, amilyennek első pillantásra látszik. Minden kör megfelel az ember átlagos életkorának, és ezért nemcsak értelemmel, hanem érzékekkel is felfogható.

— Előbbi korból is maradtak fenn krónikák Bán Togolóbán? — kérdezte Eviza.

— Ezek messzi idők mélyébe, a Társadalmi Formák Keveredésének Korán túlra nyúlnak vissza.

— A Sötét Századokba? Akkor ezek az ötödik és a tizenharmadik kör közé esnek. Az MVK a tizenötödikben kezdődött — számította ki gyorsan Csedi.

— És a tizenhetedik kör fekete ciklusában végződött — tétte hozzá Rodisz.

— Nem volna ideje abbahagyni a kutatásokat, akármilyen körben vagyunk is? — kérdezte Eviza. — Agyongyötöijük Fayt.

— Az ötvenegyedik kör kék ló évében — nevetett Rodisz. — Menjünk át hozzám. Mostanában sokat töprengtünk. Még táncolni is elfelejtünk…

Egy hét múlva megjelent Rodisznál Csoio Csagasz megbízottja — maga a „lilák” főnöke, Jan Hao-Juar, rövidítve Janhar: jól megtermett, darabos arcú férfi volt. Tael mérnök már a neve hallatára is félénken körülnézett.

Janhar a ragadozó madár könyörtelen és rettenthetetlen pillantásával nézett a világba, kifejezéstelen szemével, félig leeresztve szemhéját, mint aki nagyon fáradt. Tael mérnök később megmagyarázta, hogy a „lilák” főnöke mindig úgy néz, mintha célozna. Híres céllövő abban a golyós pisztoly típusban, amelyet a Jan-Jah őrtisztjei és előkelőségei is használnak. Janhar kihívón végignézte a Földről jött vendéget, akit először látott ilyen közelről, s átadta az elnök meghívását.

Fay Rodisz megígérte, hogy néhány perc múlva ott lesz, de a „lilák” parancsnoka nem ment el.

— Parancsot kaptam, hogy elkísérjem.

— Ismerem az utat a zöld szobába.

— Nem oda! Parancsot kaptam, hogy elkísérjem!

„Megváltoztak a körülmények” — gondolta Rodisz. Bement a szobájába, néhány percre bezárkózott, hogy összpontosítson, erőt gyűjtsön.

A „lilák” parancsnoka egy lépéssel mögötte ment, Rodisz így nem tudta kipróbálni Janhar pszichikai szilárdságát.

Csoio Csagasz a vörös szőnyegen föl-alá járkált. A magas, keskeny ablakok kevés fényt bocsátottak be, a szobában a tormansziak kedvelt rózsaszínű félhomálya uralkodott. Csagasz ezúttal nem kínálta hellyel vendégét. Rodisz nem látott megfelelő bútordarabot, így keresztbe tett lábbal egyenest a szőnyegre telepedett. Csoio Csagasz felvonta szemöldökét, egy intéssel elbocsátotta Janhart, s föl-alá sétálva a teremben, megállt Rodisz előtt. Gyanakvón és haragosan nézte végig.

— Csak azoknak mutattuk be a filmeket, akik szomjaztak a tudásra, vállalták a kényelmetlen utat a csillaghajóig, a kockázatot, hogy az ön őrei elfogják őket — mondta Rodisz, meg sem várva a kérdést.

— Megtiltottam a nyilvános bemutatót! — szólalt meg az uralkodó tagoltan. — Figyelmeztettem, hogy ne avatkozzanak be bolygónk ügyeibe!

— Nem tartottunk nyilvános bemutatót — felelte keményen Rodisz. — Kívánságának eleget téve nem játszottuk a fdmekét az egész bolygón. Valószínűleg oka van erre, nem?

— Megtiltottam, hogy bárkinek is bemutassák a fdmeket!

— Ehhez nincs joga egyetlen államnak, egyetlen bolygónak sem a világegyetemben. Valamennyiünk szent kötelessége szembeszállni az ilyen példátlan elnyomással. Hogy meri bárki is elzárni a gondolkodó lény útját a világ megismerése elől? A Földön és más világokban a fasiszta diktatúrák követtek el ilyen bűntényeket, szörnyű bajokat okozva. Ezért, ha a Nagy Gyűrűben felfedeznek olyan államot, amely elzárja a tudás felé vezető utat az emberek elől, azt az államot megsemmisítik. Ez az egyetlen olyan eset, amely feljogosít idegen bolygó ügyeibe való közvetlen beavatkozásra.

— De vajon az a bizonyos Gyűrű meg tudja-e ítélni, mi a káros és mi a hasznos az idegen életben!? — kiáltotta felbőszülten Csoio Csagasz.

— Nem tudja. De nem engedjük, hogy megtiltsák a művészét, a tudomány, a más bolygók életének megismerését. Szerettünk volna baráti, megértő kapcsolatot teremteni önökkel, ezért tettünk engedményt, nem kívántuk, hogy a filmeket az egész bolygón bemutassuk.

Csoio Csagasz morgott valamit, és még gyorsabban járt fel-alá a teremben.

— Sajnálom — mondta halkan Rodisz hogy nem értékelte a magunkkal hozott sztereofilmeket. Azzal a nyomasztó pokollal szemben, amelyet az önök ősei által összegyűjtött fiimek mutattak, ezek a filmek az emberi értelem végső győzelmét bizonyítják.

— De az ellenőrzés? Ki kezeskedik azért, hogy a filmjeik teljesen ártalmatlanok? Idegen eszméket propagálnak! Ez csalás!

— A Föld kommunista társadalmának nincs szüksége sem propagandára, sem csalásra. Értse meg hát, bolygó ura! — Rodisz felpattant. — Mi szüksége lenne rá a Földnek? Ön okos ember. Értse meg, egyetlen kívánságunk, hogy visszatérésünk előtt minél többet átadhassunk önöknek, segítsük embereiket a másfajta élethez vezető út megtalálásában… Ellenszolgáltatás nélkül! Értse meg végre, hogy az ember legnagyobb öröme, ha adhat és segíthet!

Fay Rodisz szenvedélyes szavai nagy hatást tettek az öligarchára. Gondolataiba mélyedve a padlóra meredt, és némán átvezette Rodiszt találkozásaik megszokott helyére, a fekete bútorral berendezett zöld szobába. Ott elővette pipáját, eregette a csípős füstöt, amelyet Rodisz már jól ismert.

— Az emberek — mondta Csoio Csagasz, és összehúzta a szemét — csupán árnyak, nincs jelentőségük a történelemben. Csak a tetteik élnek. A tett gránitkő, az élet homok. Ősi közmondás…

— Én is ismerem, közös őseinktől származik… De ne feledje, hogy a tömeg és az uralkodó — az ellentétek dialektikus egysége, külön-külön nem léteznek. S mindkét fél tudatlan, kegyetlen, gyűlöli egymást.

— Meglep, hogy ennyire törődnek a Jan-Jah névtelen tömegeivel. Ezekkel az emberekkel azt tehetünk, amit akarunk! Kifoszthatjuk, elvehetjük feleségüket, szerelmesüket, elűzhetjük otthonukból. Csak alkalmazni kell azt a fogást, amely régi, mint az itteni és a földi világ, dicsérni kell őket. Ha azt mondja nekik, hogy nagyok, szépek, bátrak, és okosak, ők mindent eltűrnek. De próbálja megmondani nekik, hogy valójában műveletlenek, ostobák, korlátoltak, tehetetlen korcsok, a felháborodás moraja magába fojtja a szót, akármilyen értelmesen szól is hozzájuk, jóllehet egész életüket sokkal komiszabb megaláztatásban élik le.

— Úgy látszik, önök a Földről hozott filmekből az emberek irányításának legrosszabb módját tanulták el — mondta Rodisz szemrehányón. — De őseink már akkor is használtak más módszert: az emberek józan eszéhez fordultak, igyekeztek megmagyarázni nekik a cselekedetek okait és a következményeit. A mélyen bennünk gyökerező igazságérzet segítségével így sokkal többet teszünk és súlyos megpróbáltatásokat vállalunk, amit a múlt emberei be is bizonyítottak. Nem lehet mindig a könnyű utat választani — kerülhetünk reménytelen infemóba is.

— Nagy embertömegekkel lehetetlen a nehéz úton járni.

— Önök már elérték, hogy az értelmiségiek közt a születési arányszám állandóan csökken. Igyekeznek megszabadítani az embereket az érzelmi kötöttségektől, hogy az elnyomás és a hatalom eszközévé változtassák őket! Nos, ez természetes következménye az emberekhez fűződő zsarnoki kapcsolatnak.

— Ezeket az értesüléseket Tollo Frael mérnöktől szerezte! — kiáltott fel Csoio Csagasz, mint aki leleplezte Rodiszt. — Mondja, ő tudott a sztereofilmek közvetítéséről?

A kényszerű hazugság émelyítő érzése fojtogatta Rodiszt, de hát a Föld törvényeinek következetes megtartása súlyos következményekkel járhatott a Tormanszon.

— Régóta gyanítom, hogy a mérnök köteles mindenről jelentést tenni — felelte kitérően.

Csoio Csagasz másképp értelmezte a Rodisz arcán kiütköző undort, s önelégülten elmosolyodott. Rodisz megértette, hogy Tael megmenekült a veszélytől.

— Mondja meg őszintén: meg tudna ölni engem? — kérdezte hirtelen Csoio Csagasz.

Rodisz már nem is csodálkozott Csagasz gondolatainak váratlan bakugrásain.

— Miért? — kérdezte nyugodtan.

— Hogy eltegyen láb alól, és gyengítse a hatalmat.

— Eltegyem láb alól! Rögtön valaki más, még rosszabb foglalná el a helyét. Ön legalább okos…

— Legalább! — kiáltott fel haragosan Csagasz.

— Az önök társadalmi rendszere nem teszi lehetővé, hogy értelmes és rendes emberek kerüljenek a hatalomra, ez a légnagyobb baja.

Csoio Csagasz szeretett volna ellentmondani, de fékezte magát, és behízelgő hangon megkérdezte:

— De technikai tekintetben — meg tudna ölni? És milyen eszközzel?

— Bármely pillanatban. Egy szavamra meghal.

— Én is kiolthatnám az életét egy szempillantás alatt! Rodisz igazi női megvetéssel vállat vont.

— Csillaghajónk parancsnoka abban az esetben egy kilométér mélyen feltúrja a Jan-Jah felszínét.

— De önök nem követnek el gyilkosságokat! S ön bizonyára megtiltja neki!

— Csakhogy én akkor már nem leszek életben — mosolygott Rodisz és ő a parancsnok!..

Csoio Csagasz elgondolkozva dobolt ujjaival az asztalon, s mintegy válaszul, láthatatlan csengő szólalt meg halkan.

A Négyek Tanácsának elnöke roppant izgatott lett, s Fay Rodisz kitalálta, hogy a jelzés valami nagyon fontos dologról hoz hírt, s felállt. Az elnök azonban, ránézve a készülékre, amelyet Rodisz elől faragott faválaszfal rejtett el, parancsolón a székre mutatott…

— Az űrhajója hívja önt. Csillaghajó közeledik a Jan-Jahhoz. Földi?

— Ó, dehogy! — kiáltott fel Rodisz olyan határozottan, hogy az elnök gyanakvón nézett rá. — Ilyen hamar nem jöhet — tette hozzá, belelátva Csagasz gondolataiba.

— Kapcsolatot tud teremteni az érkezőkkel?

— Persze, ha az ő bolygójuk is a Nagy Gyűrűhöz tartozik.

— Jelen akarok lenni!

Rodisz eléggé ismerte már a tormanszi szokásokat. Az uralkodót nem hívhatja meg senki magához, sem máshova. Hozzá pedig csak azok jöhetnek be, akiket ő hív.

Vir Norin rohanva jött be két SDF-fel. A zöld szobában, olyan valóságosan, hogy a tormansziakat még mindig ámulatba ejtette, megjelent a „Sötét Láng” fülkéje a riadójelre összegyűlt csillaghajósokkal. Olla Dez a hullámszelektort kezelte. A közeledő űrhajó jelzései kívül estek a Nagy Gyűrű spektrumán. Ekkor Olla Dez maga felé húzta a műszerpult felső részén levő fekete kart, lábával pedig lenyomott egy vörös pedált, bekapcsolva a számítógépet és az emlékezőgépet, hogy kiszámítsák a közvetítés szokatlan spektrumát.

A fülke megtelt a be nem hangolt vivőhullám remegő zúgásával. A csillaghajó fülkéjében a nagy képernyőn képtöredékék villantak fel, összeálltak, majd ismét széthulltak. Csoio Csagasz eltakarta a szemét, nehogy elszédüljön a vibrálástól. A vibrálás lassult, a képtöredékek egy része fennakadt a képernyőn, mint hálóban a halak, s ezekből végül kialakult a szokatlan űrhajó képe: négy síkfelület több rétegben összeszerelt óriási csövekből, amelyek egy gigantikus hosszanti hengeren feküdtek, mint ferdén keresztbe rakott négy orgona. A csövekben sápadt láng lüktetett, körbefutva a szerkezetben.

A csillaghajó képe megnőtt, betöltötte az egész képernyőt. Csak a hosszanti henger sarló alakú kiszögellése látszott a kozmosz feneketlen sötétségének háttere előtt. A félhold üreges részéből nyolcasokhoz hasonló fényjelek szálltak ki és száguldottak előre hol függőleges, hol vízszintes irányban, külön csoportokban vagy szakadatlan láncban. A látvány alig egy percig tartott, majd a képernyőn az űrhajó belseje tűnt fel. Három sík metszette egymást különböző szögben, az adóállomás perspektívájában csak sejtem lehetett az idegen építési módot.

Hat mozdulatlan alak ült, mély, puha székekbe süppedve, egy ferde, háromszög alakú fal előtt, mely úgy csillogott, mint a fekete tükör. Ezüstös-lila homályos fény kígyózott a menynyezet ferde síkjain. A helyiség hol sötétségbe borult, hol vakító fény villant fel, árnyék és átmenet nélkül. A lüktető világítás megakadályozta a részletek megfigyelését.

A hat alak mozdulatlanul ült, valamilyen sötét köpenyt viselt, melynek hegyes csuklyája elrejtette a titokzatos lények arcát!

A földlakók nem tudták megállapítani az űrhajó méreteit. A képernyőn nem látszott semmi olyasmi, amit akár távolról is ismertek volna a Nagy Gyűrű kozmikus tapasztalataiból.

A fény ritka fellobbanásai, a megmerevedett sötét figurák, a hajótest furcsán megtört és ferde csatlakozói nyomasztólag hatottak. Érthetetlen erő áradt a világűr mélyéből. Az űrhajó közeledett. A vibráló zúgás egyre erősödött. Ettől a hangtól, amely hol elhalkult, majd minden egyes fényvillanásnál felerősödött, megborzongtak az emberek.

Olla Dez — aki nem tudta volna elmondani, mit érez ezekben a percekben — minden ízében remegve levette a hangot, és bekapcsolta a „Sötét Láng” adóját. A gépek néhány perc alatt meghatározták a célt és ráirányították a sugarat, amely a Nagy Gyűrű Galaktika-szerte elismert hívását ismételte.

Az ismeretien csillaghajó adásában semmi sem változott. Ugyanúgy folytatódtak az ezüstös villanások, ugyanolyan mozdulatianul és komoran ültek a csuklyás alakok.

Olla Dez felerősítette a hívójelet, majd újra bekapcsolta a hangot, de rögtön a minimumra csökkentette, mert a zúgást lehetetlen volt elviselni.

A „Sötét Láng” különböző kódjeleket váltogatva, folytatta a hívást. A zúgó hang lassanként halkult, tehát az idegen estilaghajó távolodik, ügyet sem vetve a hívójelekre. A képernyőn egy ideig még látszott az űrhajó körvonala, de aztán az is beleolvadt a kozmosz sötétjébe.

A főlokátor mutatói közt vidám zümmögéssel szaladt a számfüzér.

— Irány 336-11 a Galaktika északi osztókörében, negyedik szint, sebesség 0,88 — közölte Div Szimbel.

— Keresztben halad a Galaktikán, körülbelül a Bereniké haja felől, a legnagyobb galaxishalmazok vonala fölött — mondta Grif Rift.

— Furcsa, hogy a szokott térségben halad. A sebessége nem nagy. Az átjutáshoz több mint százezer földi évre van szűksége — szólalt meg hangosan a palotából Vir Norin.

Csoio Csagasz és néhány jelenlevő előkelőség meglepetten Nor felé fordult.

— Vajon élnek-e azok ott, az űrhajón? — fogalmazta meg Menta Kor a valamennyi űrhajóst nyugtalanító kérdést.

— S a csillaghajó a végtelenségig fog menni? — kérdezte Csoio Csagasz Fay Rodisztól.

Rodisz helyett Menta Kor felelt:

— Amíg az iránymódosító automaták energiakészlete ki nem merül, az űrhajó sebezhetetlen. De azután is, a negyedik szint övezetében oly kevés a valószínűsége az anyagtömörüléssel való találkozásnak, hogy attól átszelheti az egész Galaktikát, és még évmilliókig száguldhat.

— Évmilliókig — mondta lassan Csoio Csagasz, majd elkomorodott. — Mondja, a Földön az a szokás, hogy az felel, akit nem is kérdeznek? — fordult fenyegetőn Rodiszhoz. — Méghozzá idősebbek jelenlétében?

— Szokás — felelte Rodisz. — Ha több ember beszélget, mindig az felel, aki előbb fogalmazta meg a választ. Az életkornak ebben nincs jelentősége.

— A rangnak sincs?

— A kérdés megvitatásában nincs.

— Anarchisták! — dörmögte Csoio Csagasz, s felállt. Rodisz intésére Olla Dez megszakította az összeköttetést.

Az SDF-ek halk zümmögése megszűnt.

A földlakókat felkavarta a csillagközi vándorral való találkozás. Valami reménytelen, infemószerű volt abban, ahogy a fény cikázott az éles szögben egymást keresztező fémsíkok közt, a csillaghajó üres termében.

De nemcsak a földlakókra hatott nyomasztóan ez a látvány. Csoio Csagasz nála szokatlan, fáradt léptekkel ballagott át lakosztályába. Mögötte két „lila” lépkedett nesztelenül, megvetőn nézegetve vissza az uralkodót messziről követő bizalmi emberek maroknyi csoportjára.

Fay Rodisz fölöslegesen aggódott amiatt, hogy társait még néhány napig visszatartják. Tael mérnök átnyújtott Csedinek, Evizának és Vir Norinnak egy-egy hajlékony, bejegyzésekkel ellátott műanyag lapocskát. Az igazolványok tulajdonosai a fővárosban, a Bölcsesség Központjában meglátogathattak minden intézményt, intézetet, jelen lehettek gyűléseken. A földlakók nagy ámulatára kiderült, hogy ilyen joggal csak kevesen rendelkeznek a fővárosban. A többségnek másféle igazolványa van, amely csak korlátozott jogokkal ruházta fel tulajdonosukat. Akinek nem volt igazolványa, azt törvényen kívül állónak tekintették, elfogták, és a vizsgálat után vagy száműzték a bolygó másik vidékére, ahol fizikai munkát végeztettek vele, vagy pedig, ha erre nem volt szükség, „könnyű halálra” ítélték.

Tael elkísérte a három földlakót és SDF-jeit a Coam kertjei tiltott övezetének határáig, átadta őket a kísérőknek, s viszszafordult. Fay Rodiszt ott találta az áttetsző falnál az előcsarnokban, ahová az elhagyott szobák ajtói nyíltak. Védőmha nélkül, rövid, bő szoknyában és blúzban az asszony még rokonszenvesebb lett.

Rodisz elmerülten figyelte a kertet, a fákat, ahogy szomjasan az ég felé nyújtják tölcsér alakú lombjaikat. Tael hirtelen arra gondolt, hogy az ő szívéhez nőtt növényeket a földlakók minden bizonnyal idegennek érzik. S a magányos Rodiszt szómorú és védtelen fogolynak látta.

A mérnök mindenről megfeledkezett. A sokáig elfojtott érzés olyan erővel tört ki belőle, hogy őt magát is meglepte. Térdre hullt, mint a lovagok hajdan a Földön, bár ő mit sem hallott róluk, megragadta Fay Rodisz kezét, és megvallotta szerelmét.

Rodisz mozdulatlanul és csodálkozás nélkül hallgatta, mintha régóta tudná mindazt, amit a tormanszi férfi.

Tael az asszony szemébe nézve próbálta kiolvasni vagy légalább kitalálni a választ. A Föld asszonyának ragyogó szeme azonban nem árult el semmit. Tael lehajtotta a fejét, elnémult.

Fay Rodisz megszorította a férfi kezét, s könnyedén felemelte. Tael vállára akarta tenni a kezét, de az már ismerte az aszszony csillapító erejét, szinte méltatlankodva hátralépett. A Földön és a Tormanszon egyaránt érvényes volt, hogy a szerelmet valló férfi könnyebben elviselte a visszautasítást, mint a baráti együttérzést.

— Bocsásson meg — mondta önérzetesen Tael ábrándok rabja lettem, és azt hittem… egyszóval megfeledkeztem arról, hogy önök nem érezhetnek szerelmet a mi elvadult bolygónk alacsony rendű lényei iránt.

— De igen, Tael — felelte halkan Rodisz.

A földi asszony félelmetes ereje ismét megbénította, megtörte a mérnök akaratát.

— Akkor hát… — mormogta feléledő reménnyel.

— Nézzen a Föld szemével, Tael. Látta az életünket. Keréssé meg a helyemet az önök életében, mert a szerelem nálünk csak közös úton lehetséges. Különben nem egyéb testi szenvedélynél, amely realizálódik és elmúlik. A szerelem időszakai ritkák, mert olyan érzelmi feszültséggel és erőkifejtéssel járnak, ami a nem egyenlő partnert halálos veszélybe sodorhatja.

A mérnök elviselhetetlennek és sértőnek érezte a vallomást követő kioktató hangot, noha jól tudta, hogy Fay Rodisz bizalommal és nyíltan, főleg pedig mint egyenlővel beszél vele.

Elbúcsúzott, és lassú léptekkel a kijárat felé indult, igyekezett fesztelenül és önérzetesen viselkedni, ahogy a földlakóktói látta.

Fay Rodisz elszomorodva nézett utána, és hirtelen megszólalt:

— Jöjjön vissza, valami fontosat kell mondanom.

Bevezette a szobájába, és gondosan becsukta az ajtót. Zümmögni kezdett az SDF. Rodisz bekapcsolta a védőteret, és elmondta, miről beszélt Csoio Csagasszal.

A tormanszi férfi halvány mosollyal hallgatta, ami a Jan Jah lakóinál tehetetlen keserűséget leplezett.

— Tehát azt mondta neki, én köteles vagyok mindenről jelentést tenni?

Rodisz bólintott.

— Akkor fején találta a szöget! Egész idő alatt mindenről beszámoltam, mást nem tehettem.

— Miért?

— Ha egyetlen nap elmulasztom, nem találkozhattunk volna. Soha többé.

— S mit szokott jelentem?

— O, ez veszélyes játék. Elmondani az igazságot úgy, hogy ne ártson önöknek, elhallgatni a fontosakat, kieszelni a féligazságot. Okos ellenséggel van dolgunk, de a féligazság, amelyet a politikai ámítás céljára találtak fel, ellenük is megfelelő fegyver.

— Miért folytat ilyen játékot?

— Miért? Hát az a több tízezer ember a Jan-Jahon, aki látta a kommunista Földet? Hát a tudás, amellyel felvérteztek minket? Meg az önökkel való kapcsolat öröme? Én a sors kegyeltje vagyok! Látni egy másik életet, meseszép életet, két világ határán állni! Megérteni, hinni! Meggyőződni a lehetőségről, hogy van kivezető út a Jan-Jah nép számára!

— Bocsásson meg nekem, Tael — mondta Fay Rodisz fisztelettel, mintha idősebbel beszélne —, oly keveset tudok még, és bántó hibákat követek el…

— Mit beszél, csillagom! — kiáltott fel megrendültén Tael, s az ajtó felé hátrált.

Rodisz a kezénél fogva erőszakkal visszahúzta, leültette a nagy díványra.

A mérnököt az elidegenedés furcsa érzése fogta el. Mintha mindez valaki mással történne, s ő maga kívülállóként figyelné két különböző világ lakóinak beszélgetését.

Fay Rodisz felkuporodott a díványra, lábát maga alá húzta, karjával átfogta csupasz térdét. Most más szemmel nézte a tormanszi mérnököt, megértette, honnan vannak a homlokát barázdáló mély redők, miért húzza össze úgy a szemöldökét a gondolkodó emberre jellemző csillogó és éles szem fölőtt, miért vegyül egy-egy ősz szál a szakállába és bajuszába.

Fay Rodisz szokása szerint a mérnök kezére tette ujjait, testi kontaktust teremtve, így jobban érezte a szokásaiban oly távoli és törekvéseiben oly közeli embert.

Tael elgondolkodva és szomorúan nézett. Ismét elfogta az a már többször tapasztalt érzés, hogy Rodisz mögött a kozmosz feneketlen mélysége tátong. A mérnök megremegett.

Rodisz erősebben megnyomta a férfi kezét, s halkan így szólt:

— Legyen őszinte hozzám, Tael. Mi fenyegeti, milyen veszély leselkedik önre és nyilván a Jan-Jah minden lakosára?

— Az a bűnösségtől függ. Ha megszegem bejelentési kötelezettségemet, száműzetés vár rám. El kell mennem valamelyik messzi városba, mert a fővárosban nem lesz munka számomra.

— És ha rájönnek, hogy információinkat továbbította a barátainak?

— Hűtlenség miatt vádat emelnek. Letartóztatnak, megkínoznak, hogy eláruljam a résztvevőket. Azokat szintén megkínozzák, ők elárulják a többieket, és megneveznek még néhány száz ártatlant, csupán azért, hogy megszabaduljanak az elviselhetetlen kínoktól. Azután valamennyit megsemmisítik.

Rodisz megrendültén hallgatta szavaik noha mindezt jól ismerte. De most nem a történelem tárult fel előtte, nem a Föld régi embereinek szenvedései, amelyeket az évezredek betemettek, hanem a Tormansz élete. A mérnök nyugalmában több tragédia volt, mint egy kétségbeesett kiáltásban. A szoba, amelyet a halkan zümmögő SDF védett, törékeny tutajnak tetszett az ellenséges óceánban, ahol a part mindenütt egyformán messzi és elérhetetlen.

— Nem félek tőlük — mondta Tael és nem azért, mert bízom az erőmben. Senki sem tud ellenállni nekik. Az, amit a legendák mondanak a törhetetlen akaratú emberekről, vagy hazugság, vagy a hóhérok hozzá nem értését bizonyítja. Vannak csodálatosan hősies emberek, de ha elég hosszú ideig kínozzák, ők is megtörnek: az emberből megfélemlített, félholt állat válik, félálomban is végrehajtja a parancsot.

— Akkor hát miben reménykedik?

— A gyengeségemben. A hóhérok először fizikailag törik meg az embert. A második lépcsőfok a pszichikai megtörés. Én már az elsőbe belepusztulok, így aztán nem érnek el semmit!

Fay Rodisz kiegyenesedett, felsóhajtott. A tormanszi férfi nem tudta levenni a szemét Rodisz rugalmas kebleiről. A Jan Jah erkölcs szerint ez illetlen és szégyenletes volt, de a Föld asszonya úgy fogadta a mérnök pillantását, mint a férfi vonzódásának természetes megnyilvánulását.

Fay Rodisz arra gondolt, hogy a fejlődés folyamatának szüntélén kegyetlensége ellenére, a természet humánusabb, mint az ember. Az ember az agyafúrt, az áldozatba mélyen behatoló fegyverek — a nyíl, a lándzsa, a golyó — feltalálásával nagymértékben fokozta a szenvedést a Földön. Elvetette a ragadozó állat harci taktikáját, amely az első csapás okozta sokkon, a véredények felszakításán és a vérveszteség okozta, fájdalom nélküli halálon alapult. Az ember áldozatai borzalmas kínok közepette, belső gyulladások következtében pusztultak el. Amikor pedig a pszichikailag fogyatékosak a szadizmusig süllyedtek, létrehozták a kínzások pokoli technikáját, s rögtön alkalmazták is politikai és háborús célok érdekében.

Most pedig a Föld gyermekei visszatértek egy ahhoz hasonló világba, amelyet rég eltöröltek bolygójuk színéről!

Fay Rodisz megsimogatta a mérnök haját.

— Hallgasson rám, Tael! Tájékoztassa őket továbbra is, hiszen nincsenek titkaink. Bevisszük magát a „Sötét Láng”-ra, meggyógyítjuk, testileg erőssé, pszichikailag edzetté tesszük. Megtanulja, hogyan uralkodjon testén, érzésem, miként szerezzen hatalmat az emberek fölött, ha az ügy úgy kívánja. Más emberként tér ide vissza. Mindössze két-három hónapra van szükség!

A tormanszi férfi felállt a díványról, határozottan megrázta a fejét.

— Nem, Rodisz! — Dallamosan és lágyan ejtette ki az érdes tormanszi nyelv, számára szokatlan földi nevet. — Én nem lehetek tökéletesen egészséges bolygóm beteg emberei között. Azért nem lehetek, mert tudom, milyen sok időt és erőt kell pazarolnom magamra, ha meg akarok maradni ezen a színvonalon. Nem örököltem ideális testet őseimtől. Ha csupán megközelítem akarom az önök erejét, ez annyi időt és figyelmet követel tőlem, hogy nem futja a fontosabb dolgokra: a jóságra, a szeretetre, a másokról való gondoskodásra, holott én ebben látom a kötelességemet. A mi világunkban kevés a szeretet és a jóság! Kevés az olyan ember, aki tehetséges, és belső erőit nem olyasmire fecsérli el, mint a karrier, az anyagiakban gazdag élet vagy a hatalom, Én gyengének születtem, de van bennem szeretet az emberek iránt, nem térhetek le erről az útról. Köszönöm, Rodisz!

Rodisz figyelmesen nézte a mérnököt, azután „csillag”-szeme kialudt, szempillái eltakarták.

— Rendben van, Tael! Indítékai szépek. Ön igazi erős embér. A bolygó jövője az olyan emberek kezében van, mint ön. De fogadjon el egy ajándékot tőlem. Megszabadítja az esetleges kínzás veszélyétől, kivonja a hóhérok hatalma alól. Ha szükségesnek találja, átadhatja másoknak is…

Újra a mérnökre pillantott: megérti-e?

— Látom, kitalálta. Megtanítom rá, hogyan lehet meghalni bármely pillanatban, a saját akaratunkból, anélkül, hogy a szervezet belső erőin kívül bármit is igénybe vennénk. Ősidők óta minden zsarnok azokat az embereket gyűlölte a legjobban, akik önhatalmúan lerázták az élet és halál urainak hatalmát. A hatalmon levőnek elidegeníthetetlen joga volt, hogy élet és halál felett rendelkezzék. S az emberek hittek ebben a fetisizmusban, amelyet a keresztény egyház is hirdetett. A földi civilizációk évezredei alatt az embereknek semmi más megoldás nem jutott eszükbe, csak az öngyilkosság gyötrelmes módszerei. Csupán India bölcsei értették meg, hogy ha az embert a saját halálának urává teszik, akkor nem fél többé az élettől… — Rodisz kicsit gondolkodott, majd hozzátette: — De itt, ahol szokás a „korai halál”, ez talán nem olyan fontos, mint régen a Földön…

— Nagyon fontos! — kiáltott fel Tael. — A „gyöngéd halál” szintén teljes egészében az oligarchia kezében van, és engedély nélkül senki sem léphet be a halál palotájába. A művelt hoszszúéletűek élete és a halála pedig teljesen a vezetőktől függ.

— Akkor hát mondja meg, mikor tud időt szakítani rá — mondta határozottan Rodisz —, több órát kell vennie.

— Olyan sokat?!

— Ezt nem lehet megtanulni tapasztalt oktató nélkül. Tudni kell, hogyan állítsuk meg a szívet bármely pillanatban. Ha az átlag Jan-Jah ember lassítani kezdi a szívműködését, az agy, minthogy nem kapja meg a szükséges oxigént és táplálékot, serkenti a szívet. Ezért a szívműködés fékezéséhez hódítani kell az agyat. Csakhogy akkor megszűnik az önkontroll, és a „lecke” halállal végződik. Az én feladatom megtanítani önt, hogy ne veszítse el az önkontrollt élete utolsó pillanatáig.

— Köszönöm, köszönöm! — kiáltott fel boldogan Tael. Bátran megfogta Rodisz mindkét kezét és csókolgatta.

Az asszony kiszabadította a kezét, s felemelte a mérnök fejét, ő maga csókolta meg Taelt.

— Soha nem gondoltam volna, hogy én adom át a meghalni tudás képességét annak az embernek, aki szerelmes belém. Milyen különös és szomorú az élet az infemó hatalmában!..

Látva, hogy Tael csodálkozva néz rá, hozzátette:

— A Föld egyik legrégibb legendája a bánat istennőjéről szól, aki mérgezett borral vigasztalta a halandókat.

— Emlékszem erre a legendára, s most már tudom, hogy közös őseinktől származik! Csak nálunk úgy hangzik, hogy a bort a szerelem sírján sarjadt vesszőkből készítették. Önöknél nem?

— De igen.

— Ez is egyezik. A holnapi viszontlátásra!

Tael mérnök maga kapcsolta ki az árnyékolást, s hátra sem fordulva, kiment, óvatosan becsukva a magas és nehéz ajtót.

Fay Rodisz hasra feküdt a díványon, állát összekulcsolt kezére támasztotta. Elgondolkodott ezen a kettős szerepen, amelyet a Jan-Jah bolygón játszik. Az eszes uralkodó fogolyként itt tartja a palotában, elszigetelte a Jan-Jah emberektől. Egyúttal önkéntelenül is lehetővé tette neki, hogy behatoljon a bolygó feletti malom lényegébe, tanulmányozza az oligarchikus rendszert, amelyet a magasabb rendű, kommunista társadalom emberének rendkívül nehéz megértem. Rodisz úgy látta, hogy az oligarchia igen egyszerű alapra épül, és változatai ősidők óta léteztek a Földön — Asszíria, Róma, Mongólia, Közép-Ázsia zsarnoki diktatúráitól kezdve egészen a kapitalista Nyugat nacionalizmusának legutolsó válfajáig, amelyek szűkségképpen a fasizmushoz vezettek.

Ha azt állítják magukról, hogy egyedül — és minden esetben — nekik van igazuk, ebből egyenesen következik, hogy mindenkit, aki másként gondolkodik, vagyis a nép legértelmesebb részét kiirtják.

Ha az emberiséget piramisnak képzeljük el, akkor minél magasabb a piramis, annál hegyesebb a csúcsa, annál kisebb létszámú a felső vezető réteg és annál szélesebb az alap. Régebben az egyéniség sokoldalú és erős volt, de a piramis növekedésével, az élet iránti érdeklődés csökkenésével, gyengébb és tehetetlenebb lett. Az MVK számos gondolkodója az unalmat, az élet iránti érdeklődés elvesztését veszélyesebbnek tartotta az atomháborúnál! Akármilyen volt is a felső rétegek elitje, az alsók sorsa mind nehezebbé vált. Ilyen tendencia mellett a technokratikus kapitalizmusból kinőtt civilizációnak össze kellett omlania — és össze is omlott! A tormanszi hatalom hierarchikus piramisát Rodisz úgy képzelte el, hogy széles „alapja” több milliárd „rél”, képzetlen, alkalmatlan, a korai halál „boldogságára” méltónak talált fiatal.

„A mi tudósainknak és az én mesteremnek, Kin Ruhnak, tökéletesen igazuk volt — gondolta Rodisz —, amikor arról beszéltek, hogy az infemó nagyobb lesz, ha a piramis alsó rétegeinek nincs kiütjük. A piramist le kell rombolni! Csakhogy a piramis valamennyi közt a legszilárdabb építmény! A csúcs eltávolítása semmit sem old meg: az eltávolítottak helyén nyomban új felső réteg keletkezik az alsó rétegből. A piramist alapjaiban kell lerombolni, ezért kell éppen a ”rél”-eknek megadni a kellő információt.”

Rodisz a „Sötét Láng”-ot hívta, tanácskozni akart Griffek Grif Rift örült a programon kívüli találkozásnak. Rodisz elmondta neki gondolatait a piramisról, és Grif Rift elgondolkodott.

— Igen, ez az egyetlen megoldás. Egyébként minden igazi forradalom régi módszere ez. A piramis összeomlik, de csak akkor, ha lent felgyűlnek egy más társadalom megszervezésére alkalmas erők. Értesse meg a mérnökével, hogy ehhez elengedhetetlen a „hél”-ek és a „rél”-ek szövetsége. Máskülönben a Tormansz nem jut ki az infemóból. A „hérek és a „rél”-ek ellentéte az oligarchikus rendszer fő támasza. Az oligarchák csak az ő megosztottságuk jóvoltából létezhetnek. A „hél”-ek és a „rél”-ek ugyanabban a vasketrecben vergődnek, amelyet ez a két osztály kovácsolt. Minél jobban gyűlölködnek, annál erősebb a ketrec. Nemcsak információval kell ellátni őket, hanem fegyverrel is.

— Vaktában nem osztogathatunk fegyvert — mondta Rodisz —, az általános információ pedig nagyon lassan hat! Az ő számukra most nem a támadó, hanem a védelmi eszközök a légfontosabbak, vagyis a zsarnokság elleni védőeszközök. A két nagy erejű műszer: a PV, a pszichojelleg vizsgáló és a REI, a rövid emlékezet inhibitor megvédi a kialakuló csoportokat a besúgóktól, segíti fejlődésüket és érlelődésüket.

— Ezzel egyetértek. De az információt másképp kell térjeszteni — mondta Rift. — Naivul kezdtük, és veszélyes helyzetet teremtettünk. Azt ajánlom, közölje a vezetőkkel, hogy megszüntetjük a filmbemutatókat. Igazat fog mondani, mi pedig elkészítünk több millió patront, amiből száz darab elfér egy zsebben. Sztereofilm-előadások helyett videoinformációs patronokat fogunk osztogatni. Akik látták a filmeket, bizonyítani fogják, hogy az információk az igazságot tükrözik.

— Ma értettem meg, hogy a PV-n kívül még pszichológiai edzésre is szükségük van, hogy megszabadítsuk őket az üldözéstől való félelemtől és a hatalom fetisizálásától. Itt az állam nagyon eltávolodott az emberektől. Ellenséges és mindenható erőként áll fölöttük.

Grif Rift fanyarul elmosolyodott.

— Egyetértek! De mi legyen az Ahriman Nyilával?

— Majd meglátjuk… — Rodisz fülelt, és gyorsan hozzátette:

— Valaki jön. Viszontlátásra, Grif! Készítsék el az információs patronokat, a témákról majd gondolkodunk, amikor mindenkit összehív megbeszélésre. Minél több PV-t és REI-t! Minden erőt bele!

Rodisz kikapcsolta az SDF-et, és leült a díványra. Kopogtattak az ajtón. Egy magas, sovány, idős „kígyós” lépett be.

— A nagy elnök meghívja a földlakók úrnőjét, töltse vele az estét a lakosztályában. A megjelenés időpontja… — Az élőkélőség a falra nézett, ahol a nagy órán világító sávok rezegtek, s észrevette Fay Rodisz festményét. Belezavarodott az ünnepélyes beszédbe, és sietve befejezte: — Két időgyűrű múlva.

Rodisz köszönetét mondott, és elbocsátotta a követet. „Ismét valami új” — gondolta. A tükörhöz lépett, és kritikus szemmel vizsgálta szerény öltözékét.

A földi nők született színésznők, szerettek alakváltozást játszani. Külsejüket megváltoztatva át is hangolódtak. Idejövet, a csillaghajón, Olla Dez a feudális kor végének márkinőjét alakította, Neia Holly az MVK szertelen fruskájává változott, Tivisza Henako pedig a régi Japán gésájává. A férfiakat az ilyesmi kevésbé szórakoztatta, mert szegényesebb volt a képzeletük, és nem szerettek a részletek kidolgozásával bajlódni.

Rodisz a tükör előtt forgolódva a régi India asszonyánál, a maharaninál állapodott meg. A hindu nő ruhája — a szári — illett az alkalomhoz egyszerűsége miatt és mert semmilyen más ruha nem forr úgy össze a viselőjével. A szári pontosan tükrözi a nő hangulatát és érzéseit. Lehet páncél, de fel is oldódhat a testen, érzékeltetve minden vonalát.

Rodisz ügyesen élt a rendelkezésére álló kevés eszközzel.

Bekapcsolta az SDF-et, ion-zuhanyt és elektromos masszázst vett, majd fokozta bőre pigmentképződését, amíg olyan aranybarna nem lett, mint a tinga gyümölcse. Haját a fejtetőn elválasztotta, és jókora kontyot csinált belőle. Egy darabka tükörfényesre csiszolt titánhuzalt eltördelt, karikákat formált belőle, felhúzta a csuklójára és a bokájára. Hófehér, ezüst csillagokkal díszített kelméből szárit készített, de rövidebbet, mint amilyet régen viseltek. Szemöldöke közé sötét pontot tett, majd végigsétált a szobán, hogy mozdulatait a ruhához hangol-ja. Sajnálta, hogy gyönyörű fülbevalói nincsenek vele.

Még fél órája maradt. Összpontosított, felidézte a régi India képeit…

Vidáman, kissé izgatottan vonult be a zöld szobába, az erősítő légáramlattól felfrissült egészséges test kellemes, alig észrevehető illatát árasztva.

Csoio Csagasz a szokottnál kissé gyorsabban állt fel. Mint mindig, gunyoros mosollyal fogadta Rodiszt, de láthatóan örült neki. Csak keskeny szeme mélyén bújt meg az óvatos bizalmatlanság.

Zet Ug és Gén Si az asztalnál ült, fekete karosszékben, a függöny mellett pedig az a magas és sovány „kígyós” állt, aki Fay Rodiszért ment. Az asszony megjelenésekor megkönnyebbülten felsóhajtott, és egy cikomyásan faragott lábú székre ereszkedett. A belső ajtót takaró függöny mögül egy nagyon magas, délceg nő jött be a szoba közepére. Abból, ahogy a Tanács tagjai üdvözölték, Fay Rodisz felmérhette, milyen helyzetet foglal el a nő Tormansz bonyolult hierarchiájában. Az ismeretlen jóval magasabb volt Rodisznál, lába hosszú, talán túlságosan is vékony, válla széles, testtartása fejedelmi. Arca keskeny és rideg, szeme szúrós, szemöldöke egyenes, fekete haja magasra fésülve. Az ismeretlen nő egyetlen ékessége fülbevalója volt: mindegyik tíz égővörös golyóból állt, amelyek különös fényfoltokat vetítettek a nő kissé beesett arcára. Válla és melle félig csupasz volt. A ruháját tartó két keskeny szalag belemélyedt finom bőrébe. A Tormansz mindennapi életében semmilyen körülmények között nem tűrték, hogy egy nő keble fedetlen maradjon. Ezzel szemben esténként a nők úgyszólván meztelenül jelentek meg. Ezt az ellentmondást Rodisz még nem tudta megértem.

Rodisznak tetszett az ismeretlen nő vad szépsége és az önmutogatás artisztikus képessége.

A nő nyugodtan végignézte a földi vendéget, hideg szemét kissé összehúzta. Csoio Csagasz várt néhány másodpercig, mintha alkalmat akarna adni, hogy a nők jól szemügyre vegyék egymást, de valójában fesztelenül összehasonlította őket.

— Er Vo-Bia, barátom és tanácsadóm államügyekben — szólalt meg végül —, a földlakók úrnője pedig bolygószerte ismert személyiség. Csagasz barátnője mosolyogva felkapta büszke fejét, mint aki azt mondja: „Engem is ismernek az egész bolygón!” Kezet nyújtott Fay Rodisznak.

— Azt hittem, hogy a kozmosz vándorai másképp öltözködnek — mondta a nő, láthatóan meglepte Rodisz öltözéke.

— Útközben valóban másképp. De a köznapi életben úgy, ahogy éppen eszünkbe jut.

— S ma éppen ez a ruha jutott eszébe? — kérdezte Er VoBia.

— Ma a Föld régi népeinek asszonya kívántam lenni — válaszolta Rodisz.

Er Vo-Bia vállat vont, mint aki azt mondja: „Átlátok a ravaszságodon.”

Csoio Csagasz asztalhoz ültette a nőket, ahol már tarka csészékben illatos frissítő ital várt rájuk.

A Négyek Tanácsának Elnöke jó hangulatban volt. Ő maga nyújtotta át Rodisznak a csészéjét.

Fay Rodisz elhatározta, hogy él az alkalommal. Amióta Taellel és Rifttel beszélt, állandóan az járt a fejében, hogy könnyelműség volt az oligarchák tilalmával dacolva bemutatni a filmeket. Valóban, a Földről jött emberek olyan nagy erővei rendelkeztek, hogy nem féltek a Tormansz hatóságaitól. A hatóságok nem tudták megakadályozni, hogy a nép tudómást szerezzen gyönyörű őshazájáról. Ám a Föld bölcs dialektikusai megfeledkeztek a másik oldalról, azokról, akiknek átadták a tiltott információt, s így belevitték őket a bűnbe. Bármilyen furcsának találták is a földi kommunista világ emberei, a Tormanszon súlyos büntetést kaphattak a tudásra szomjazók. Ők, az űrhajósok idézték elő ezt a veszélyt! A Tormansz védtelen embereit szembeállították a hatalom, az elnyomás, az árulás és a besúgás szörnyű apparátusával.

— Kettőnk beszélgetése óta a barátaimmal újra végiggondőltük, amit tettünk — kezdte halkan Rodisz.

— És? — vonta össze türelmetlenül a szemöldökét Csoio Csagasz. Láthatóan nem kívánt itt hivatalos dolgokról beszélni.

— És arra a következtetésre jutottunk, hogy nem volt igazunk. Beszüntettük az adásokat, és tisztelettel bocsánatot kérünk.

— Csak nem? — csodálkozott megenyhülten Csoio Csagasz, — Ez már kellemes hír. Látom, hogy beszélgetéseink nem vesznek kárba.

— Ó, nem! — mondta Rodisz valóban őszintén, ami még nagyobb örömet szerzett az oligarchának.

Csoio Csagasz megérdeklődte, hogy halad a képpel. Rodisz csak egy pillanatig csodálkozott.

— Azt hittem, hogy befejeztem, de tulajdonképpen át kell dolgoznom. Téves volt az elképzelés! Ahhoz, hogy megtaláljuk az infemóból kivezető utat, elsősorban Mértéktartásra van szükség, nem Hitre.

— Kár — mondta Csagasz közönyösen. — Arra számítottam, hogy megnézhetem… a napokban.

Er Vo-Bia hirtelen elvörösödött, szeme villámokat szórt.

Minden bejelentés nélkül belépett Janhar, a „lilák” főnöke. Csagaszhoz lépett, súgott valamit. Fay Rodisz felállt, és odament a kis szekrénykéhez, gyönyörködött a régi művészi rajzbán. Csoio Csagasz bosszúsan félretolta Janhart, és megkérdezte Rodisztól, miért ment el. A bolygó ura nem szerette, ha jelenlétében az emberek engedély nélkül felállnak.

— Nem akartam zavarni. A Jan-Jah bolygón minden olyan sietve és titkolódzva történik.

— Felesleges volt. Semmi különös — mondta bosszúsan Csoio Csagasz.

Egy kézmozdulattal elküldte Janhart, és a szék karfáján át közelebb hajolt Rodiszhoz.

Er Vo-Bia a szeme sarkából figyelte Rodiszt. Hirtelen kihívóan megkérdezte, hol és hogyan tanítják a Földön a csábítás művészetét.

— Ha ezen azt érti, hogyan kell viselkedni és tetszeni a férfiáknak a kölcsönös vonzás elbűvölő játékában, akkor már a gyermekkorban. A Föld minden asszonya érti a módját, hogyan hangsúlyozza azt, ami eredeti, érdekes és szép benne. Azt hiszem, hogy „a csábítás”, amire ön gondol, mást jelent.

„Ez a nő lényegében ugyanolyan, mint a többi — gondolta Csoio Csagasz —, és ezért szükségképpen alá kell vetnie magát a férfi akaratának és erejének. Egyébként nem hiszem, hogy ez a hideg, vidám és öntelt nő, a Föld leánya, ugyanolyan jó szerető lesz, mint az én Er VoBiám. De azért ki kell próbálni!”

S mint minden idők és világok uralkodói, a Négyek Tanácsának elnöke haladéktalanul hozzákezdett terve végrehajtásához.

Felállt, Zet Ug és Gén Si nyomban követte példáját. Er Vo-Bia ülve maradt, egyik lábát a másikra téve, cipőjét hintáztatta, amelybe apró csillaglámpácska volt beépítve. A fíiggőlegesen felfelé irányuló sugarak megvilágították és a vékony ruhán át egész hosszában kirajzolták karcsú lábát.

Fay Rodisz úgy vélte, hogy az este véget ért, szintén felállt. Eszébe jutott szobájában a kép. A Taellel folytatott beszélgetés után szerette volna még ma folytatni a festést. Csoio Csagasz azonban kijelentette, hogy haladéktalanul meg kell vitatnia vele egy fontos kérdést. A Tanács két tagja meghajolt és távozott. Rodisz úgy látta, nem esik nehezükre. Er Vo-Bia felkelt, kérdő pillantást vetett Csoio Csagaszra. Izgatottan pihegett, erőltetett mosolyra húzta száját, kivillantak nagy, kékés árnyalatú fogai. De Csoio Csagasz mintha észre sem vette volna. Ekkor Er Vo-Bia az ajtó felé indult; el sem köszönt, vissza sem nézett. Sértődött volt, szép és haragos.

Csoio Csagasz harsogó nevetésben tört ki, először Rodisz jelenlétében, s az asszony csodálkozott, milyen durván hangzik a nevetése. Az oligarcha elhúzta a középső függönyt, és bevezette Rodiszt egy vakítóan kivilágított folyosóra, ahol két zöldruhás őr ült egymással szemben. Csői Csagasz ügyet sem vetett rájuk, a folyosó végén levő ajtóhoz ment, a zárral babrált. A vastag ajtó kinyílt, Fay Rodisz belépett az uralkodó mindenki számára megközelíthetetlen magánszobájába.

Óriási kristályprizma szolgált ablakként, visszaverve a lát határ alkonyi fényét. Csoio Csagasz megnyomott egy gombot, a prizma elfordult, s megjelent a Tormansz borongós ege, a szobában pedig önműködően kigyúltak a narancssárga lámpák.

Csagasz a dívány felé lépett, amely gyűrűlánc-mintás, bolyhős szőnyeggel volt letakarva, de megállt Rodisz mögött. Az asszony tudta, hogy minek kell történnie. Amit elkezdett, végig keli játszania, de nem szabad ellentmondásokba bonyolódnia. Közönyös és fölényes tekintettel nézett a férfira. Csoio Csagasz átölelte az asszony vékony derekát. Azt várta, hogy Rodisz nekidől, a vállára hajtja a fejét… De semmi ilyesmi nem történt. Érthetetlen erő rázta le Csagasz kezét. A férfi önbizalma egy pillanat alatt elpárolgott.

— Maradjon inkább minden a régiben — mondta halkan Rodisz.

Csoio Csagasz a díványra roskadt, szinte félálomban kereste az asztalkán a dohányzó kellékeket.

Fay Rodisz nyugodtan, szó nélkül leült a dívány szélére. Az elképedt Csoio Csagasz rágyújtott. Hosszú évek óta előszőr nem tudta, hogyan viselkedjék. Tegyen úgy, mintha semmi sem történt volna, vagy háborodjon fel?

Rodisz a segítségére sietett. A játék befejeződött, a maharaniból csak a fehér szári maradt meg.

— A bolygó ura éppúgy ki van szolgáltatva ösztöneinek, mint a legtudatlanabb „rél”? — kérdezte.

Csagasz bosszúsan visszautasította a feltevést.

— A varázsa alá kerültem, és nem vallottam szerelmet, ahogy illett volna, de ebben ön a hibás!

Rodisz egész lénye néma csodálkozást fejezett ki.

— Lehetséges, hogy önnek elég néhányszor találkozni egy nővel, aki más, mint a többiek, s máris szenvedélyes szerelemre gyúl? — kérdezte elgondolkozva. — Meg lehet érteni azokat az embereket, akik keveset láttak, a hierarchia alján állnak, akiknek szűk a látókörük. Ők talán nem tudnak ellenállni ennek. De ön!

Az oligarcha arca egy pillanatra hiúra vált. De mindjárterőt vett magán.

— Azért beszél így, mert nem érti az igazi okokat. Meg akartam győződni, vonzóereje milyen hatással van rám, mielőtt megkérném egy igen fontos dologra!

— No, és meggyőződött róla?

— Meg! — Csagasz arcát egy pillanatra gonosz mosoly torzította el. — Tudja, most először kell kémem és nem parancsolnőm…

— Kár. Az önkényuralom óhatatlanul megrontja az embereket. Vajon gyermek— és ifjúkorában is csak parancsolt? Hiszén a hatalom önöknél nem örökletes.

— Szerencsétlenségemre, nem. Gyermekkorom és ifjúságom megaláztatásainak emlékei, bár az évek már elhomályosították őket, néha úgy égetnek, mint a láng!

— De liát minden kérés megalázó? Ön sosem kért az anyjától, az apjától, a tanítóitól, az első szerelmesétől?

— Eltérünk a tárgytól. Téljünk vissza a kérésemhez — mondta az oligarcha szárazon. — Úgy érzem, hogy ön a rendkívüli intuíciójával és gyöngéd együttérzésével a legzseniálisabb nő, akivel valaha is találkoztam. Nem beszélve a tudásáról, a pszichológiai erejéről és végül a szépségéről, ami szintén nagyon fontos.

— Emlékszem arra, amikor a dicséretről beszélt — nevetett Rodisz. — Mivel akar megalázni?

— Megalázni? Nagy Kígyó! Mindenki fölé akarom emelni a Jan-Jah bolygón, azt akarom, hogy az enyém legyen!

Fay Rodisz felegyenesedett.

Csoio Csagasz zavartalanul folytatta:

— Hogy fiút szüljön nekem. Remélem, a Földön megtanulták a genetika szabályozását, és meg tudja szülni a kívánt nemű gyereket?

— Miért tőlem akar fiút? A Tormanszon fél milliárd nő áll rendelkezésére!

Azok az egészséget, a test és a lélek tökéletességét tekintve a nyomába se érnek. Az ön fia lesz az első örökletes uralkodó a Jan-Jah bolygón, vagy ahogy majd ő elnevezi. TaIán éppen önről fogja elnevezni!

— Tehát örökletes uralomról ábrándozik? Miért?

— Hogy szebbé tegyem az életet a bolygón. Ez a cél csak a hatalom teljes abszolutizálásával érhető el. Az uralkodó mérhetetlen magasságban álljon mindenki felett, legyen a bolygó és a nép istene!

— Azt hiszem, ebben nagy haladást ért el — mondta Rodisz. — Ön és a munkatársai olyan magasan állnak a Jan-Jah lakossága felett, hogy ez csak a Föld legrégibb államaiban volt lehetséges.

Csoio Csagasz a homlokát ráncolta, majd hirtelen bizalmásán Rodiszhoz hajolt.

— Értse meg, nem vagyok olyan zseniális, hogy őszintén hódoljon nekem minden alattvalóm!..

— De elég okos ahhoz, hogy ezt belássa! Ön jól tudja, hogy egyetlen ember sem hordozhat magában olyan hatalmas ismeretanyagot, amely a bolygó tudományos irányításához szükséges. De hiszen vannak tudósai, ők majd segítenek. Kár, hogy nem bízik bennük és másban sem.

— Igen! Nem nélkülözhetem őket, ezeket a „hél”-eket, de nem bízom bennük. A tudósok mind csalók, gyávák, hitvány szolgák. Sok nemzedéken át becsapták a vezetőket és a népét a Jan-Jahon, és amennyire tudom, ugyanaz történt régen a Földön is. Azt ígérték, hogy a bolygó korlátlan számú embert tud eltartani. Nem vették figyelembe, hogy a műtrágya ártalmas, mérgezi a növényeket és a talajt, nem vették figyelembe, hogy minden embernek meghatározott mozgástérre van szüksége. Mindezt nem értették meg, de azért nem riadtak vissza a kategorikus megállapításoktól. Az eredmény pedig szörnyű katasztrófa lett, következett az Éhínség és az öldöklés nyolcvan esztendeje! Igaz, megfizettek a tévedésért és a pimaszságért. Több ezer tudóst akasztottak fel a lábánál fogva a városkapura, vagy a tudományos intézetek elé. A tudósok mindig becsaptak minket, uralkodókat, kivált a matematikusok és a fizikusok, akiknek valódi eredményeit senki sem tudta ellenőrizni. így tettek a papok és a mágusok a Földön. Nem, én nem szeretem a tudósokat. Kicsinyes, hiú emberek, elkényeztette őket a könnyű élet, azt hiszik, hogy ismerik a sors titkait!

Fay Rodisz érdeklődve hallgatta az őszinte megnyilatkozást, s tűnődőn mosolygott.

— Az a legnagyobb hibájuk, hogy hiányzik gondolkodásukból az igazi dialektika. Nem értették meg, hogy a rendkívül változatos világban a matematikai módszerek a nyelvhez hasonlítanak. A nyelv is az emberi gondolkodás egyik legrégibb logikai építménye. Szavakkal is lehet játszani, bármit bizonyítani, ugyanígy bármit bizonyíthatunk matematikailag. Ilyen tréfákkal gyakran szórakoznak a Föld tudósai.

— Büntetlenül?

— A tréfáért miért büntetnék őket? Egyébként ön is olyan, mint a matematikusok, határozatokat és parancsokat ad ki abban a hiszemben, hogy a szavak meg tudják változtatni a társadalom fejlődését és a történelem menetét.

— Hát akkor mi tudja?

— Csak maguk az emberek!

— Azért akarom megerősítem a rendszert a csúcsnál. Azért beszéltem a tudósokról, hogy megértse, olyan uralkodót akarok adni a Jan-Jahnak, aki szellemi erőben felülmúlja a mai tudós-lakájokat. Ezek óriási összegeket csalnak ki tőlem, s nagy technikai vívmányokat ígérnek. Aztán kiderül, hogy a nagy felfedezések útján minden lépés elképesztően sokba kerül. Nem véletlenül tiltották be nálunk a kozmikus repüléseket. A tudomány zsákutcába visz, de én nem vagyok képes előre meglátni a hibáit és a csalásait. Csak azt tehetem, hogy rettegésben tartom tudós szolgáimat, azzal fenyegetem őket, hogy odadobom őket a „rél” tömegeknek, számoljanak le velük olyan kegyetlenül, hogy évszázadokig emlékezetes maradjon.

— Maradt már ilyen emlék a Jan-Jahon és a kínai álszocializmus után a Földön — szólt közbe Rodisz.

— A történelem ismétlődik.

— Itt megismétlődött. De hiszen ez az emberiség hibája. Miért kell egy hibát újra elkövetni?

— Hogy eléijem azt, ami elődeinknek nem sikerült!

— S olyan kiváló elméjű fiút szeretne, akire rábízhatja a bolygót? — kérdezte halkan Rodisz.

— Igen! A cél nemes! Ön azt állítja, azért jöttek ide, hogy jót tegyenek az emberekkel. Itt a lehetőség.

— Milyen naiv ön!

— Micsoda?!

Rodisz csillapító mozdulattal nyújtotta feléje a kezét.

— Bocsássa meg, hogy nyersen fogalmazok. Ön nem tud kijutni a Jan-Jah nooszférájából. Az állam első embere előítéletek, sztereotípiák, az emberre jellemző konzervatív gondolkodás rabja. Gondolatok, ötletek, álmok, eszmék, képek halmozódnak fel az emberiségben, és láthatatlanul velünk vannak, évezredeken át nemzedékek sorsát befolyásolják. A tanítók, a szépség alkotóinak, Artúr király lovagjainak vagy az orosz legendák hőseinek nagyszerű alakjain kívül a sötét fantázia gyilkos démonokat, boszorkányokat és szadistákat is szült. Ezek merev klisék, gondolkodási formák képében léteztek a nooszférában, s nemcsak hallucinációkat keltettek, hanem a pszichikumon keresztül befolyásolták az emberek magatartását. A nooszféra megtisztítása a hazugságtól, a szadizmustól, a mániákus-gonosz eszméktől óriási munkájába került a földi emberiségnek. Itt, önöknél testileg érzem a durvaság és elkeseredettség nooszféráját. Ebben minden bizonnyal hibásak a tudósok is, akiket ön annyira gyűlöl. Az embert géppel próbálták helyettesíteni, de veszélyes hibába estek, elteijesztették a nooszférában az egyoldalú lineáris-logikai gondolkodást, amelyet az értelem lényegének tartanak.

— Nem baj! Akkor annál inkább szükség van egy szuperemberre!

— Nem! Az emberi agy fizikailag lassan változik. Még a mi földi civilizációnk élettartama is jelentéktelen, és ezért nem is okozott az agyban lényeges változásokat. Minden fejlődést teljes egészében a körülmények határoznak meg.

— A környező világ körülményei?

— Nem csupán. Sok miihó tehetséges ember pusztult el úgy, hogy nem adta a világnak, amit adhatott volna, mert képességei nem voltak összhangban a társadalom feladataival. Ezért nem tudom elképzelni a fiamat az uralkodó szerepében a tudat ilyen alacsony fokán.

— Hogyhogy alacsony?

— Igen, elnök, az uralkodás, a mások fölé emelkedés, a parancsolás vágya az egyik legősibb ösztön, amely a legnyilvánvalóbb a hím páviánoknál. Emocionálisan ez a legalacsonyabb és legsötétebb szint!

— Azt akaija mondani, hogy…

— Hozzáteszem még, hogy ha valóban fia születne — a leendő örökletes uralkodó akinek intellektusa a kiválókét is felülmúlná, ez bizonyára nagy csapás lenne. Az Ahriman Nyila törvénye szerint…

— Miféle nyíl?

— Így nevezzük a rosszul szervezett, erkölcsileg terhelt nooszférájú társadalomnak azt a tendenciáját, amely a gonosz és a bánat megsokszorozására irányul. Minden cselekedet, még ha látszólag humánus is, bajt hoz az egyes emberekre, csoportokra, az egész emberiségre. Az alacsony rendű, kapitalista típusú társadalom nem nélkülözheti a hazugságot. A céltudatos hazugság szintén megteremti a maga démonait, eltorzít mindent: a múltat, illetve a múltról alkotott képet, a jelent — tettekben, és a jövőt — a tettek következményeiben. A hazugság a legnagyobb csapás, kikezdi az emberséget, a becsületes törekvéseket és a szép álmokat.

Látom, önöknél semmit sem tettek azért, hogy kiépítsék a hazugság és a rágalom elleni védőrendszereket. Enélkül pedig a társadalom erkölcse állandóan hanyatlik, előkészíti a talajt a hatalom bitorlása, a zsarnokság számára. Már közös őseink felfedezték a kedvezőtlen egybeesések törvényét, vagy a Finnegan-törvényt, ahogy félig tréfásan nevezték azt a komoly tendenciát, mikor a természet és a társadalom összes folyamatai kudarcba, hibába, pusztulásba torkollanak az embér szempontjából. Természetesen ez csak részben tükrözi a nivellálódás nagy törvényét, amely szerint az alacsonyabb vagy magasabb fokú struktúrákat elsöpri a fő folyamat. Az ember igyekszik állandóan tökéletesíteni a struktúrákat, de nem teremti meg hozzá az alapokat, semmiért akar kapni valamit. Az élő természet fejlődése a vaktában való kísérletezésre épül. Százezer kísérlet közül egy sikerül, ezer kockadobásra egy nyerés esik. Minél keskenyebb a tökéletesedés folyosója, amelyen át kell haladnia, annál erősebben hat a Finnegan-törvény: átalakul az Ahriman Nyilának irányított tendenciájává. A térmészet rendkívül hosszú idő alatt történő kiválasztódással küzdi ezt le, a szervezetekben sokszorosan ismétlődő védőberendezéseket és szilárdság tartalékokat hoz létre.

A Finnegan-törvény átalakulása Nyíllá azért szerencsétlenség az emberi társadalomban, mert éppen az ember magasabb rendű megnyilvánulásait támadja, mindazt, ami felfelé törekszik, ami a fejlődést előrelendíti — az igazi haladásra gondolok, vagyis az infemóból való kiemelkedésre.

— És önök hogyan küzdik le a Nyilat?

— Úgy, hogy mindent igen gondosan mérlegelünk és megfontolunk, semmibe nem vágunk bele vaktában. Önöknek a neveléssel kell kezdeni, kiválasztani az embereket, kialakítani és óvni a védőrendszereket.

Csoio Csagasz a fejét rázta:

— Lehetetlen. A Jan-Jah emberek túlságosan elkorcsosultak. A génállomány sérülése fizikai gyengeséghez és szellemi konformizmushoz vezetett. A mi körülményeink között a gyors nemzedékváltások elkerülhetetlenek. Ön mondta, hogy minél gyakrabban dobjuk a kockákat, annál biztosabban nyerünk.

— A természet a cél érdekében nem törődik az áldozatokkai. A gondolkodó ember ezt nem teheti meg. — Fay Rodisz látta már, hogy a beszélgetés hiábavaló, felállt.

— Tehát nemet mond? — Csagasz kérdése fenyegetőn hangzott.

— Természetesen. Ha ez megváltoztatná a Jan-Jah embereinek sorsát, örömest adnám oda a gyermekemet, akármilyen nehéz is egy anyának a gyermekét idegen és távoli bolygón hagyni. De hogy világra hozzak egy leendő uralkodót, elnyomót és boldogtalan embert — soha!

Csoio Csagasz lassan állt fel, mint aki azon tűnődik, most mit tegyen.

— Viszontlátásra, elnök! — mondta Rodisz, ismét olvasva a férfi gondolataiban. — Mindig szívesen elmondom a véleményem a két bolygó hasonlóságáról és különbségéről, adok tanácsot, bemutatok akármilyen filmet. Amíg a barátaim a városban vannak, én meg itt — látja, még túszok nélkül sem tud meglenni —, ítélje meg ön, milyen szinten van az állama. Most pedig hagyjuk abba, ennek nincs értelme!

Csoio Csagasz hátradőlt a díványon, pipázott. Rodisz megfordult, és az ajtó felé indult. Mindössze két percbe telt, amíg kitalálta a zár titkát. Az ajtó kinyílt, és Rodisz a folyosón keresztül a zöld szobába ment. Egyik őr sem mozdult, átnéztek rajta.

Csagasz a szoba homályából nézett utána. Fizikailag érezte Rodisz járását. A fényes, fehér szánban, amelynek redőin tisztán kirajzolódott a teste, Fay Rodisz elérhetetlennek tűnt, önmagát pedig nevetségesnek találta. Csoio Csagasz magánkívül kirontott a folyosóra. Az őrök felpattantak, rémült szeműk kidülledt, ami még jobban felbőszítette az oligarchát. Addig pofozta az őröket, amíg kezének sajgása ki nem józanítóttá. Lecsillapodva bement a zöld szobába, amely most már mindörökre összekapcsolódott Rodisz alakjávak Leült az asztálhoz, fejét a tenyerébe támasztotta. Reménytelen ürességet érzett maga körül. Mindig ez a következménye annak, ha valaki a környezetéből eltávolítja a rendes embereket, akik nem tudnak egyetérteni az igazságtalansággal. Könyörtelen folyamát következik: a rendes emberek helyét buta, semmi-emberek foglalják el, akik boldogan magasztalják uruk minden cselekedetét. Tanácsadói, őrei hitvány alakok. Hűségüket csak adományokkal és kiváltságokkal lehet megtartani. Barátai nincsenek, senkire nem támaszkodhat, mind gyakrabban tör rá a félelem, hogy összeesküvést szőnek ellene.

A terror fésűje időnként megtisztogatta a „hél”-ek tömegeit, a főrangú „kígyósokat”, a tudósokat és az „uralkodó szemeit”. A felelősségtől való félelem elriasztotta az embereket a kézdeményezéstől. Ezeket az jellemezte, hogy féltek minden kockázattól, és mindenre mentséget kerestek. Használhatatlan emberanyaggá váltak, akár a katasztrófát átélt emberek, akik nem képesek többé megküzdeni semmiféle nehézséggel, mert a korábbi megpróbáltatások megbénították agyukat és akaratúkát.

Csoio Csagasz gyűlölte környezetét, de nem talált kiutat a zsákutcából, ahová a Bölcs Visszautasítás politikájának a folytatása juttatta.

Csoio Csagasz tenyere élével az asztalra csapott. „De hát miért is kellene kiutat keresni? A távoli őshazából jött emberek okozták a zavart. A Föld térben és időben végtelenül messze van, lényegében elérhetetlen. A csillaghajó hamarosan hazaindul, és minden visszatér a régi kerékvágásba. Hát csak fecséreljék az idejüket, takarodjanak minél előbb! Ma vágyaim rabja lettem, akár egy ostoba ”rél”, és már nem is először! Elég volt! Méghogy túsz! Csak egy gombot kell lenyomnőm… De nem, a tengerparton ott áll az az ördögi csillaghajó, és még egyet várnak. Küldjem a városba az asszonyt? Aligha lenne okos dolog. Olyan éles esze, olyan sátáni varázsa van, hogy megzavarja az emberek fejét. Megparancsolom Taelnek, vigye el a Történelemtárba. Hadd turkáljon az irathegyekben, amíg társai a városban tartózkodnak. A Történelemtár egy régi templomban van, kerttel és fallal körülvéve, s az uralkodó szemek gondoskodnak róla, hogy Rodisz ne hagyhassa el. De mi lesz, ha Tael is a hatalmába kerül? Ostobaság. Túlságosan szánalmas alak, semhogy Rodisz barátjának képzelje magát. Egyébként nem árt szemmel tartam mindkettőjüket. Rodisz már fél valamitől. Talán Tael ijesztett rá? Ha lemondott a filmvetítésekről, akkor ez azt jelenti, a földlakók kezdenek már ráébredni, ki itt az úr!”

Csoio Csagasz a szekrényke felé nyúlt, kitapogatta a titkos rugót, és a kiugró fiókból elővett egy szagos fekete labdacsot. Szájába tette, s lassan rágcsálva a kristálytömb mélyébe bámúlt.

Eközben Fay Rodisz, elégedetlenül ráncolva szemöldökét, a tükörben nézegette magát. Érezte, hogy titokban figyelik. Ez az állandó leskelődés már ingerelte. Bekapcsolta az árnyékolást, megsimogatta fekete SDFjét, az egyetlen barátságos és hűséges lényt.

„Elég a játékból!” — A maharani-ruhát a kilenclábú burája alá rejtette. Ion-zuhanyt vett, s többé nem érezte úgy, mintha összemocskolta volna magát. Ismét felöltötte kényelmes ruháját, a rövid, bő szoknyát, és megkönnyebbülten felment az állványra. Felvette az ecsetet, néhány percig figyelmesen nézte a nő alakját, és nagyon elégedetlen volt a munkájával.

Megszólalt a hívójel a „Sötét Láng”-ról.

— Elfáradt, Rodisz? — kérdezte Grif Rift.

— Nem. Csak elégedetlen vagyok magammal. Semmi sem sikerül. Nem értem az itteni életet, és hibát hibára halmozok… Ó, nem, nem komoly — mondta megnyugtatón, mikor észrevette az aggódást barátai arcán.

— Nálunk minden rendben — mondta Olla Dez. — Egy őrával ezelőtt fürödtünk először a tormanszi tengerben. S képzeld, valamennyien olyan furcsán kielégületlenek maradtunk, nem tudjuk, miért.

— Én végül rájöttem — mondta Neia Holly —, itt más a sók összetétele és koncentrációja, mint a Földön.

— Akkor a tormansziaknak nem sok örömük telik a tengerben — mondta Fay Rodisz hiszen a vérük, akárcsak a miénk, a földi Világóceán vízének összetételét örökölte. Vérükben hordják a földi tengert, és bizonyára vágyódnak utána…

A rövid beszélgetés véget ért. Rodisz nem nyerte vissza szokott belső nyugalmát. Hozzáfogott a képhez, és átdolgozta a figurát erős, tapasztalt nővé, a Mértéktartás jelképévé. A nő kinyújtott kézzel lehajol az emberekhez, készen arra, hogy felrántsa az első odaérkezőt. Arcán ugyanaz a győzelembe vetett hit, mint Taelén. Nemrég, amikor az első változatot látta, Tael azt mondta Rodisznak, hogy a „Mértéktartás” Rodiszra hasonlít.

Rodisz csaknem egész éjszaka dolgozott. Nem sejtette, hogy hamarosan el kell hagynia a Coam kertjeit.

X. FEJEZET

Ahriman Nyila

Csedi Daan még nem szokta meg a tormanszi főváros zaját. Meglepő hangok hatoltak be harmadik emeleti parányi szóbájába. A ház, ahol lakott, a Bölcsesség Központja városának alsó részében volt. Az olcsó, hangáteresztő anyagból készült falak és mennyezetek csak úgy zengtek a fölötte lakók dobogásától. Fülsértő, összhang nélküli zene hallatszott. Csedi megpróbálta megállapítani, honnan jön ez a zagyva zsivaj, hogy megértse, miért zajongnak így az emberek, holott tudják, hogy a rosszul épített házakban zavarják szomszédaikat. Az egész ház rezonált, kopogás, nyikorgás, fütyülés, a vékony falakban húzódó vízcsövek zúgása szüntelenül hasogatta a fülét.

Csedi tudta, hogy a házakat hanyagul és nem ilyen sok lakó számára építették. Az utcáit is úgy tervezték, hogy nem vették figyelembe a rezonálást, így csak növelte a zajt. Csedi hiába próbált lazítani, magába mélyedni, nem sikerült. Alighogy kikapcsolódott a hangok zagyva zsivajából, hirtelen erős és visszhangzó csattanások ütötték meg a fülét. Ajtókat csapkodtak. Csedinek feltűnt, hogy a tormansziak egyáltalán nem tudnak alkalmazkodni életkörülményeikhez, a zsúfolt házakbán úgy viselkednek, mintha most jöttek volna a pusztáról.

Csedi az utcára néző ablakhoz lépett. A vékony, egyenetlen üveg eltorzította a szemközti házat, amely sötét tömegével eltakarta az eget. Csedi éles szeme észrevette, hogy a városi teherszállításokra szolgáló alagutakból szénmonoxiddal és ólomgázzal telített füst száll fel.

Csedi eddig csak a történelemórákon próbálta elképzelni az olyan város zsúfoltságát, fülledtségét és kényelmetlenségét, amelyet csak azért építettek, hogy olcsóbban élelmezzék és lássák el a szükséges dolgokkal a névtelen embertömegeket, most viszont egész testével érezte.

Nem is gondolhatott összpontosításra és pihenésre, amíg meg nem tanul kikapcsolódni a szünet nélküli hangzavarból.

A ruhát is meg kellett szoknia. A felső ruházatra nem lehetett panasza. Magas gallérú, acélkék blúza, melyet derékban puha, fekete öv fogott össze, és az ugyanilyen anyagból készült bő nadrág tetszett Csedinek. De kénytelen volt alsóneműt is felvenni. Új barátai meggyőzték Csedit, hogy e furcsa kellékék nélkül botrányos feltűnést kelthet az utcán.

Csedi szót fogadott, és félig meztelenül várta, hogy a szórgoskodó háziasszony és leánya az alakjához igazítsa a ruhát. Hamuszürke haja még a Coam kertjeiben szurokfeketévé változott. A Jan-Jah bolygó lányai vagy ziláltan, vagy két rövid és feszes copfba fonva viselték a hajukat. A kontaktlencsék megváltoztatták a szem színét. Most, ha Csedi a tükör elé lépett, idegen és valahogy kellemetlen arc nézett rá. De a két háziasszony egyre dicsérte, azt jósolgatta, hogy rengeteg férfit meghódít majd. Csedi azonban éppen ezt kívánta legkevésbé. Küldetésének gyors teljesítése attól függ, hogy mint megfigyelő mennyire mozoghat szabadon.

Tael barátai hozták el ide Csedit az éjszaka. A Hei-Goi, vagyis a Boldogság Virágai utcában „rél”-ek laktak. Két fiatal tormanszi nő és a háziasszony húga fogadta, aki ideiglenesen itt lakott.

E fiatal nő, akinek három szótagú nevét Caszorra rövidítették, vállalkozott rá, hogy Csedi kísérője lesz a Bölcsesség Központja városában. Fiatal — és főleg szép — lányok számára veszélyes volt az esti órákban sétáim a Jan-Jah fővárosban, nem beszélve az éjszakáról, mikor erős férfiak sem szívesen mentek ki az utcára. A nőket molesztálták, megtámadták, főlég a nemi pszichózisban szenvedő suhancok. A szépség nemhogy védelmet nyújtott volna, hanem még jobban vonzotta a fiatal útonállókat, mint ahogy a vérszag vonzza a ragadozókát.

A hűséges kék SDF az ágy alatt feküdt (itt vasból vagy műanyagból készült magas fekvőhelyeken aludtak), és a padlóig lógó takaró elrejtette. Csedinek megmagyarázták, hogy erre az óvatosságra azért volt szükség, nehogy a háziakat meggyanúsítsák, hogy kapcsolatot tartanak egy földlakóval. Csedi hivatalosan egy nagyüzemben dolgozó mérnök családjának vendége volt, de azt nem engedték meg, hogy a tudatlan, műveletlen „rél”-ekkel érintkezzék. A háziakat emiatt száműzhették a fővárosból. Ez súlyos büntetésnek számított, mert a bolygó más vidékein nehezebb az élet. Ott kevesebbet fizettek a munkáért, így az emberek kevesebb pénzt fordíthattak táplálkozásra, a szükséges holmik beszerzésére és szórakozásra. Emiatt aztán a Jan-Jah szerencsés lakosai irigyelték azokát, akik a Bölcsesség Központjában és az egyenlítői tenger két-három nagyvárosában éltek.

Ennek a boldogságnak a lényegét Csedi mindaddig nem értette, amíg rá nem jött, hogy a gazdagságot a Jan-Jah bolygón a személyes tulajdonban levő apró tárgyak mennyiségével mérik. A gazdasági jelentések, az eredményekről szóló közlemények csak az anyagi javakat tüntették fel, a szellemi értékékről egyetlen szó sem esett bennük.

Csedit meglepte, hogy házigazdái milyen őszintén tudnak örülni szűk otthonuk szerény díszeinek, mennyire ragaszkodnak hozzájuk. Ha kéthárom szál virág került az egyszerű üvegvázába, már jobb kedvük lett. Ha sikerült szerezniük valamilyen olcsó szobrocskát, örömük napokig tartott. Minden lakásban volt képernyő nagyerejű hangszóróval. Esténként, mikor a családos emberek, azaz a párban és olyan korú gyermekekkel együtt élők, ami a Földen az első ciklus kezdetének felet meg, otthon ültek, bámulták a homályos, kicsi, lapos képernyőt, a dübörgő hang pedig csak úgy rázta a házak falát. Ám a lakókat ez nem zavarta. Fiatal emberek lévén, hamar elaludtak. Nem érezték szükségét az olvasásnak, a gondolkodásnak. Igen sok időt töltöttek üres fecsegéssel, pletykálkodással.

A Boldogság Virágai utcában iskola is volt, komor, vöröstéglás épület, satnya, kitaposott kertecske közepén. A tanítás reggeltől estig folyt. Az iskola kertje és az utca időnként visszhangzott az ordítozástól, a vad fütyüléstől és a sikoltozó nevetéstől. A lányok és a fiúk hancúroztak az óraközi szünetekben. Még nagyobb lárma kerekedett az esti órákban: kiabálás, dobogás, szitkozódás és verekedés.

A tanulók, akiket már elvettek szüleiktől, az iskola mögötti hosszú épületben laktak mindaddig, amíg elosztották őket szakiskolákba, és szétválasztották őket „hél”-ekre és „rél”-ekre. A gyerekek elképesztő neveletlensége senkit sem zavart. Még a felnőttek közt is úgyszólván szégyennek számított, ha valaki betegeken vagy öregeken segített, tisztelettel viseltetett az idősebbek iránt.

A Jan-Jah bolygó furcsa társadalma mintha nem is gondőlt volna arra, hogy megkönnyítse, nyugodtabbá, boldogabbá tegye az egyes ember életét. A legkiválóbb elmék csak arra törekedtek, hogy olcsóbbá tegyék a termelést, szaporítsák a tárgyakat, s az embereket arra ösztönözték, hogy hajszolják a tárgyakat, és még a testi halál bekövetkezte előtt elpusztuljanak szellemi éhségben.

Számtalan kellemetlenség keletkezett a meggondolatlan építkezés, a hanyag technológia és a szakszerűtlen munka miatt. A fiatal „rél”-ek csak kezdetleges kézműves jártasságra tettek szert, igazi mesterségbeli tudással senki sem rendelkezett. A tormansziakat nem vezérelték sem erkölcsi, sem vallási szabályok, a fejlett öntudatról nem is beszélve. Hiányzott az embernek mint a társadalom tagjának folyamatos nevelése. Semmi sem fékezte az elemi indulatokat.

A Tormansz társadalmi berendezésének fogyatékosságait Csedi Daan tartózkodó, jóindulatú megfigyelőként szemlélte. Ezekkel a „fogyatékosságokkal” a Boldogság Virágai utcába költözése első napjaiban került közvetlen érintkezésbe, és ekkor érzelmei egészen megváltoztak.

Már Caszorral tett első sétáján meglepetések érték. A tormansziak úgy haladtak az utcán, ahogy éppen eszükbe jutott, nem követtek meghatározott irányt. Az erősebbek kíméletlenül törtetve szétlökdösték a szembejövőket. Mindenütt, ahol a tömeg összeszorult, a parkok kapuinál, a szórakozóhelyek, üzletek bejáratánál — a Tormanszon, mint mindenütt, ahol egyenlőtlen az elosztás, a két alsó társadalmi osztály számára fennmaradt a munkabér rendszere — a vendéglőkben és a közlekedési eszközökön az erős férfiak és nők félretaszították gyengébb polgártársaikat. Csedi mindezt tudta már, és gyakran azon kapta magát, hogy alig bírja fékezni felháborodását.

Caszor egyszer sápadtan és rémülten elmondta Csedinek, hogy meghívták a helyi Gyűlések Házába, „Találkozásra a Kígyóval”. Évente két-három ilyen találkozót tartottak a város minden kerületében. Bárhogy iparkodott is Caszor elmagyarázni ezeknek a találkozásoknak az értelmét és rendelteiését, a dolog lényegét Csedi nem értette. Végül is úgy gondolta, hogy az afféle ősi, kultikus szertartás, amelyből a mai nem vallásos Jan-Jah embereknél szokás lett. A meghívás, jobban mondva parancs, olyan rémületbe ejtette Caszort, hogy Csedi rosszat sejtett, és ragaszkodott hozzá, hogy együtt menjenek.

A nagy, rosszul szellőző terem hamar megtelt. A középső sorban ülő Caszorral és Csedivel senki sem törődött. Az összegyűltek nyugtalan várakozásban ültek. Némelyek barna arca izgalomtól kipirult, mások viszont sápadtak voltak. Néhányan izgalmukban fel-alá jártak a sorok között, lehajtott fejjel mórmohák valamit, de nem verset, ahogy Csedi eleinte gondolta. A tormansziak általában igen ritkán mondtak verset, röstellték a költészetben kifejezett érzéseket. Ezek inkább bemagolt tételeket vagy szabályokat mormoltak.

A terem körülbelül ezer „rél”-t, vagyis a helyi életkor-számitás szerint huszonöt évesnél nem idősebb embert fogadott be.

Négy hatalmas gongütés remegő zúgása töltötte be a térmet. Az összegyűltek mozdulatlanul, hátukat kiegyenesítve meresztették tekintetüket a kis színpadra, ahová a falak, a mennyezet és a padló fokozatosan keskenyedve, szűkülve összefutottak. A megvilágított színpad mögötti sötét folyosóról kocka alakú, fekete-sárga csíkos emelvény gördült be. Az emelvényen egy „kígyós” állt hosszú fekete ruhában, kezében kis hangszóróval.

— Eljött a találkozó napja! — harsogta, hogy csak úgy zengett a terem. Csedi észrevette, hogy Caszor ujjai remegnek. Megfogta a lány hideg kezét, megszorította, nyugalmat öntött a tormanszi lányba. Caszor hálás pillantást vetett Csedire.

— Ma a Jan-Jah nagy és dicső népének mai — a „kígyós” meghajolt — a Kígyó hatalmas tudása révén felülvizsgálnak benneteket. Akik szemlesütve titkolóznak, a bolygó titkos ellenségei. Akik nem tudják elismételni a hűség és engedelmesség himnuszát, a bolygó nyílt ellenségei. Akik szembeszállni merészkednek a Kígyó akaratával, kötelesek kihallgatásnak alávetni magukat Janhar segédeinél!

Caszor megremegett, alig hallhatóan megkérte Csedit, fog ja meg a kezét, mert most következik a legszömyűbb. Hirtelen elhatározással Csedi katalepsziás állapotba hozta Caszort. S éppen jókor!

Az emelvényről eltűnt a „kígyós”, helyette félig áttetsző gömb jelent meg, csillogó hullámvonalakkal díszítve, amelyek a gömb forgatásakor irizáltak. A színes hullámok futásának megfelelően erős, fokozódó frekvenciájú hang vibrált. A gömb szivárványszínű, függőleges fényoszlopot forgatott és hipnotikus hatást tett az összegyűltekre. Csedinek minden erejét össze kellett szednie, hogy közönyös szemlélő maradhasson. A hang megszakadt, a gömb eltűnt. Az emelvényre kiszámított lassúSággal, tekeregve, gigantikus vörös fémkígyó kúszott fel. Kitátott szájában vérvörös fény csillámlott, lapos fején lilás, gonosz szemek villogtak. A teremben kialudtak a lámpák. A kigyó, ideoda forgatva a fejét, szeme sugarát végigjártatta a tormansziakon. Csedi találkozott a fémkígyó tekintetével, és ütést érzett, öntudata egy pillanatra elhomályosult. Gyengeség kúszott fel a lábától a szíve felé. Csak különlegesen edzett, erős idegrendszere révén tudta megőrizni pszichikai függetlenségét. A kígyó lejjebb ereszkedett, fejével szinte súrolta az első sort. Ringása ütemére a teremben ülők is ide-oda hajladoztak, kivéve a megmerevedett Caszort és a hipnózisnak ellenálló Csedit. Csedi észrevette, hogy a „kígyós” a színpad sarkában áll, s merőn figyeli a közönséget. Magához szorította társát, s vele együtt ringott.

A kígyó torkából elnyújtott üvöltés tört fel, és az ezer tormanszi nyomban reagált rá. Ünnepélyes és mélabús himnuszt énekelve magasztalták a bolygó urait és boldog életüket, amelyet immár nem fenyeget az éhínség. Csedi elnézte a kifejezéstélén arcokat, elképedt a látottak mérhetetlen ostobaságán. A hipnotizált emberek szilárdan tudatalattijukba vésik a dal értelmét, amely harcba száll minden idegen gondolat ellen, akár belülről, akár kívülről, más emberektől vagy könyvekből hatol belé.

De hát a rettenetes fémkígyó csupán gép. A „rél”-ek sorsának igazi urai a háttérben maradnak. Csedi annyira elgondolkozott, hogy nem tátogott a többiekkel együtt, nem színlelte az éneklést. A „kígyós” rámutatott az ujjával. Csedi hátamögött felemelkedett egy megtermett „lila” őr. Kezét a lány vállára tette, de Csedi elővette igazolványát. A „lila” mélyen meghajolt, majd a „kígyóshoz” futott. Néhány szót váltottak, de a tömeg ordítása miatt nem lehetett érteni. A főrangú férfi tehetetlenül széttárta a karját. Csedinek nem kellett többé szerepet játszania. Mozdulatlanul ült, jobbra-balra nézelődött. A tormansziak egyre izgatottabbak lettek. Néhány férfi kiszaladt a színpad és az első sor közti folyosóra. Ott térdre hulltak, és érthetetlen szavakat kiabáltak. Négy „lila” abban a pillanatban a függöny mögötti ajtón át elvezette őket. Két asszony térden csúszott, s néhány férfi követte… A „kígyós” gyakorlott karmesterként irányította a „lilá”kat. Intésére két férfit és egy nőt emeltek ki székükből. Azok kapálóztak, mondtak valamit, de az általános zajban nem lehetett érteni. Az őrök minden teketória nélkül a színpad mögötti sötét folyosóra cipelték az embereket.

A kígyó mozgása lassult, végül abbamaradt, a szemében a fény kialudt, háromszögletű fejét felszegte.

Az emberek elnémultak, s mint akik álomból ébrednek, kábultan néztek körül. „Nem emlékeznek, mi történt velük!” — gondolta Csedi. Megtanulták eltitkolni érzéseiket a munkahelyükön rendszeresen tartott gyűléseken. Ott a „rél”-ektől megkövetelték, hogy nyilvánosan helyeseljék és dicsérjék az öligarchia bölcsességét. Az emberek megtanulták, hogy semmiféle jelentőséget ne tulajdonítsanak ezeknek a követeléseknek, látszólag engedelmeskedjenek. Akkor az oligarchák más módszereket eszeltek ki, hogy behatoljanak a lelkivilágukba, és feltárják a titkos gondolatokat.

Csedi észrevétlenül felébresztette Caszort.

Ne szóljon hozzám, és ne jöjjön a közelembe! — súgta neki. — Tudják, ki vagyok. Menjen haza, én egyedül is eljutok.

Caszor jelezte, hogy érti.

Csedi lassan felállt és kiment, a fullasztó meleg után élvezettel szívta be a hűvös levegőt. Megállt egy olcsó műkőből készült szögletes oszlop mellett, a látottakon töprengett. Hirtelen megérezte, hogy valaki kitartóan nézi. Megfordult, és szemtől szemben állt egy zöld ruhás, atléta termetű „rél”-lel, akinek a ruhaujján ökölbe szorított kezet ábrázoló jelvény látszott. A „rél”-ek között volt egy kis csoport, amelynek életkora elérte és meghaladta a harminc esztendőt is. Ezek voltak az úgynevezett „mintasportolók” — professzionista játékosok és birkózók, akiknek egyetlen dolguk az volt, hogy izmaikat fejlesszék, és a stadionokban összegyűlt óriási közönséget tömegverekedéshez hasonló látványosságokkal szórakoztassák.

A „mintasportoló” merőn nézte, mint sok más férfi, akikkel összetalálkozott. Már a Coam kertjeiben megszokta, hogy a Jan-Jah lakók levetkőztetik a szemükkel. A Földön a meztelenségben, az ember természetes állapotában, senki nem taIáit semmi különöset, semmi izgatót, még kevésbé szégyellnivalót. Persze mindenkitől elvárták, hogy tiszta legyen, ízlésesen viselkedjék, s erre már életük első évétől tanították a gyerekeket. A Föld lányára a Jan-Jah férfiak tekintete olyan kellemetlenül hatott, mint az elmebetegek nézése.

— Messziről jött ide? Régóta van itt? — kérdezte a „mintasportoló”. — Bizonyára a hátsó féltekéről, nem?

— Hogy mer… — Csedi észbe kapott — hogy találtad ki? A tormanszi férfi elégedetten mosolygott.

— Azt mondják, ott szépek a lányok, te meg… — pattintott az ujjúval — egyedül jársz, noha mindenkinél szebb vagy. — Az ismeretlen a lépcsőn lejövök felé intett. — Az én nevem Sót Ka-Sek, rövidítve — Sotsek.

— Az enyém pedig Cse Di-Föld vagy Cseföld — felelte Csedi.

— Furcsa név. Egyébként, ti ott, a hátsó féltekén valahogy mások vagytok.

— Jártál mifelénk?

— Nem — vallotta be a férfi Csedi nagy megkönnyebbülésére. — Van valakid?

— Nem értem.

— Hát, tartozol valami férfihoz? — nevetett Sotsek, látva Csedi csodálkozását. — Elvisz valaki?

— Nem, senki! — kapott észbe Csedi, gondolatban szidva magát ostobaságáért.

— Gyere velem az Élet Ablakába.

A tormansziak így nevezték azokat a nagy helyiségeket, ahol filmeket vetítettek és színházi előadásokat tartottak.

— Jó, menjünk! — felelte Csedi. — És ha lenne férfim?

— Félrehívnám, és megbeszélném vele a dolgot. — Sotsek fölényesen vállat vont. Nyilvánvaló volt, hogy az ilyen „beszélgetések” az ő számára mindig sikeresen végződtek.

Sotsek megfogta Csedi kezét. Elindultak a legközelebbi Élet Ablakába, egy szürke, dobozszerű épületbe.

A fülledt meleg a Gyűlések Házára emlékeztetett. A székék még szorosabban álltak. A helyiségben óriási vetítővászon csillogott szikrázva. A Jan-Jah technikája lehetővé tette a valóságszerű illúziók megteremtését, amelyeknek színes hazugsága lenyűgözte a nézőket. Csedi még a csillaghajón látott sok tormanszi filmet, és ez a mostam alig különbözött tőlük. Noha a Jan-Jah bolygó réges-régen egységes állam lett, a cselekmény valamelyik régi háborúban játszódott. Gyilkosság és csalás követte egymást. A szép nők ágyban jutalmazták a hősöket, vagy megalázták őket. Az egyik főszereplő nő volt. Embereket kínzott és gyilkolt meg.

Amikor a hősnő ágyba feküdt a hőssel, Sotsek forró és nedvés keze megfogta a térdét és a mellét. Csedi megpróbált elhúzódni, de a tormanszi férfi erősen tartotta. Csedi nem akart erőszakot alkalmazni, a férfi oldalának feszítette a könyökét, kiszabadította magát, felállt és a kijárat felé indult. Sotsek kint érte utol.

— Miért bántottál meg? Mi rosszat tettem?

Csedi nyugodtan, sőt szomorúan nézett, azon töprengett, hogyan kecmeregjen ki ebből a helyzetből.

— Nálunk nem szokás így viselkedni — mondta halkan. — Ha már az ismeretség első órájában így ölelkeznek, mi lesz a másodikban?

Sotsek kajánul röhögött.

— Mintha nem tudnád! Hány éves vagy?

— Húsz — hazudta Csedi.

— Annál jobb! Azt hittem, tizenhét… Gyerünk!

— Hová?

— Hozzám. A szobám ablaka a csatornára nyílik. Veszek bort, jól fogjuk érezni magunkat. — Sotsek újra átölelte Csedit.

A lány szótlanul kiszabadította magát, és a fasorból sietve kifordult az utcára. A járókelők nem feszélyezték az üldözőt. Utolérte Csedit, kezénél fogva magához rántotta.

— Miért jöttél el velem? — kérdezte haragosan.

— Nem gondoltam, hogy ez lesz belőle.

— Gyerünk, jó lesz. Vagy nem tetszem neked? Gyere, nem bánod meg!

Csedi elhúzódott, s akkor Sotsek arcul csapta. Az ütés nem volt különösen fájdalmas. Kapott már Csedi sokkal erősebbekét is az edzéseken. De először ütötték meg azzal a szándékkai, hogy megalázzák, megsértsék. Csedi inkább meglepetten, mint felháborodva pillantott a mellettük elsiető emberekre. Azok közönyösen vagy riadtan nézték, hogy az erős férfi egy lányt megüt. Senki sem avatkozott közbe, még akkor sem, amikor Csedi erősebb ütést kapott.

„Elég volt!” — gondolta a csillaghajós lány, és eltűnt. Az eltűnés pszichológiai játékát minden gyermek ismeri a Földön. El kell terelni, vagy valami mellékes dologra kell osszpontosítani a vetélytárs figyelmét, azután nesztelenül a háta mögé kerülni, kikerülve látómezejéből.

Sotsek vadul és értetlenül nézett körül, míg végül megpillantotta Csedit.

— Elkaptalak! Nem szöksz meg! — üvöltött fel, és ököllel lesújtott.

Csedi villámgyorsan lehajolt, és két idegdúcra bénító ütést mért.

Sotsek a lába elé zuhant. Fetrengett, megpróbált lábra állni, és határtalan csodálkozással bámult a lányra. Csedi nekitámasztotta a falnak. Egy csapat fiatal fiú és lány állt meg mellettük. Szemtelenül mutogattak a póruljárt Sotsekre, röhögtek és gúnyos megjegyzéseket tettek. Csedi most először tapasztalta a Jan-Jah embereknek azt a szokását, hogy csúfot űznek bajba jutott polgártársaikból. Csedi elszégyellte magát. Elsietett. Fülében még ott csengett a pimasz röhögés, látta Sotsek csodálkozó szemét. Különös, új érzés fogta el. Mint a bánat, úgy szorította össze a szívét. Még nem tudta, hogy szánalom ébredt benne, az a régi érzés, amelyet a Föld embéréi ma már oly kevéssé ismernek. A részvét, az együttérzés, a segíteni akarás megvolt az Összekulcsolt Kezek Korának emberében, de a szánalom, amely abból születik, hogy nincs erőnk elhárítani a bajt, új volt Csedi Daannak, és arra késztette, hogy aggodalmasan elemezze viselkedését. Önmagával elégedetlenül megpróbált rátalálni a hibára, s nem sejtette, hogy két társa — Eviza és Vir — éppen ilyen kínosan botladozva teszi meg az első lépéseket a fővárosi életben.

Csedi sietve hazament, nehogy újabb ostobaságokat kövessen el. Látta a járókelők csodálkozó pillantását, de nem sejtette, hogy ez annak szól, hogy különbözik a Jan-Jah lakóktói testtartásával, felszegett fejével és büszkén domborodó keblével! A férfiak fülsiketítőén utána fütyültek, így fejezték ki elragadtatásukat. A nők felháborodva fordultak meg utána, és szemérmetlennek nevezték. Megkönnyebbülten sóhajtott fel, mikor átlépte a parányi lakás küszöbét.

Caszor örült a vendég visszatérésének, mert eszébe jutott, hogy pénz nélkül engedte el. Mindjárt rá is tukmált Csedire néhány kopott műanyag lapocskát, amelyeken hieroglifák és kódjelek voltaik. Csedi ismét elcsodálkozott, milyen hanyagul bőkezűek a „rél”-ek, egyáltalán nem vigyáznak sem a maguk, sem a mások értékeire. Nem igyekeznek pénzt gyűjteni, ahogy a régi időkben tették a Földön. Csedi csak később értette meg, hogy a „rél”-ek rövid életében nincs jövő; ki vannak szolgáltatva a vezetőknek, akik bármely pillanatban megfoszthatják mindenüktől, az életüktől is. Nincs hát értelme pénzt gyűjteni, vigyázni a tárgyakra… Még a gyereknek sem örültek ezek a jövő nélküli emberek. Állandó küzdelem folyt a szülni nem akaró asszonyok és az állam között, amely tiltotta a fogamzásgátló szereket és az abortuszt. A kormányzat nemrég kedvezményeket biztosított az anyáknak, hogy emelkedjék a születések száma.

Csedi elfogadta a pénzt, s beszámolt Caszomak kalandjairól. A tormanszi nő nagyon megrémült.

— Ez veszélyes! Megsérteni egy férfit! Te még nem tudod, milyen bosszúállók!

— De ő sértett meg engem.

A férfiaknak mindegy, hogy mi, nők mit érzünk. Mindig mi vagyunk a hibásak. — Vajon a Földön hogy van ez?

Csedi elmondta, hogy a Föld kommunista társadalmában a férfiak és a nők valóban egyenjogúak. Beszélt a szerelemről, az anyaságról, amely tele van büszkeséggel és boldogsággal. Az anyák nem maguknak és nem a szenvedély percének adójaként szülnek gyereket, hanem azért, hogy drága ajándékként tegyék a társadalom kinyújtott kezébe. Nagyon régen, az MVK-ban, a kommunista társadalom hajnalán, a kapitalizmus hívei gúnyt űztek a szabad házasságból és a közösségi gyérmeknevelésből, nem értették, mennyire fontos az a jövő szempontjából, nem értették, hogy milyen magas szinten kell az ilyen kérdéseket megoldani.

Caszor megbabonázva hallgatta, s Csedi gyönyörködött benne. A tormanszi nő olyan volt hétköznapi ruhájában, mint egy kisfiú. A durva szövetnadrágot tartó öv elferdült keskeny esipőjén. Mélyen kivágott, nyitott gallérú és felgyűrt ujjú, kék inget viselt. Vállig érő, kemény szálú, hanyagul elválasztott haja a szemébe hullt. Nyitott ajkai nagy figyelemről tanúskodtak. Karját összefonva az ajtófélfának támaszkodott.

Csedi hirtelen átölelte Caszort, és anyáskodó gyengédséggel simogatta a haját és az arcát. A tormanszi lány remegve simult hozzá.

Így álltak egymást átölelve. A kis szobában egyszerre sötét lett, Caszor elhúzódott Cseditől, meggyújtotta a villanyt, és elröstellte magát. Zavarában énekelni kezdett. Csedit meglepte a dalok zenei tisztasága és szomorúsága. Ezek egészen mások voltak, mint az utcán vagy a szórakozóhelyeken hallott durva ritmusú, disszonáns, rikoltozva előadott dalok. Caszor elmondta, hogy a főrangúak rosszallják, ha a fiatalság mélabús dalokat énekel.

Csedi elhatározta, hogy Caszort bemutatja a többi földlakónak. Arra számított, hogy aznap este az SDF-révén láthatja Rodiszt.

Bementek Csedi szobájába. Nem gyújtottak lámpát, gondosan elfüggönyözték az ablakot, s csak ezután húzták elő az ágy alól az ezüstöskék SDF-et. A jelzőkarperec gombjának elfordítására a kilenclábú zümmögve felállt. Caszor kissé megijedt, azt hitte, élőlényt lát.

Csedi beállította a vivősugarat az ismert koordinátára, de Fay Rodiszt nem találta. Izgatottságában nem vette mindjárt észre a néma jelzéseket a falon. Végre meglátta a láncszerűen egymást követő köröket, s ebből megtudta, hogy Rodisz eltávozott a Coam kertjeiből, csak egy parányi indikátort hagyott hátra, amely az SDF sugarára bekapcsolódott.

Megpróbálta hívni Evizát vagy Vir Norbit. Eltelt egy óra, míg a képernyőn végre megjelent Eviza. Erősen kivágott, testhez simuló estélyi ruhát viselt.

Eviza Tanét megnyugtatta Csedit: Fay Rodisz elhagyta a Coam kertjeit, és most az idő Templomában tartózkodik, amely a város magasan fekvő részén áll, és régi könyveket őriznek benne. Eviza a Központi Kórház mellett lakott, és szabadon érintkezhetett Rodisszal. Csedi megbeszélte Evizával, hogy négy nap múlva találkoznak. Eviza előbb részt vesz az orvosok konferenciáján.

— Jöjjön már reggel, Csedi — mondta Eviza —, majd megebédelünk a kórház ebédlőjében. Egyébként hol szokott étkezni?

— Amikor a városban kószálok, az első utamba eső étkezdében.

— Állandó éttermet kell választani, olyat, ahol jól főznek.

— Mindegyik egyformán rossz. A „rél”-ek nem szeretnek étkezdében dolgozni. Caszor azt mondja, hogy ezek ráadásul… hogy is mondják csak… lopnak. A legjobb falatokat maguknak veszik el.

— Miért?

— Megeszik ők maguk, hazaviszik a családjuknak, vagy elcserélik ezekre a kis lapocskákra… pénzre. Ezért olyan ízetlenek az ételek.

— Azt hiszem, a barátnőjének nincs igaza. Itt a Tormánszón, az Éhínség Kora annyira megrémítette az embereket, hogy igyekeznek minél több ételt kihozni a nyersanyagból, s ezért még ehetetlen anyagot is belekevernek. így aztán elrontják a tejet, a vajat, a kenyeret, még a vizet is. Érthető, hogy az ilyen étel nem lehet jó ízű, gyakran egyenesen ártalmás is. Ettől van az a rengeteg máj- és bélbetegség.

— Hát ezért olyan rossz itt a víz! És még pazarolják is. Inkább lenne kevesebb, de jobb ízű! — mondta Csedi.

— Lépten-nyomon találkozunk olyan dolgokkal, amelyek ellentmondanak a józan észnek. Esténként teljes hangerőre állítják a televíziókat, dübörög a zene; filmeket, híradókat mutatnak be öldöklő sportversenyekről, az emberek pedig a maguk dolgaival foglalkoznak, egészen másról beszélnek, igyekeznek túlkiabálni a közvetítést.

— Ne búsuljon, Csedi! — mondta Eviza az SDF képernyőjéről. — Tormanszi kifejezéssel élve, nem is olyan nagy árat fizetünk azért, hogy a saját szemünkkel lássunk ilyen hihetetlen társadalmat. Rodisz azt mondja, hogy éppen így képzelte el az MVK-t a Földön!

Csedi meghallotta, hogy hazatértek a háziak, és elbúcsúzott Evizától. Az SDF magától az ágy alá mászott. Csedi leengedte a takarót, és szeme találkozott Caszor pillantásával. A tormanszi lány összetett kézzel állt ott, arca kipirult.

— Nagy Kígyó, milyen gyönyörű ez az Eviza!

— Mi különös van benne? — mosolyodott el Csedi.

— Minden! Te is szép vagy, de ŐL. Csak miért olyan rideg? Miért olyan kevés benne a szeretet és az együttérzés?

— Caszor! Hogy találhatsz ennyi kivetnivalót Evizában?

— Bár — folytatta a lány kissé elgondolkozva — eleinte téged is ilyennek láttalak. Lehet, hogy ő is más? De szinte valószínűtlenül szép. — Caszor letörölte könnyeit és kisurrant a szóbából.

Csedi tűnődve állt, arra gondolt, milyen meghatóan védtelenek a gyerekek és a nők a Tormanszon. Könnyek, remegés, félelem, a Tormanszon ilyen a nők sorsa, akik kedvesek és türelmesek, keményen dolgoznak, s otthoni életükben a megalázottság komplexusával küszködnek. A férfi uralkodó és zsarnok. És ráadásul a kedvesség és a türelem csak fokozza a durvaságot. A Föld primitív társadalmaiban és a Sötét Századokban a férfiak féltek a nők fejlett értelmétől, attól, hogy használni tudják nemük fegyverét. Ősi félelem késztette arra a férfiakat, hogy különleges korlátozásokat eszeljenek ki a nők számára. Az értelmi fejlődés alacsony fokán tartották, nehéz munkával merítették ki.

Az oligarchikus államkapitalizmus könyörtelensége az emberek érzelmeit sekélyessé, felszínessé, gyorsan változóvá teszi. Létrejön a talaj az irányított gonosz, az Ahriman Nyila számára, amely éppen az ilyen társadalmi struktúrára jellemző folyamat. Ott, ahol az emberek azt mondják maguknak: „Semmit sem tehetünk” — ott bizony a Nyíl egyre mélyebb sebet ejt az életükön.

Csedi most először tett szemrehányást magának, amiért elbizakodottan fogott hozzá a bolygó szociológiájának tanulmányozásához. Hiányzott belőle Eviza rendíthetetlen magabiztossága és Fay Rodisz mélysége.

Eviza Tanét pedig ebben a percben a konferencián tartandó előadásán gondolkodott. Hogyan mondhatná el a Tormansz orvosainak, milyen óriási erejű a földi orvostudomány az ő tudományuk meglepő szegénységéhez képest, anélkül, hogy megbántaná vagy megalázná őket?

Már látott orvosokat, önfeláldozó és hősies orvosokat, akik erejüket nem kímélve, éjt nappallá téve dolgoznak a rosszul felszerelt kórházakban, küszködnek a munkát gyűlölő, rószszül fizetett, piszkos, tudatlan segédszemélyzettel. A betegek túlnyomó többsége „rél” volt, a segédszemélyzet pedig „hél”. Ez a két különböző csoport gyűlölködve állt szemben egymássál, és az ápoltak helyzete tragikussá vált. A hozzátartozók mindent elkövettek, hogy a betegeket lehetőleg otthon gyógyítsák. De műtét esetében ez lehetetlen volt, az operált betegek fülledt, túlzsúfolt kórtermekben feküdtek, amelyeknek sajátos szagát sokáig érezte Eviza.

Evizát a „hél”-ek közé tartozó egyik mérnöknél szállásolták el. Ezek az emberek kissé magasabban álltak a ranglétrán, ezért Eviza szobája és ágya is valamivel nagyobb volt, mint Csedié. A Tormansz ranglétráján minden egyes fok valami apró előnyt jelentett, nagyobb lakást, jobb táplálkozást. Eviza csodálkozva tapasztalta, hogy az emberek milyen elkeseredetten küzdenek ezekért a jelentéktelen előnyökért. Különösen azon igyekeztek, hogy bejussanak az előkelőségek közé, „kígyósok” legyenek, akiknek a kiváltságai elérték a maximumot. Igénybe vették a csalás, a rágalom, a besúgás minden eszközét.

A konferencia napján Eviza vidáman és virulón lépett be a Központi Kórház szolgálati helyiségébe. A fertőtlenítő folyosón át egy kis hallba jutott, ott megállt, hogy megnézze magát a tükörben. A szomszédos dohányzóból a félig nyitott ajtón át hangos beszédet hallott. A beszélők nem feszélyezték magúkát, Eviza megértette, hogy róla folyik a szó. A dohányzás rítusára összegyűlt fiatal orvosok egymás szavába vágva olyan elragadtatással és olyan hangon beszéltek a földi vendégről, hogy Eviza nem tudta, nevessen-e vagy bosszankodjon.

— Megremegek, ha elhalad mellettem — mondta az egyik —, nagy, sárga szeme csak úgy ragyog, a melle majd kiszakítja a ruháját, a lába pedig… hej, micsoda lábak!..

Eviza hirtelen belépett a dohányzóba. Három pipázó fiatal orvos üdvözölte. Eviza nevető szemmel nézett végig rajtuk, s a férfiak megértették, hogy a lány, ha nem is mindent, de sok mindent meghallott.

Sietve eloltva pipájukat, zavartan követték Evizát.

A kórház vezető főorvosa, a Jan-Jah orvosok öltözékében — élénksárga köpenyben, derékon fekete övvel és ugyancsak sárga, puha sapkában —, amint megpillantotta Evizát, ellenszenves ajkait mosolyra húzta.

— Szálljunk az én kocsimba! — S a főorvos, beleegyezést sem várva, az oldalkijárat felé húzta vendégét.

A konferenciát egy város környéki kastélyban rendezték. A gépkocsi meredek úton haladt, elkerülve a gyalogosokat. Egy helyütt Eviza felfigyelt egy öreg „hél” asszonyra, aki nehéz kosarat cipelt a vállán. Akaratlanul intett, hogy a kocsi álljon meg, de a sofőr nem is fékezett. Eviza csodálkozó pillantására a főorvos a homlokát ráncolta. Megálltak a málladozó, otromba kővirágokkal díszített épület előtt.

— Láttam, csodálkozott, hogy nem vettük föl az öregaszszonyt — szólalt meg a főorvos.

— Jó szeme van.

— Nálunk nem szabad túlságosan jónak lenni — mondta a férfi, mintegy mentegetőzve. — Először is, fertőzést kaphatunk, másodszor, óvni kell a gépkocsit, harmadszor…

Eviza egy kézmozdulattal megállította.

— Ne magyarázkodjon. A kocsit, ezt a vasból és műanyagból készült kezdetleges tákolmányt jobban óvja, mint az embért. De akkor miért lett orvos? Mi értelme van gyógyítani az embereket ott, ahol könnyű a halál, a nemzedékek gyorsan váltják egymást?

— Téved! A „hél”-ek — a lakosság legértékesebb része. Kötelességünk gyógyítani őket, elhódítani a haláltól. Az ideális persze az lenne, ha sikerülne megőrizni csak az agyat, elválasztva a megrokkant testtől.

— Elődeink pontosan ugyanezt a tévedést követték el. Azt hitték, hogy az agy és a pszichikum a testtől független valami, nincs összefüggésben a természet egészével. Voltak emberek, akik azt állították, hogy az egész világ nem más, mint a róla alkotott emberi képzetek derivátuma. Ebből adódik számos biológiai tévedés. Az agy és a pszichikum nem önmagától alakul ki. Struktúrájuk és működésük a társadalom, az idő, az ismeretek összességének származéka. Csak az új benyomások, ismeretek, érzések szüntelen befogadása útján küzdi le az agy az emocionális és jó memóriájú emberekben a törvény szerű konzervativizmust, de csak bizonyos mértékig. A nagy tudós, harminc évvel tevékenysége csúcspontja után konzervatíwá válik, reménytelenül elmarad korától. S ő maga nem érti ezt meg, mert elméje az elmaradt, a múltba tűnt vilúggal volt összhangban.

— Mi nem törtük elméleteken a fejünket, hanem harcoltunk a halál ellen, a tapasztalatok alapján tártuk fel az élet meghosszabbításának új lehetőségeit.

— És a természet, az ember bűneinek kolosszális listáját újabb áldozatok millióival szaporították! Ráadásul sok felfedezés több kárt okozott az embereknek, mint hasznot, mert megtanította a politikai banditákat — a fasisztákat —, hogyan kell pszichikailag megtörni, türelmes állattá tenni az embert. Ha összeszámoljuk, hány állatot kínoztak meg a kísérleteken, hány embert gyötörtek meg operációikkal, akkor az önök empirizmusát el kell ítélni. A mi orvostudományunk és biológiánk történetében szintén voltak olyan időszakok, amikor semmibe vették az életet. Minden iskolás összeszabdalhatott eleven békát, félművelt egyetemista pedig kutyát vagy macskát. Itt nagyón fontos tudni, hol a határ. Ha átlépjük, az orvosból mészáros vagy méregkeverő lesz, a tudósból gyilkos, ha viszont nem megyünk el odáig, akkor az orvosból ábrándkergető vagy tudatlan bürokrata válik. De a legveszélyesebbek azok a fanatikusok, akik készek felszabdalni az embert, az állatokról már nem is beszélve, hogy valami hallatlanul merész operációt végezzenek, pótolják a pótolhatatlant, mert nem tudják, hogy az ember nem tipizált alkatrészekből összeszerelt gépezet, hogy a szív nem csupán szivattyú, az agy még nem az egész ember. Ez a felfogás annak idején sok kárt okozott nálunk, és úgy Iátóm, hogy itt még ma is virul. Önök vaktában kísérleteznek állatokkal, megfeledkeznek róla, hogy csak a végső szükség indokolhatja a magasabb rendű állatok kínzását, amelyek nem kevésbé szenvednek, mint az ember. Épp ilyen védtelenek az itteni kórházakban a betegek is. Láttam kutató laboratóriumokat három fővárosi intézetben. Az a rengeteg szenvedés, amit ott okoznak, nem igazolhatja a jelentéktelen eredményekét…

A főorvos elkapta Eviza karját, és az ösvényről a bokrok mögé húzta a lányt.

— Hajoljon le gyorsan! — A hangja olyan parancsoló volt, hogy Eviza szót fogadott.

A kapu felől emberek jöttek futva, egy kövér, szürke arcú és dülledt szemű férfit kergettek. A menekülő ereje fogytán volt. Tántorogva haladt, majd megállt. Az egyik üldöző térdével a gyomrába rúgott; a kövér összegörnyedt. Egy másik ledöntötte lábáról, s az üldözők tiporni kezdték.

Eviza kiszabadította magát a főorvos kezéből, és odafútott.

— Megálljának, hagyják abba!

Nagy-nagy ámulat ömlött el a felbőszült arcokon. Az öklök szétnyíltak, az eltorzult ajkakon mosoly suhant át. A nagy csendben csak az áldozat hüppögését lehetett hallani.

— Hogy verhet meg hat fiatal egy idős embert? Szégyen, gyalázat!

Egy markos, kék inges ember előrehajolt, és ujjával Evizára bökött.

— Nagy Kígyó! Gondolhattam volna! Ugye, te a Földről jöttél?

— Igen! — felelte Eviza, s letérdelt, hogy megvizsgálja a sebesültet.

— Hagyd ezt a szemetet! Szívós egy dög! Csak egy kicsit megleckéztettük.

— De miért?

— Azért, mert firkász. Ezek az átkozott író-talpnyalók mindenféle hazug históriákat eszelnek ki az életünkről, elferdítik a történelmet, azoknak a nagyságát és bölcsességét bizonygatják, akik hosszabb életet engedélyeznek nekik és jól megfizetik őket. Egyetlen mondatukért, amely megtetszik a nagyuraknak, valamennyiünknek bűnhődnünk kell. Nem elég megverni, meg is kell ölni az ilyeneket!

— Várjanak! — kiáltott fel Eviza. — Ő talán nem is olyan bűnös. Az írók nem gondolnak arra, milyen következményekkel jár valamelyik hangzatos, hatásvadászó mondatuk.

— Okos vagy te, földi lány! Csak éppen nincs igazad: tudják ezek, hogy hazudnak. Rosszabbak, mint azok a lányok, akik pénzért kaphatók a kertekben. Azok csak magukat adják el, de ezek mindnyájunkat! Gyűlölöm őket. — Belerúgott áldozatába, aki négykézláb próbált elmászni.

— Hagyják abba, szerencsétlenek! — állt Eviza védelmezőleg az író elé.

— Kígyó-Villám! Nem tudsz te semmit — komorodott el a főkolompos —, ezek a szerencsétlenek. Mi erőnk teljében hagyjuk itt az életet, nem ismerjük a betegségeket, nem ismeijük a félelmet, nem törődünk semmivel. Mitől féljünk, ha nemsokára úgyis meg kell halnunk? De a „hél”-ek örökké reszketnek, félnek a haláltól, félnek a hosszú élettől, betegségektől. Félnek, hogy nem tudnak a „kígyósok” kedvében járni, félnek egyetlen szót szólni a hatalom ellen, nehogy áttegyék őket a „rél”ek közé, nehogy a Gyöngéd Halál Palotájába küldjék őket.

— Akkor őket kell sajnálni.

— De mennyire! Tudod-e, mivel szerzik meg a hosszú élet jogát? Kieszelik, hogyan lehet az embereket engedelmességre szorítani, hogyan lehet mindenféle szemétből élelmiszert csinálni, kényszeríteni a nőket, hogy több gyereket szüljenek a Négyeknek. Dicsérnek, hazudnak, hogy feljebb jussanak.

— Így akarnak nehezebb munkához jutni?

— Dehogy! Nálunk minél magasabban áll egy ember, annál kevesebbet dolgozik. Azért kapaszkodnak, hogy eléljék a „kígyós” rangot, és készek ezért elárulni az egész világot.

— És maguk akkor árulják el egymást, ha a Kígyóval találkoznak? Nem félnek Janhartól?

A f őkolompos összerezzent, és körülnézett.

— Te többet tudsz, mint gondoltam… No, isten veled, földi lány, többé nem látjuk egymást!

— Kérhetek magától valami fontos dolgot? — Eviza a vezérre nézett.

— Attól függ, mit.

— Menjen el a régi Idő Templomába, keresse meg ott a vezetőnket. Fay Rodisznak hívják. Beszéljen vele ugyanolyan nyíltan és okosan, ahogy velem beszélt. Csak először keresse meg Tael mérnököt. Ő ugyan „hél”, de kevés ilyen ember akad a maguk bolygóján.

— Rendben van — nyújtotta a kezét a főkolompos.

— S mondja meg, hogy Eviza Tanét küldte.

— Eviza Tanét… Micsoda név!

A hat ember eltűnt a kertben. A kapu felől a Központi Kórház orvosainak nagy társasgépkocsin érkezett csoportja közeledett Eviza felé.

A bokrok közül előjött a főorvos, segítőtársakat hívott, és a sérültet némán a gépkocsihoz vitték.

— Ki ez? — kérdezte Eviza az egyik kórházi kollégájától.

— Híres író. Jól elbántak vele! — s elégedett mosolyra derült az arca, mint aki teljesen egyetért a „rél”-ekkel.

Eviza csodálkozva indult az orvosokkal a szűk bejárat felé.

Az épület belsejében széles lépcső vezetett fel a két sor őszloppal szegélyezett terembe. Az előcsarnokban hemzsegett a sok ember. Pillantásuk rögtön Eviza felé fordult. A vendéget felvezették, és az oldalerkélyen leültették egy ócska díványra. A többiek lent maradtak, sorfalat alkottak.

— Várnak valakit? — kérdezte Eviza egy sárga orvosi kőpenyt viselő idős embertől, aki ott ment el mellette.

— Természetesen — felelte az ridegen a Felső Gyűlés képviselői érkeznek.

Jó fél óráig várakoztak, míg végül kiderült, hogy az előkelőségek nem jönnek. A tömeg a tormansziakra jellemző nagy zsivajjal tódult fel a lépcsőn a terembe. A főorvos megkereste Evizát, és felvezette az emelvényre, ahol a főváros leghíresebb orvosai és a bolygó más vidékeiről meghívott vendégek foglaltak helyet. Eviza szabadkozott, mondván, hogy nem érdemelte ki ezt a megtiszteltetést. A terem szélén leült egy oszlop mellé. Érezte, hogy az egész közönség őt figyeli.

A szónokok szép lassan követték egymást. Sokáig beszéltek több mint nyilvánvaló dolgokról. Eviza látta, hogy a közhelyeknek ez az áradata senkit sem érdekel.

Végre az ülés vezetője bejelentette, hogy a földi orvos óhajt beszélni a Tormansz orvosai előtt.

Eviza az emelvény felé indult. A lelkes fiatalság kiáltásokkai, a székek karfáinak csapkodásával és fütyüléssel üdvözölte. Eviza meghajlással mondott köszönetét a tormansziaknak. Amikor beszélni kezdett, a teremben példátlan csend támadt.

— Vezetőik azt kívánták, hogy amikor már megismerkedtem a Jan Jah orvostudományával, elemezzem az orvosok hibáit, és számoljak be a földi eredményekről. De én nagyon keveset tudok a Jan-Jah tudományáról, főleg pedig hiányzik az az alapvető szempontom, amely minden tudomány megítéléséhez szükséges: nincs róla fogalmam, hogy az itteni tudómány milyen részt vállal az emberi boldogság megteremtésében. Ezért szerénytelenség és tiszteletlenség lenne a részemről ha tanácsadóként és kritikusként beszélnék. Csak annyit tehetek, hogy beszámolok azokról a nehézségekről, amelyeket a Földön már leküzdötték… Nálunk minden tárgy, különösen a tudomány nagy fejezeteinek tanítása azzal kezdődik, hogy áttekintik a történelmi fejlődést és a menetközben elkövetett hibákat. így küzdünk az emberek azon hajlama ellen, hogy a kellemetlent elfelejtsék, így óvjuk magunkat attól, hogy rossz utakra tévedjünk, és megismételjük a múlt kudarcait, amelyek szép számmal voltak a kommunista történelem előtti időkben. A Megosztott Világ Korában az emberiség jóval több pénzt fordított a katonai és a technikai jellegű kutatásokra, mint az orvostudományra.

A legkiválóbb elmék fizikával, kémiával, matematikával foglalkoztak. A biológia és az orvostudomány fokról fokra eltávolodott a fizikaimatematikai tudományoktól, bár alkalmazta kutatási módszereiket és eszközeiket.

A tudósok megfeledkeztek róla, hogy a természet nagy egyensúlya és a szervezet konstrukciója elképzelhetetlenül hosszú és bonyolult történelmi fejlődés eredménye. E bonyolultság nagy vonásokban való tanulmányozása is több évszázados munkát kívánt, de a földi emberiség meggondolatlanul és elhamarkodottan, nem számolva az emberek számára nélkülözhetetlen biológiai életfeltételekkel, időről időre változó utilitáris célokra használta fel a természetet. S az ember mint hálátlan és meggondolatlan fiú, elkezdte tékozolni, entrópiává átalakítani a rámaradt állótőkét: a bioszférában felhalmozódott energiát, amely mint egykor felhúzott rugó, az emberiség technikai ugrását segítette…

A teremben levők helyeslésük jeléül a tenyerükkel csapkodták a székeket. Ez a téma közelről érintette a Jan-Jah bolygót, amelyet az elődök esztelensége teljesen tönkretett.

Eviza nem volt hozzászokva a közönség ilyen reagálásához, tehetetlenül nézte a zajongó hallgatóságot, amíg az elnök csendet nem teremtett.

Azzal folytatta, hogy rövidlátásukban nagyot tévedtek azok, akik ujjongtak, amikor vegyszerek segítségével, évente létrehozott sok ezer új, lényegében csalárd gyógyszerrel sikerült a betegségek egyes tüneteit leküzdeni. A tudósok visszaverték a természet kisebb támadásait, de nem számoltak a tömeges következményekkel. A betegséget elnyomták, de nem gyógyították meg a betegeket, roppant mennyiségű allergiát idéztek elő, és elterjesztették legszörnyűbb válfaját, a rákot. Allergiák keletkeztek egyrészt az úgynevezett immuntúlterheltség következtében, amelynek az emberek a túlzsúfolt lakásokban, iskoIákban, üzletekben és szórakozóhelyeken voltak kitéve, másrészt amiatt, hogy a gyors légiközlekedéssel a bolygó egyik vidékéről a másikra állandóan áthurcolták az új bacilus— és vírustörzseket. A mértéktelen gyógyszerfogyasztás megrongálta a szervezet védőberendezéseit, mint ahogy a hatalommal való visszaélés tönkretette a társadalom védőberendezéseit — a törvényt és az erkölcsöt.

Az ősi fogalmakon alapuló gyógyítás elmaradt az élettől. Amikor a társadalom fejlődése folyamán eltűnt a vallás, a túlvilági életbe, az imádság erejébe és a csodába vetett hit, az elmaradott kapitalista rend világnézete a hitetlenség, a lét ürességének és céltalanságának reménytelen zsákutcájába jutott. Ez tömeges neurózist okozott az idősebb nemzedékben. A totális háború veszélye, ennek a veszélynek állandó emlegetése az újságokban, rádióban, televízióban, nagymértékben hozzájárult a lakosság fiatal részének pszichózisához, kiváltotta azokat az ellentmondó törekvéseket, hogy gyorsabban élvezzék az élet örömeit és fordítsanak hátat a valóságnak. Az emberek egyre jobban áhítoztak arra, hogy visszatérjenek elődeik életének örömeihez, a szertartásokba és titkokba vetett naiv hitükhöz. Az orvosok pedig a régi életritmus által kialakított kánonok szerint próbáltak gyógyítani. Az orvostudomány továbbra is olyan tapasztalatok alapján dolgozott, amelyek égészén más életkörülmények között halmozódtak fel.

Az orvosok, akiket megdöbbentett a betegségek özöne, vég nélkül operáltak, átkozva az „egyszerű esetek” unalmas rutinmunkáját, s nem sejtették, hogy a katasztrófa első hullámával kerültek szembe. Mikor pedig az emberek általános legyöngülése nyomán mind gyakrabban bukkantak fel az öröklött betegségek, csak néhány nagy elme ismerte fel ebben az Ahriman Nyilát. A nagy vívmány: a gyermekhalálozás megszüntetése — szerencsétlenséggé változott; pszichikailag fogyatékos, gyenge elméjű vagy születésüktől testi hibás emberek nagy számát eredményezte. Nyugtalanítóan gyakorivá vált a kettős-hármasikrek születése, ezáltal is romlott az általános egészségi és pszichikai színvonal. Ezen a nehéz helyzeten csak az emberek nagy erkölcsi felelősségével lehetett segíteni, a tudománynak pedig be kellett hatolnia a genetika legmélyére.

Eviza felsorolt még néhány alattomos csapdát, amelyeket a természet állított az emberiség haladásának útjába. Ennek az útnak a célja az volt, hogy visszatérjenek az ősi egészséghez, de ne függjenek többé a könyörtelen természettől.

— S nekünk sikerült! — kiáltott fel Eviza. — Valamennyien egészségesek, erősek, szívósak vagyunk születésünktől fogva. De megértettük, hogy csodálatos emberi testünk többre érdemes, mint a karosszékekben való üldögélés és a gombok nyomogatása. Kezünk — a legtökéletesebb szerszám, amelyet a természet vagy az ember valaha is megalkotott — munkát kér, igazi kielégülést akar kapni. De ez még nem minden. Mi éppúgy harcolunk elménk életéért, mint a test életéért. Mindebből láthatjuk, mekkora erőfeszítéseket tettünk ebben az egyenlőtlen küzdelemben. Azért egyenlőtlen a küzdelem, mert a természet ereje máig sincs kimerítve, és az ember mindmáig lankadatlanul harcol értelmi és fizikai egészségéért, felkészült a természet elemi erőinek minden támadására!

Eviza beszédét nagy ovációval fogadták. A szigorú komolyság eltűnt a lány arcáról; életörömtől duzzadó, kissé kacér nővé változott.

Visszatért a helyére, és figyelte az előadókat, akik okos dőlgokat mondtak a Tormansz tudományos színvonalán, új felfedezéseket közöltek, de az érdekes gondolatok elvesztek a fölösleges frázisok tömegében. A gondolat űzött vadként bújkált az aforizmák, kitérők, skolasztikus bizonyítékok szóhalmazai között.

Egyre fárasztóbb lett valami gondolatot kihalászni a teljengős beszédekből. Eviza örömmel fogadta a szünetet. Felállt, félre akart vonulni, hogy sétálgasson, pihenjen, de az izgatott tormansziak zajongva körülsereglették.

Eviza pillantása a főorvosát kereste. A főorvos odament.

— Bevigyem az étterembe egy kis frissítőre? Engedjenek utat, kollégák, vendégünk éhes és fáradt!

Eviza nem kívánt enni, különösen ismeretlen étteremben. A felszolgálónő érthetetlen rosszindulata elvette az étvágyát. A Tormanszon az emberek bármilyen függő viszonyt megalázónák éreztek. Akitől kértek valamit, az grimaszt vágott, megjegyzéseket tett, mielőtt teljesítette volna a kötelességét.

Eviza elgondolkozva ment a főorvos mellett a fasorban az étterem és a szálloda alacsony épülete felé.

— Bizonyára csodálkozik, hogy miért bújtam a bokor mögé, miért nem siettem az író segítségére — szólalt meg a főorvos.

— Nem — felelte Eviza közönyösen.

— Megsérülhetett volna a kezem, és ennek sok ember látná kárát, mert nem tudnám operálni őket.

A fák közül váratlanul sok ember bukkant fel, kiáltozva rohant feléjük. A főorvos elszürkült arcát eltorzította a félelem. Eviza nyugodt maradt, megismerte a konferencián résztvevő fiatal orvosokat. Azok elsodorták a főorvost, és szoros gyűrűbe fogták a Földről jött vendéget. Evizának eszébe jutott, hogy fővárosi tartózkodásának első napjaiban mennyire meglepődött azon, hogy tömeg vett körül egy szép, furcsán öltözött nőt. Később megtudta, hogy az illető híres színésznő. Néhány vörös ruhás férfi durván visszalökdöste a tolakodó embereket. Ha egy népszerű ember nyilvános helyen megjelent, mindjárt megrohanta száz meg száz fiatal, valami emléket kért tőle.

Most ő maga került a kíváncsiak gyűrűjébe. Egy mosolygós, elég csinos tormanszi lány állt Eviza elé.

— Ne vegye zokon, hogy feltartóztatjuk. Láttuk, hogy el akar menni. Aligha találkozunk még egyszer! Rendkívül fontos dolgokat szeretnénk kérdezni…

— Szívesen felelek, ha ugyan tudok. Mert az én tudásom nagyon szűkös. Mi érdekli önöket?

— A szex! Mondja el, a Földön hogy oldják meg ezt a kérdést, amely annyi baj oka, korbács a hatalom kezében, a légnagyobb boldogság hamis illúziója. Beszéljen róla, vagy légalábbis válaszoljon a kérdésekre, amelyeket nem tehettünk fel a konferencián!

Eviza észrevett egy kis tisztást, amelyet magas és sűrű fák határoltak és árnyékoltak. Azt ajánlotta, telepedjenek le ott. A fiivet tarka pettyekként szórták be az árnyékba telepedett emberek ruhái. Eviza leült eléjük egy kis buckára, lábát maga alá húzta, és mosolygott magán, hogy megint prédikátor lesz belőle.

A Földön egy költő azt írta, hogy az embereket űzi az éhség és a szerelem ostora. Az ember a Földön és Önöknél a Jan-Jahon azért harcolt, hogy kiküszöbölje az életből ezt a kétágú ostort. Először az éhséget, aminek tömeges elhízás lett az eredménye. Azután a szerelem ostorát, amiből a szexuális élet üressége és közönye lett. A Jan-Jahon hol tagadják a szex erejét és jelentőségét, hol meg eltúlozzák, túlságosan nagy jelentőséget tulajdonítanak neki az életben. A két véglet között hányódva nem sikerül kialakítani a szexuális nevelést.

— Miért, önöknél van ilyen nevelés? — hangzott a következő kérdés.

— Van, és igen fontosnak tartjuk. Meg kell tanulnunk uralkodni a saját testünkön úgy, hogy ne fojtsuk el vágyainkat, de ne is engedjük szabadjára őket.

— Hát lehet szabályozni a szerelmet és a szenvedélyt? Mi lesz akkor a szerelemmel?

— Az ember felemelkedett az igazi szerelemig, de itt önöknél még mindig azt hiszik, hogy a szerelem csupán szenvedély, a szenvedély pedig csak nemi egyesülés. Kell-e mondanom, hogy az igazi szerelem gazdagabb, szebb, tartósabb? A tökéletes összhang, a törekvések, az ízlés, az ábrándok összhangja, amit szerelemnek lehet nevezni, nálunk a Földön sem található meg könnyen és egyszerűen. Számunkra a szerelem szent szó, nagyon átfogó és sokrétű érzést jelöl. De maga a szó szoros értelmében vett fizikai, nemi szerelem sem egyoldalú. Ez több, mint gyönyör, ez a szeretett ember szolgálata és ezzel együtt a szépség és a társadalom szolgálata is.

— S önök erotikára tanítják a lányokat és a fiúkat? Hallatlan! — kiáltott fel az idegsebész.

— A Földön ez évezredekkel ezelőtt megkezdődött. Az ókori Görögország, Fönícia, India templomi erotikájával, amelyet vallási szolgálattá emeltek. A devádászik, a templomi táncosnők intenzíven tanulmányozták és gyakorolták a szerelmet, hogy teljesen kimerítsék a szexuális vágyakat, és más gondolatok felé tereljék az ember figyelmét. Ilyenek a tantrikák szertartásai is.

— Tehát a Földön mindig megvolt a szenvedély és a nő kultusza? — kérdezte egy idősebb nő. — Nálunk mindjárt szabadosságról kezdenek beszélni…

— Egyáltalán nem! Az ősi társadalmakban a nőt szinte igásállatnak tekintették. Voltak úgynevezett „szent” szertartások, ahol speciális műtéteket végeztek, hogy a nőt megfosszák a nemi gyönyörtől.

— Miért? — kiáltottak fel ijedten a tormansziak.

— Hogy semmit ne követeljen, csak engedelmesen teljesítse a kötelességét mint szolgáló és gyermeket szülő gép.

— Nagy Kígyó! Mennyi akadályon vezet ez az út az igazi, szép szerelemhez! — gondolkozott fennhangon egy fiatal tormanszi lány, aki keresztbe tett lábbal az első sorban ült.

— Mindent el lehet érni, ha a nemi kérdést okosan és komolyán fogjuk fel. Mindkét nemnek egyaránt komolyan kell vennie az élet szexuális oldalát…

Fölényes hümmögés hallatszott. Egy magas orvos, mellén valami csillogó brossal, felállt, végigment a sorok előtt, és szemtelenül méregette Evizát.

— Mást vártam a Föld küldöttétől. Ezek olyan régi dolgok, mint a Fehér Csillagok. Mondja, önöknél a párok előbb, hogy úgy mondjam, kipróbálják egymást?

— Természetesen! Hogy sokáig szeressék egymást.

— Nálunk ez lehetetlen! A földlakókban nincs meg a szerelem legerősebb érzése — a féltékenység? Hogy azt mondhassuk az egész világnak: ez az én asszonyom!

— Ilyen féltékenység nincs. Ez még az ősi nemi kiválasztás maradványa — versengés a nőstényért, a hímért. Később, a patriarchátus kialakulásával a féltékenység a tulajdonosi ősztön talaján virágzott ki, átmenetileg megszűnt az antik világ erotikailag rendezett életében, majd új életre támadt a feudalizmusban. A mi erős, nyugodt nőink és férfiaink nem féltékenyek.

Vitapartnere mint férfi mérte végig Evizát.

— Valószínűleg csak azért, mert maguk, földlakók olyan hűvösek, hogy bámulatosan szép külsejük inkább taszít, mint vonz.

A férfiak egy része helyeslőén tapsolt. Eviza nagyot nevetett.

— Idejövet meghallottam néhány itt jelenlevő férfi beszélgetését. Egészen másként értékeltek. S most is érzem, hogy bámulják a lábamat. — Eviza megsimogatta a rövid ruha alól kilátszó csupasz, kerek térdét. — Mindvégig éreztem a felém sugárzó vágyakozást. Tehát a hűvösség nem zárja ki a vonzerőt.

Az orvosnők tapssal jutalmazták Evizát.

— Mi valóban hűvösek vagyunk, amíg át nem engedjük magunkat az erotikának, de akkor…

Eviza lassan felállt, kiegyenesedett. S a tormansziak tanúi lehettek a csillaghajós lány átalakulásának: Eviza ajka kinyílt, mintha énekelni készülne, „tigris”-szeme szinte fekete lett. Szép keble még jobban kidomborodott, karcsú nyaka szinte megnyúlt, az izgalom pírja átütött napbarnított bőrén. Nem volt többé megfontolt és barátságos tudós, csupán asszony, nemének jellegzetes képviselője, kihívóan szép és csábító, egy cseppet fölényes…

Átváltozása olyan lenyűgöző volt, hogy hallgatói szájtátva bámulták.

— Kígyó, igazi kígyói — sugdosták az ámuló tormanszi nők. Eviza, kihasználva a megdöbbenést, elsietett a tisztásról.

Csedi halkan dúdolva, lassan ment az utcán. Nagy térre szeretett volna kijutni, régóta hiányzott neki a tágasság. A szűk kalitka-szobácskák, amelyekben most állandóan élt, elviselhetetlenül nyomasztották. Néha elindult kószáim, gyorsan áthaladt a kisebb-nagyobb, szánalmas tereken, parkba igyekezett. Most már gyakrabban járt egyedül. Megtörtént, hogy „liIák” vagy „szem”-jelvényesek feltartóztatták, de az igazolvány mindenkor kisegítette. Caszor felhívta a figyelmét a kék vonallal aláhúzott jelekre, amelyek azt jelentették, hogy „különös figyelem tanúsítandó”. Caszor megmagyarázta, hogy ez határozott utasítás minden tormanszinak, bárhol dolgozzék — étkezdében, boltban, fodrász-szalonban vagy a közlekedésben —, hogy a lehető leggyorsabban és legjobban szolgálja ki Csedit. Amíg Caszorral járt, nem használta az igazolványt, és a gyakorlatban győződött meg róla, milyen nehéz egy közönséges fővárosi lakosnak bármit is elintézni. Bezzeg amikor előkerült az igazolvány, a goromba emberek rögtön alázatosan hajlongtak, bár az is igaz, hogy mielőbb szabadulni igyekeztek a veszélyes látogatótól. Ezek a félelemszülte átváltozások anynyira zavarták Csedit, hogy az igazolványt csak a „lilák” elleni védekezésül használta.

Már napok óta nem tudott az SDF útján kapcsolatot teremteni Evizával és Virrel. Rodisszal sem találkozott. Vir Norin tudósok közt élt. Csedi elhatározta, hogy csak végszükség esetén keresi fel. Számított Eviza mielőbbi visszatérésére, és nem értette, mi tarthatja vissza már több mint egy napja. Csedi gyalog indult el a barátnőjéhez, nem riadt vissza a nagy távolságtól.

Egyik kilométert a másik után tette meg, ügyet sem vetve az egyhangú házakra, inkább a szobrokat és az emlékműveket kereste, amelyek minden bolygón a nép vágyait, a múlt emlékeit tükrözik. A Földön nagyon szerették és mindig nyílt téren állították fel a szobrokat.

A Bölcsesség Központja városában a tereken és a parkokbán obeliszkek vagy kígyók álltak. Itt-ott bálványszerű szobrókát látott, amelyek a Jan-Jah történelem különböző korszakainak nagy vezetőit ábrázolták. Ezek zord, vasakaratot tűkröző arcukkal és testtartásukkal úgy hasonlítottak egymásra, mint az ikrek. Teljesen hiányoztak az olyan szobrok, amelyek csupán az ember, az eszmék szépségét, a nagy vívmányok magasztosságát ábrázolták.

Csedi befordult egy szűk mellékutcába, egyforma vörös házak közé, amelyeket régi fekete kerámiaminták díszítettek, mintha nagy kátránycseppek csorognának le a sima falon. Itt „rél”-ek laktak, itt volt Eviza szállása is a fővárosban.

A házigazda, egy idős bakteriológus, állandóan távol volt, az Egészségügyi Járőröknél teljesített szolgálatot. A háziaszszony behívta Csedit a szobába. Középkorú, kisírt arcú asszony volt. Csedi megtudta, hogy Eviza már négy napja nem jött haza. Az asszony izgatottan kérdezte:

— Mit gondol, eljön még ide a barátnője? Mert hát a holmija itt maradt!

— Persze, hogy eljön. De önnel mi történt?

— Nagy baj! Szükségem volna a barátnőjére. Csak ő tudna enyhíteni a bajomon.

— Én nem tudnék segítem?

— Az a bajom, hogy… — zokogott fel a nő, s könnyei legördültek az arcán.

Csedi a nő fejére tette a kezét.

— Az a bajom — emelte fel az asszony a könyvet —, hogy egy sort sem tudok elolvasni. Nem látok. Mit tegyek? Másolássál kerestem valami keveset. És most? Most mihez kezdjek? Miből éljek?

— Mindenekelőtt nyugodjék meg. A férjének és gyerekeinek szükségük van önre.

— Szörnyű ilyen tehetetlennek lenni. A könyvekben leltem egyetlen örömömet. Rám senkinek sincs szüksége, belőlem senkinek sincs haszna, nekem a könyv a mindenem! — S újra patakzottak a könnyei. — Nem látok! A mi orvosaink pedig nem tudnak segítem.

A tehetetlenség és reménytelenség könnyeitől Csedinek elszorult a szíve. Nem bírt küzdeni az új érzés, a szánalom ellen, amely egyre jobban elhatalmasodott rajta. Meg kell kérnie Evizát, hogy valamilyen hagy hatású gyógyszerrel segítsen az asszonyon. Csedi leült a síró asszony mellé, megnyugtatta, s csak aztán ment haza.

Besötétedett. A főváros gyéren világított utcáin ritkán tűnt fel egy-egy ember, felvillanva a lámpák fényében, majd ismét belemerülve a sötétségbe. Az alacsonyan álló hold halvány, szürke fénye áttetsző, alig látható árnyékokat vetett. Alighanem Csedi volt az egyetlen nő a néptelen utcákon ebben a kerületben. Nem félt.

Csedi nem sietett visszatérni szobácskájába, eszébe jutottak a Föld ezüstös, holdvilágos éjszakái, mikor az emberek mintegy feloldódnak az éjszakai természetben, álmodoznak, szeretnek vagy barátaikkal sétálgatnak. Itt a sötétség leszálltával az emberek ijedten rohantak haza. A tormansziak tehetetlensége az Ahriman Nyilával szemben már odáig fajult, hogy valódi tragédia lett belőle.

Csedi egy óra hosszat ment, míg elérte a Bölcsesség Központja jól kivilágított belvárosát. Az esti szórakozások rengeteg embert vonzottak ide, főleg „rél”-eket, akik a biztonság kedvéért többedmagukkal jöttek. A „hél”-ek kerülték azokat a helyeket, amelyeket a „rél”-ek látogattak.

Csedi szintén igyekezett elkerülni a „rél”-társaságokat, hogy ne kelljen a fárasztó pszichológiai ráhatáshoz folyamodnia és még inkább, hogy ne kelljen igénybe vennie az oligarchia igazolványát. Ezúttal is, amikor megpillantott egy csoport szembejövő férfit, akik valamilyen dalt ordítoztak, átment az utca túloldalára, és megállt egy kőkapu alatt. Mindenfelől kiabálás és a Jan-Jah lakókra oly jellemző harsogó nevetés hallatszott. Két fiatalember lépett hozzá, és megpróbált szóba elegyedni vele. Vörös-lila fény öntötte el a lépcsőházat, ferde vízesésként zuhogva le az Esti Szórakozások Palotájának homlokzatárói. A palotát két sor négyszögletes kék-arany oszlop vette körül. A suhancok hirtelen eltűntek, mintha a szél fújta volna el őket: három „rél mintasportoló” közeledett. Odajöttek, jól megnézték Csedit, és néhány szót váltottak egymással. Egy durva kéz hátulról hirtelen megragadta és megfordította Csedit. A veszélyérzet azt sugallta a lánynak, hogy hajoljon félre. Nehéz fémtárggyal nagy ütés érte a fején, felszakította a bőrt a tarkóján, összetörte jobb vállízületét, a kulcscsontot és a lapocka egy részét. Csedi esés közben ösztönösen a bal oldaIára fordult. A földre zuhanva mintha ezernyi izzó kés fúródott volna a vállába, a karjába és a nyakába. Csedi minden erejét összeszedve felemelte a fejét, megpróbált feltérdeim. Ismerős arc bukkant fel előtte. Sotsek nézett rá rémülten, dühősen és diadalmasan.

— Maga? — suttogta Csedi végtelen csodálkozással. — Miért tette?

A tormanszi férfi nem látott áldozata arcán félelmet vagy haragot. Csak csodálkozást és szánalmat! Igen, szánalmat. Ettől megmozdult valami a fiú sötét lelkében.

— Mit vársz? Üsd még! — kiáltotta egyik barátja.

— Félre! — förmedt rá Sotsek.

Mindenki elszelelt. A támadás szemtanúi már korábban szétfutottak, a lépcsőház kiürült.

Csedi lassan oldalt fordult, és Sotsek lábánál elterült a köveken. A Föld lányának tehetetlen összeroppanásában annyi tiszta és végtelenül távoli szépség vált semmivé, hogy Sotsek hirtelen elviselhetetlen bánatot és lelkiismeret-furdalást érzett.

Fogcsikorgatva előkapott egy hosszú, háromélű tűt, a mellébe döfte, lerogyott Csedi mellé. A lány semmit sem látott, sem Sotsek öngyilkosságát, sem azt, hogy két „lila” odafut, kikutatják, s mikor megtalálják nála az igazolványt, ijedten odahívnak egy „szem”jelvényes embert.

A Központi Kórházba, azonnal! — rendelkezett a „szem”.

XI. FEJEZET

Maszkok a föld alatt

Fay Rodisz, mielőtt elindult a Történelemtárba, szeretett volna találkozni a bolygó urával, de Csagasz nem fogadta. A magas, sovány „kígyós”, aki közvetítő volt a Négyek Tanácsának elnöke és Rodisz között, kijelentette, hogy az elnököt nagyón elfoglalják az államügyek. Rodisz bizonyára jót mulat az elfoglaltság és a múlt heti kaland összefüggésén, ha nem aggódik városban tartózkodó barátaiért. Mielőtt elhagyta volna a Coam-palotát, sikerült elhelyeznie egy mikróadót.

Az épület komorsága és elhanyagoltsága ellenére Fay Rodisz új lakóhelye kellemesebbnek tűnt, mint a palota. A Történelemtár tulajdonképpen egy régi templom volt, amelyet valaha a Mindenható Idő tiszteletére emeltek. Ez nem istenség, hanem inkább szimbólum volt, a nem vallásos tormansziak egykor ennek hódoltak. Az Idő Temploma nagyméretű, kék téglából rakott hat hosszú, párhuzamos épületből állt, amelyek egy nyitott, oszlopsoros folyosóhoz csatlakoztak. A folyosó két méterre a föld felett húzódott, alacsony mellvédjét összefonódott kígyók alkották. Mind a hat épület homlokzatát csavart vasoszlopok támasztották alá. Elvadult kert burjánzott a templom és a magas vörös fal között, amelynek peremén időnként „lila” őrök sétáltak végig.

Az épületekben csak könyvkötegek voltak, semmi más. Mindegyik terem közepén magas, szürke és vörös kőtáblák álltak, cikomyás, régi feliratokkal, előttük pedig kőteknők az adományoknak.

A felső emeleteken zsúfolt könyvszekrények állványokkal. A szabadon maradt körfalaknál félig elmállott kéziratok, újságok, reprodukciók és metszetek tornyosultak. A Jan-Jah bolygón nem építettek külön raktárakat, beérték úgy-ahogy átalakított, üresen álló régi épületekkel. Nem voltak itt igazi múzeumok sem, speciális optikai diorámákkal, különleges megvilágítással, porvédő és hőmérsékletszabályozó berendezésekkel.

A felső emeleteken megmaradt számos ismeretlen rendeltetésű kisebb-nagyobb szoba, keskeny folyosó, rozzant külső és belső erkély.

Amikor a „kígyós” felvezette Rodiszt, hogy válasszon lakhelyet, Tael, a földi „uralkodónő” elmaradhatatlan kísérője, egy alkalmas pillanatban odasúgta, hogy ragaszkodjon a kaputól számított ötödik épülethez. A „kígyós”, aki arra számított, hogy Rodisz a kapuhoz közelebb kíván elhelyezkedni, megörült ennek, de gyáva óvatosságból azért megkérdezte, miért éppen az ötödik templom tetszett meg.

— Az épület jobb állapotban van — felelte Rodisz gondolkodás nélkül —, azonkívül a lépcsőpihenőn egy remek kígyót láttam.

— Valóban, valóban! — helyeselt a „kígyós”.

Fay Rodisz őszintén beszélt. A kígyószobor az ötödik templomban csakugyan elütött a bolygón szokásos kétfajta szobortói. Rendszerint támadó állásban ábrázolták a kígyót.

Az ötödik templomban az ismeretlen szobrász az óriási vaskígyót a kétségbeesés pózában formálta meg, aszimmetrikus, görcsösen tekeredő testtel, fejét szenvedőn hátrahajtva, szűk torkát néma kiáltásra tátva. A kígyó, az emberekhez hasonlóan, érezte, hogy fogságban van, és igyekezett kiszabadulni. A szobrász kétségkívül megsejtette az infemót.

Rodiszt bevezették az ötödik épület félemeletén, a sebtében kitakarított két kis szobába, amely por és régi papír szagát árasztotta. Bevitték az előre odaszállított bútort. Rodisz két másik, viszonylag kényelmes, négyszögletes szobát akart választani, a hegyekre néző erkéllyel. Tael azonban azt tanácsolta neki, hogy ezt a két aszimmetrikus szobácskát válaszsza, amely a ferdén meghajló tetőhöz közel esik. A „kígyós” azzal búcsúzott, hogy időnként meglátogatja a földlakók úrnőjét, ellenőrzi, megvan-e minden kényelme, kiszolgálják-e rendesen.

— Nagy és bölcs uralkodónk — a „kígyós” szokás szerint meghajolt — megbízásából közlöm, hogy a rendkívüli veszélyre való tekintettel ne hagyja el a Történelemtárat. Itt őrség van, amely el tudja hárítani a támadást. A városban mindig leselkedik valamilyen veszély, az uralkodó pedig — újabb meghajlás — meg van róla győződve, hogy nem tart igényt személyes védelemre.

— Nem tartok!

— A nagy Csoio Csagasz mindent előre látott! Most pedig távozom. Honteelo Tollo Frael mérnök továbbra is rendelkezésére áll.

A „kígyós” közönyösen a mérnök felé biccentett és kiment. Súlyos léptei alatt nyikorgott a folyosó fapadlója és a lépcső. Csend borult a régi templomra.

Tael, aki eddig szótlanul, tűnődve álldogált, felélénkült. Ujját a szájára téve hallgatásra intette Rodiszt, jegyzetfüzetet vett elő, lerajzolt néhány jelet és átnyújtotta: „Érzékeli-e az SDF az elektronikus berendezéseket és a mérgeket?” — olvasta Rodisz. Bólintott, és bekapcsolta a kilenclábút. Az SDF kitolt egy zöldesen csillogó lámpácskát, amelynek sugara végigkutatta a szobát, de a zöld szín nem változott. Ellenben a számtárcsás fekete golyó mindjárt mozgatni kezdte csápjait, két irányt jelezve az első szobában és négyet a másodikban. A jelzéseket követve, Tael hat fekete dobozkát fedezett fel a bútorban, a szekrényben és az ablakfíilkében. A mérnök útmutatása nyomán Rodisz mindegyik dobozt roncsoló ultrahanggal kezelte. A művelet mindössze néhány percig tartott. Tael megkönnyebbülten felsóhajtott, és megkérte Rodiszt, kapcsolja be a védőteret.

— Most már nyugodtan beszélhetünk — mondta a mérnök, és leült a díványra.

— Miért ez a nagy óvatosság? — mosolygott Rodisz. — Csak füleljenek és jegyezgessenek.

— Szó sem lehet róla! — kiáltott fel diadalmasan a mérnök.

— Hamarosan mindent megért! Csagasz elkövette az első nagy hibát, mikor ilyen félreeső helyet választott. Az ősrégi templomokban titkos labirintusok vannak, amelyekről az idők folyamán megfeledkeztek és a vezetők sem tudnak, mert az előrelátó kutatók, történészek és építészek meg tudták őrizni és ránk, „hél”-ekre hagyták a titkot. Két ilyen épületben — a hátsó féltekén levő Tükör Toronyban, és a fővárosi Fehér Százak Kupolájában most a PV és a REI műszereket készítik… Ezt az Idő Templomát nemrég kutatták át. Építész barátomnak, aki régi épületek helyreállításával foglalkozik, véletlenül sikerült megtalálnia a régi tervrajzokat. Ön itt teljesen szabadon mozoghat. A „lilák” orra előtt bármikor elhagyhatja a Történelemtárat, vagy találkozhat itt, akivel akar.

— Ez utóbbi sokkal fontosabb — mondta Rodisz. — Akik idejönnek, biztonságban lesznek. Nekem most nincs dolgom a városban. Egyébként is szemmel tartanak, és bajba sodornék valakit. De bármikor át tudok menni a „lilák” őrségén, ha úgy kívánom.

— Igazán? — kiáltott fel Tael meglepetten és nagy tisztelettel. — Hogyan?

— Majd meglátja — ígérte Rodisz —, de hogy nézhetnénk meg a tervrajzokat?

— Holnap elhozom az építészt, most pedig megmutatom a föld alatti járatot. — Bement a belső szobába, a vastag fal mellett letérdelt, s Rodisz lábát megfogva, cipője orrát a padlóban levő észrevehetetlen mélyedéshez igazította. Megkérte, hogy nehezedjék a sarkára, egy titkos reteszt nyomatott le vele. A nagy erejű rugók félrehúztak egy keskeny és vastag kőtáblát. A függőleges nyílásból dohos pinceszag áradt. A mérnök belépett a vaksötétbe, és intett Rodisznak, hogy kövesse. Meggyújtotta zseblámpáját, és egy rozsdás kárra mutatott, amelynek elfordításával a nyílás bezárult.

— Itt csak bejönni lehet, visszatérni más úton kell.

A falba vágott szűk kőlépcsőn lementek, és kétszeri kanyarodás után felfelé haladtak. Az utolsó lépcsőfokon sarló alakú fogantyú állt ki a falból. Rodisz lenyomta és a fénytől önkéntelenül összehúzta a szemét: ott volt a saját hálószobájában, csak a másik oldalon.

Tael felugrott, elkapta az ablak feletti fuggönytartó végét, és könnyedén leereszkedett rajta, betolva a falat.

— Ha valaki véletlenül elfordítja a fogantyút, a fal akkor is zárva marad. — Sugárzott az örömtől, akár egy kisfiú, aki kincsre bukkant.

— Holnap ugyanebben az időben várjuk a fal mögött. Ha valami akadály merül fel, adjon jelt az SDF inffahangjával.

Ételt a Coam-palotából hoznak, de ne egyen belőle, mi magunk gondoskodunk önről. Tudom, milyen egyszerű az ízlése, biztosra veszem, hogy ehetőnek találja ételünket. De ma még böjtölnie kell.

Fay Rodisz csak mosolygott.

— Most pedig el kell búcsúznunk — mondta Tael; megfogta Rodisz kezét, és az ajkához akarta emelni. Az asszony azonbán elhúzta a kezét, és azt mondta:

— Magával megyek.

— Hogyan? Miért? És a „lilák”?

Fay Rodisz elmosolyodott. Lement a kígyószoborhoz, és kilépett az éjszakai égbolt gyér csillagai alá.

Az ötödik templom bejáratánál topogó „lilák” foghegyről üdvözölték Taelt, akit már ismertek, de Rodiszt nem vették észre.

A főkapunál néhány „lila” álldogált a parancsnokkal együtt. A parancsnok Tael igazolványát kérte, de nem vette észre a mellette haladó földi asszonyt.

Rodisz és Tael végre kijutott a térre, a Mindenható Idő szobrához. Rodisz a gépkocsiból futólag már látta, most jobbán szemügyre akarta venni. Négy magasan levő lámpa szórta sápadt, higanyszerű fényét a szoborra.

— De hogy jut vissza? — kérdezte Tael aggódva.

— Ahogy kijöttem.

— Tömeghípnózis! — találta ki a mérnök. — Nálunk ezt nyilvános gyónásnál alkalmazzák. A biológusok speciális, kigyó formájú készüléket szerkesztettek. Zene, ritmikus mozgás és fényhipnózis kombinációja.

— Nálunk sok emberrel vele születik ez a képesség, amit aztán különleges gyakorlatokkal kifejlesztenek, s az ilyen emberekből orvosok lesznek. Belőlem, látja, mégse lett orvos. De lám, most hasznomra vált…

A távolból léptek hallatszottak. A mérnök eltűnt a talapzat mögött. Rodisz pedig lassan körbejárta a régi szobrot, megpróbálta megérteni az ezer évvel korábban élt Jan-Jah nép érzéseit. Négy, egy tömbből kifaragott, óriási méretű férfialak. A „Mindenható Idő” — olvasta Rodisz a hatalmas, aranyozott jeleket a kerek talapzaton. Arccal a szabad térség felé, ahonnan a városból felkapaszkodó szűk utcák összefutottak, szétvetett lábakkal egy kifejezéstelen arcú kőóriás állt. Két kezével széles pajzsot tartott, amelyen valami felirat volt, és felső szélén kétoldalt benyomott fejű kigyó hajolt át. Tátott szájából hatalmas méregfogak meredtek elő. „Aki háborgatja az Idő sírját, azt megmarja a felébresztett kígyó” — hirdette a pajzs felirata. Jobboldalt, mosollyal leplezve gonosz titkos tudását, az Idő, második ábrázolatában, a talapzatról felemelkedő arc nélküli emberek sorát engedte át kinyújtott keze alatt. A másik oldalon ugyanilyen óriás kegyetlenül széthúzva széles száját és kitágítva lapos orrának lyukait, szögekkel kivert bunkóval sújtott le a talapzatot félkörben körülvevő emberekre. Az emberek meggömyedve, arcukat és fejüket védve, térdre hullva vonaglottak.

Az emlékmű negyedik oldalát, amelyik a templom felé nézett, a szobor kövével azonos színű üvegösvény szegélyezte. Itt az óriás negyedik arcán mosoly ömlött szét, szomorú, vigasszal teli, furcsán diadalmas mosoly. Az óriás gyengéden, óvatosan hajolt erős és szép testű fiatal férfiak és nők hozzá igyekvő tömege fölé, s mintha megsimogatná tenyerével a feléje nyúló kezek erdejét.

Fay Rodisz gondolataiba merülve tért vissza az egész világtói elszigetelt lakásába, és az SDF-fel összeköttetést teremtett Evizával, leírta neki új lakóhelyének fekvését. Eviza bekapcsolta Vir Norint, s Rodisz megnyugodott, hogy Csagasz megelégedett az ő eltávolításával.

Rodisz számára most senki sem volt drágább, mint a hatalmás fővárosban magára maradt Csedi, Eviza és Vir Norin. Leginkább Csediért aggódott. Ő a lakosság legműveletlenebb és legfegyelmezetlenebb rétegében élt, nem számíthatta ki cselekedeteik minden motívumát. De Eviza biztosította róla, hogy Csedi jól elboldogul, sok érdekes megfigyelést tett. így hát Rodisz megnyugodva aludt el új helyén, nem törődött a fagerendák és deszkák állandó pattogásával. Az áthatolhatatlan sötétségben örökmécsesként világított az SDF parányi fénye. A robot rögtön jelez, ha hívatlan vendég tűnik fel vagy megváltozik a levegő kémiai összetétele…

A megbeszélt időre Rodisz úgy öltözött fel, ahogy a tormanszí nők szoktak — bő nadrág, sima, fekete blúz, kemény, magas szárú cipő. Kézilámpa helyett diadémot tett fel, amely önműködőén világított a sötétben. Mielőtt belépett volna a résbe, az SDF-et az első szobában beprogramozta a védőtér önműködő bekapcsolására. Miután így biztosította lakását a váratlan vendégek ellen, bezárta maga mögött a rést.

Tael és az építész az első lépcső végén várt rá. A félénk, alacsony termetű építész, aki hozzá volt szokva a főrangúak udvariatlanságához és a külvilág durvaságához, a fején fényt sugárzó diadémot viselő Rodiszban istennőt látott. Tael csak mosolygott, eszébe jutott, hogy őt is mennyire meglepte első találkozása Rodisszal. Cikcakkos lejtőn egy oszlopos folyosóra jutottak, amely árkádok gyűrűjével vette körül az alacsony boltozató központi termet. Az árkádok közti fülkékben kőpadók rejtőztek. Az építész bevezette őket az egyik fülkébe, ahol egy új asztal és egy tömör henger állt, amelynek rúdja kétágú lámpát tartott. Az építész felkattintotta a lámpát. Erős, vöröses fény öntötte el a föld alatti helyiséget. Az építész hátrálépett, meghajolt és bemutatkozott.

— Gah Du-Den, vagy Gahden.

Kiterítette az Idő Temploma föld alatti helyiségeinek rajzát. Rodiszt meghökkentették a helyiségek méretei. Két szintben járatok és folyosók fúrták át a talajt, futottak szét minden irányban, hat hosszú kiágazással a kerten és a falon túlra.

— Ez a folyosó itt a Mindenható Idő szobra alatt ér véget — magyarázta az építész —, de ezt zárva hagytuk, mert ott túlságosan sokan járnak. Ettől balra az ötös járat az egyik légkényelmesebb. Egy régi pavilonban végződik, ahol most nagyfeszültségű transzformátorok vannak, és nekünk „hél”-eknek szabad bejárásunk van oda. De ennél is jobb a negyedik járat, amely a hegyoldal egyik sziklájába van mélyítve, ott, a kiszögellésen áll a Zet Ugrói elnevezett kémiai laboratórium régi épülete. A laboratórium alagsorából függőleges akna ereszkedik le, abba mindenki bejuthat, aki be van avatva a templom titkába. A többi járat szabad téren végződik, gyakori használat esetén könnyen felfedezhető, de menekülésre jól kihasználható.

— Zet Ug a Négyek Tanácsának egyik tagja? — kérdezte Rodisz. — Nem is tudtam, hogy ő vegyész.

— Szó sincs róla! — nevetett az építész. — Nálunk bármely intézetet, színházat, gyárat el lehet nevezni olyan nagyságokról, akiknek semmi közük a tudományhoz, a művészethez, áltálában semmihez, kivéve a hatalmat.

— Ez a szokás — jegyezte meg Tael mintegy mentegetőzve.

— S én találkozhatom emberekkel ebben a teremben? — nézett körül Rodisz a tágas helyiségben.

— Azt hiszem, a támadók itt könnyen bekeríthetnek benminket. Menjünk a Három Lépés Szentélybe, a második szinten van.

A második szinten levő helyiség tágasabb volt. Itt-ott épen maradt bútordarabok látszottak; némelyek fekete fából készültek, mások puha vasból. Mindent vékony por lepett. A sima falakat szilárd, üvegszerű réteg borította. Alatta freskók látszottak, amelyeket csillogó fekete alapra festettek a Tormansz két kedvenc színével, a vörössel és a kanárisárgával. A két szín kombinációja nyerssé tette a képet, de egyúttal valami ősi vadságot és erőt kölcsönzött neki. Rodisz önkéntelenül meglassította lépteit, és elragadtatva figyelte a Jan-Jah régi festőinek alkotásait. Tael és Gahden ügyet sem vetett rájuk.

Amennyire Rodisz megítélhette, a freskók az ember útját ábrázolták az elkerülhetetlen halál felé, a könyörtelenül múló Időben.

A csarnok jobb oldalán az életérzések lassan növekedtek a gondtalan gyermeki játszadozástól a tapasztalt érett korig, és kihunytak az öregkorban, a kétségbeesés fellángolásában, amely után hirtelen zuhanás következett a halálba. Ezt függőleges vonal fejezte ki, amely mindent átmetszett. E határon túl csak feketeség volt. Ugyanezen a fekete alapon, a vonalnál, rendkívüli kifejező erővel megfestett emberek csoportja tömörült. A kortól és betegségektől deformált emberek megtorpantak, a testek összetorlódtak, de mihelyt a fejek a karok, a testek átnyúltak a szörnyű vonalon, eltűntek a sötétben.

A bal oldali, ugyanolyan fekete falon, már nem freskók voltak, hanem féldomborművek az üvegszerű anyag alatt. A művészek itt az ábrándozó kamaszkorból a fiatalságba vezető átmenetet ábrázolták, amelyet a szexualitás növekedésével fejeztek ki, mintha az egész világ csak az erotikus féktelenséggél táncoló iljú testek ritmikájából állna.

Vörös férfiak és izzó sárga nők fonódtak össze bonyolult pózokban. Ám ezekből a csodálatos ábrázolásokból mégis hiányzott a régi India erotikus szobrászaidnak magasztos méltósága.

Tükörfekete sötétség szakította meg az alakok menetét, de nem az erők kimerülésének, hanem a crescendo, az érzékek felforrósodásának pillanatában. A jobb oldalival ellentétben a bal oldali fal a korai halál gondolatát tükrözte.

A gyors nemzedékváltás, a technikai fejlődés szempontjából legalkalmasabbak kiválasztásának eszméje nyilván réges-régen keletkezett a Tormanszon.

A bolygó mai lakossága azoknak a gondolatoknak a termését aratta le, amelyeket ezer évvel ezelőtt vetettek el — a túlnépesedés katasztrófája ebből egész fdozófiát teremtett.

A fekete csarnok kiszélesedett. A sétálók feje fölött tarkára festett szörny-maszkok csüngtek. Az óriásira tátott szájakból, amelyeket kaján vigyor torzított el, éles fogak villantak elő, a bámulatosan eleven szemek gúnyosan hunyorítottak. A visszataszító ábrázatok alatt másik sor maszk húzódott, reménytelen mélabút tükrözve. A szellemi hanyatlás olyan valóságosan fejeződött ki bennük, hogy nyomasztó érzés fogta el Rodiszt. A maszkok mindig az olyan élet pszichológiai nehézségeinek jelzői voltak, amelynek szüksége volt rá, hogy elrejtse az ember és a társadalom igazi arcát. A maszkok allegóriája itt igen egyszerű volt, de a gondolat nagyszerűsége és a kivitel színvonala tekintetében nem maradt el a fekete oszlopfolyosó freskói mögött. Rodisz ezt meg is mondta az építésznek. Az felélénkült, és arra kérte Rodiszt, várjon egy kicsit. Taellel odahozott egy magas padot, mindketten felálltak rá, és leszedték a kampókról a könnyű anyagból formált maszkokat, amelyek a csarnok teljes hosszában húzódó gyönyörű frízt fedték. A remekbe faragott nemes arcú fiatalok meztelen testében nem volt sem szégyenlősség, sem állati szexualitás, mint a fekete csarnők alakjaiban.

— De miért takarták el őket ezekkel a visszataszító ábrázatokkal? És mikor? — kérdezte Rodisz.

— Amikor kialakult a bolygón az egységes hatalom — felelte Gahden —, és azért tették, hogy még egy szellemi támasztói fosszák meg az embert. Azok, akik régen idejártak, szemlélődtek és elgondolkoztak, lélekben hasonlatosakká váltak a múlt idők embereihez, átvették tőlük erejüket, bölcsességüket, derűjüket. Felfedezték a bátorságot, az ábrándot és az akaraterőt, az uralmon levők számára tűrhetetlen tulajdonságokat. Ezért takarták le a frízeket az Éhínség és az Emberölések Századainak maszkjaival… Tegyük vissza őket a helyükre, Tael!

— Nem kell. Akik idejönnek hozzánk, hadd lássák, egymás mellett az üres fantomokat és a Jan-Jah igazi életét.

Az építész egy négyszögletes terembe vezette őket, ahol a sarkokban cinikusan vigyorgó maszkok voltak. A bejárattal szemben három széles lépcső emelkedett a fal felé. Minden lépcsőn két-két sor kőpad állt. A falban fülke, benne hosszú asztal.

— A Három Lépés Szentélye — mondta az építész. — Azt ajánlom, ezt a helyet rendezzük be a találkozók céljára.

— Alkalmas hely — felelte Tael, és Rodiszra pillantott.

— Ezt önöknek kell eldönteniük. Engem csak a szentély érdekel. Miért Három Lépés?

— Fontosnak érzi ezt? — kérdezte az építész.

— Igen. Sejtem, miért, de szeretném biztosan tudni. Tulajdóriképpen azért fontos számomra, hogy jobban megértsem a régi Jan-Jah szellemi életét.

— Rendben van. Majd megtudakolom — ígérte Gahden —, most pedig távozom. Elő kell készítem a helyiséget és gondoskodni kell a kísérőkről.

Az építész eltűnt a sötétben, de nem gyújtott lámpát. Fay Rodisz úgy gondolta, követi a példáját, nem használja az infralokátort. Megmondta ezt Taelnek.

— Nem mindegy, hogy világítással vagy anélkül, ha úgyis el tudja érni, hogy az emberek ne vegyék észre?

— És hagyjam, hogy kövessenek azok, akik a mellékjáratokbán elbújtak, és így elkerülik a figyelmemet? Jöjjön, számoljuk meg a lépéseket és fordulókat. Vagy magának is mennie kell?

Nem. El akarom vezetni a jelzőberendezést a szobáihoz. Egy ideig némán mentek. Rodisz segített a mérnöknek felerősítem az egészen vékony huzalt.

— Szeretnének találkozni magával a „Szürke Angyalok” — mondta Tael.

— Angyalok? Ráadásul szürkék?

— Ez egy nagyon régi titkos társaság. Azt hittük, hogy még a Virágzás Korában megszüntette működését. Kiderült, hogy létezett, de nem fejtett ki tevékenységet. Most az önök pszichojelleg vizsgálója, ahogy ők mondják, újra életre támasztja őket. Feltétlenül találkozni akarnak.

— A Három Lépés Szentélye és a „Szürke Angyalok” — mondta Rodisz eltűnődve. — Bámulatos! Mindez itt is volt?

— Hogy érti ezt?

— Majd később elmondom, mikor Gahden magyarázatot ad a Három Lépésre, és találkozom a Szürke Angyalokkal.

A nap hátralevő részében Rodisz a további teendőkön gondolkozott. Társai már tizennyolc napja ismerkednek a Bölcsesség Központja mindennapi életével. Munkájuk nemsokára befejeződik. Kivéve Vir Norint és önmagát. Az asztronavigátornak nem olyan egyszerű eligazodnia a tormanszi társadalom értelmiségi vezető rétegében. Neki, Fay Rodisznak pedig meg kell teremtenie a kapcsolatot a Jan-Jah társadalom elszigetelt osztályai között, olyan emberek közt, akiket számtalanszor becsapott a történelem, megzavart az agyafúrt politikai propaganda, akik belefáradtak az egyhangú és céltalan életbe. Cél nélkül nincs értelmes harc. A jövőbe vezető út ezernyi apró ösvényre ágazott szét. Egyik sem ébreszt bizalmat. A társadalom, sőt az egyszerű emberi együttélés pilléreit is lerombolták. A törvényességet, a hitet, az igazságot, az emberi méltóságot megsemmisítette az erkölcstelen, lelkiismeretlen és műveletlen emberek uralma. Mindenütt hazugság. A hazugság lett a szerencsétlen bolygó tudatának és társadalmi viszonyainak alapja.

A hitetlenségnek, kétkedésnek ez a szörnyű állapota ráadásül még szkizofréniát is okoz. Titkos adatok szerint a lakosság mintegy hatvan százaléka pszichikaiig beteg. Mostanáig a „rél”-ek semmivel sem törődtek, a „hél”-ek pedig állandó réttegésben éltek. Most érlelődik a válság. A „rél”-ek és a „hél”ek megértették, hogy így nem élhetnek tovább, le kell rázniuk a csalás és hazugság szálait, amelyekkel gúzsba kötötték őket. Ha sikerül megmutatni nekik a helyes utat — akkor hazatérhetnek!

„Indulás!” Hány napig kell még várni ezekre a varázslatos szavakra! Hány napot kell még eltöltenie a padlásszobában és a föld alatti üregben, amíg megszerzi a jogot, hogy kimondhassa ezeket a szavakat Grif Riftnek, aki egyre türelmetlenebb. A napokban ismét nehéz beszélgetés lesz vele. Szükség lenne még egy kilenclábúra, vagy legalább a vetítőre a Három Lépés Szentélyében.

Rodiszt a nap első sugarai már ébren találták. Alighogy elvégezte reggelt tomagyakorlatait, megjelent a „lila ruhás”, és közölte, hogy megérkezett a Jan-Jah urának megbízottja. Fay Rodisz kissé meglepődött az alacsony, kövérkés előkelőség korai látogatásán. A mellére és a vállára varrt aranykígyók azt mutatták, hogy a Négyek Tanácsának közvetlen munkatársa igen magas rangú.

A „kígyós” átadta Csoio Csagasz üdvözletét. A földi vendég semmiképpen ne tekintse átköltöztetését száműzetésnek vagy kegyvesztésnek. A Nagy és Bölcs úgy gondolta, hogy egyedül érzi magát a palotában, és kellemesebb, ha közelebb kerül társaihoz.

Rodisz köszönetét mondott, majd hozzátette, hogy ő itt éppoly távol van a várostól, mint a palotában.

Az előkelőség színlelt keserűséggel sóhajtott. Janhar — mondta —, intézkedik majd, hogy őrséget kapjon, amely nem zavarná a fővárosban tett sétáin. Megkérdezte, megfelelően gondoskodnak-e róla a szolgálatára rendelt emberek, aztán felállt. Közönyös arca egyszeriben megváltozott, okos szeme ideoda járt. Rodiszhoz hajolt és alig hallhatóan megkérdezte, be tudja-e kapcsolni a lehallgatást akadályozó gépet. Rodisz bólintott, elfordította a kilenclábú számlapját. Az előkelőség megnyugodva ismét leült, és merőn Fay Rodiszra nézve arról kezdett beszélni, hogy a nép elégedetlen a hatalommal és a mai élettel. Néhány főrangú megértette ezt, és kész változtatni a jelenlegi vezetésen. Egyébként az ő kezében vannak a Janhar vezette „lilák”. Ha Fay Rodisz segítene, akkor Csoio Csagasz és a Négyek Tanácsának uralma összeomlana.

— Ön szerint mit kellene tennem ennek érdekében? — kérdezte Rodisz.

— Nagyon keveset. Adjon néhányat a gépeikből — az SDFre sandított —, és jelentse ki a televízióban, hogy mellettünk áll. Ezt majd mi megszervezzük.

— S mi történik a hatalom megdöntése után?

— Önök, földlakók, teljes mozgási szabadságot élveznek a bolygón. Addig élnek köztünk, amíg jólesik, azt csinálnak, amit akarnak! S ha megérkezik a másik csillaghajó, azt sem korlátozzuk semmiben.

— Ezt kapjuk mi, vendégek. No és a Jan-Jah népe?

A „kígyós” elkomorult, mintha Rodisz tapintatlan kérdést tett volna fel. Hosszadalmasan és zavarosan beszélt jogtalanSágokról, tömeges kivégzésekről és kínzásokról, az ostoba főrangúakról, arról, hogy milyen hitvány alak a Négyek Tanácsának három tagja és a Felső Gyűlés többsége, amelynek tagjait Csoio Csagasz maga választotta ki a legtudatlanabb és léggyávább emberek közül. Ám Rodisz kérlelhetetlenül visszaterelte a kérdés lényegére, kérte, sorolja el, milyen reális váltózások várhatók a bolygó életében a Négyek Tanácsának megdöntése után.

A „kígyós” dühösen harapdálta az ajkát, ujjaival a széken dobolt, s mikor látta, hogy Rodisz általánosságokkal nem éri be, hozzáfogott a felsoroláshoz:

— Több szórakozási lehetőséget biztosítunk. Rövid idő alatt több Szerelem Házát, Élet Ablakát, Üdülőt építünk az egyenlítői tenger partján. Megszüntetjük a szexuális látványosságok korlátozását, a férfiak felelősségét a gyermeknevelés kézdeti időszakában… Mindezt mind a két osztály számára. De különösen a „rél”-eknek. Feloldjuk a kozmoszból érkező közvetítések vételi tilalmát. Én ebben semmiféle veszélyt nem Iátok az államra nézve. Az adásokat ritkán lehet fogni, és nem is érthetők…

Rodisz némán figyelte az előkelőséget, igyekezett megérteni gondolatmenetét, majd lassan megszólalt:

— Hatályon kívül helyezik a korai halál törvényét: nem lesz többé „rél”, sem „hél”. Nem táplálják a gyerekeket hamisított élelmiszerrel! Százszor többet fordítanak nevelésre, jobb iskolákra, utazásokra, az életkörülmények javítására. Több kórházat, étkezdét, lakóházat építenek. Múzeumokat létesítenek. Más lesz a tudomány, a művészet. Mi segítünk, hogy sok minden megváltozzon, és jobb legyen a nép élete.

— Ó! Ez már sokkal, nehezebb. A bolygó az Éhínség Kora óta nagyon szegény. Nem lehet mindent egyszerre. És higgye el, a „rél”-ek boldogok, persze a maguk módján. — Fürkészve Rodiszra nézett, és azt mondta: — Tudja-e, hogy a történelmi folyamat olyan, mint az inga, előre és hátra leng, keresztülhalad az ellentétek csúcsain és a mélyponton. A mi győzelműnkkel az inga fellendül az élet gazdasági intenzitásának csúcsára — és akkor…

— De hiszen ez nem igaz! A történelem igazi menete más. Az inga csupán kép, azok találták ki, akik egysíkúan gondolkoznak, és nem ismerik a dialektikát.

— Hagyjuk a távolabbi dolgokat! Talán a szórakozási lehetőségek növekedése nem elég értékes vívmány a nép számára?

— Nem! A szakadék az élet nyomorúsága és a szórakozások között annál szörnyűbb lesz, minél erősebbek az illúziók.

— Ön tehát nem bízik bennünk, nem tartja szükségesnek a változást?

— De igen. Eddig azonban csak üres szavakat hallottam. Önnek és társainak nincs kidolgozott programja és helyzetismerete. Nem tudják, mivel kell kezdem, mire kell törekedni, kivéve a Jan-Jah legfelső osztályának hierarchikus átszervezését.

A „kígyós” arca kemény lett. Felállt. Kijelentette, volna még egy kérése, reméli, a földlakók nem utasítják vissza.

— Mondják meg orvosainknak, mit tegyenek az élet meghosszabbításáért. Árulják el, mitől ilyen erősek és szépek, hogyan élnek kétszer annyi ideig, mint mi.

— Miért akarja ezt tudni?

— Hogyhogy miért? — kiáltott fel az előkelőség.

— Mindennek kell, hogy célja és értelme legyen. Hosszú életre azoknak van szükségük, akik szellemileg gazdagabbak, akik sokat tudnak adni az embereknek. Önök több millióan semmivel sem törődnek, csak önmagukkal, saját kiváltságaikkai, közönyös élősdiek, nincs lelkiismeretük, erkölcsük. Kibújnak közvetlen kötelességeik alól, de azért százszor többet vesznek el maguknak, mint amennyi a társadalom bármely más tagjának jut. Hát nem szédül, ha belenéz abba az óriási szakadékba, amely önök és a nép között tátong?

A „kígyós” morgott valamit, kezét ökölbe szorította, dobbántott, és hirtelen a kijárat felé indult.

— Várjon!

A földi asszony szokatlanul éles, parancsoló hangjára földbe gyökerezett a lába. Engedelmesen Rodiszra nézett, aki villámgyors mozdulattal végighúzta kezét a férfi ruháján, mellzsebéből kivett egy súlyos kis dobozt. Odament az SDF-hez, egy rövid kattanás, és a felvétel letörlődött. Rodisz visszaadta a dobozt. Az előkelőség úgy állt ott, mint egy szobor, és fennhangon egyre azt ismételgette: „Semmire nem emlékszem, semmire nem emlékszem” — és nem érezte, hogy fejéből kitörlődik a lezajlott párbeszéd emléke. Az ajtóhoz botorkált, meghajolt és eltűnt. Rodisz kikapcsolta a hangvédőt, és rögtön hívójelek hallatszottak. Megjelent Eviza képe. Izgatottan közölte.

— Csedi súlyosan megsebesült. Csonttörések. Itt van a kórházban.

Eviza felsorolta a gyógyszereket és műszereket, amelyeket feltétlenül meg kell kapnia a „Sötét Láng”-ról. Ő Norinnal együtt rögtön elindul a város vezetőjéhez, hogy figyelmeztesse: a „Sötét Láng”-ról automata korongrepülő indul, és megbeszéli vele a leszállás helyét.

— Csedi öntudatán van?

— Alszik.

— Odamegyek.

Rodisz a tenyere élét mutatta (ezzel az összeköttetés végét jelezte), és hívta a csillaghajót.

Vir Norin és Eviza elment a város vezetőjéhez, nem messze a Központi Kórháztól, egy dombon álló nagy épületbe. Emberek százai jöttek-mentek a sötét, magas folyosókon. Az igazolványuk megtette a hatását. Beengedték őket a vezetőhöz, holott a főváros lakói még a titkáraihoz is csak több hónapi várakozás után jutottak be.

A hatalmas szoba, az óriási íróasztal a magas rangú tisztviselő fontosságát hangsúlyozta. A város vezetője — jól megtermett, ápolt és végtelenül nagyképű férfiú — karosszékben trónolt. Nehézkesen felállt, meghajolt, és újra visszaroskadt helyére, szótlanul helyet mutatva Vimek és Evizának az asztal előtt álló székeken.

Vir Nonn néhány szóval elmondta kérésüket. Hosszú hallgatás következett. A főtisztviselő az előtte fekvő iratokban lapozgatott, majd felemelte tekintetét, s a földlakók észrevették rajta azt a bárgyú gőgöt, amely hasonlóvá tette a többi „kígyós”-hoz.

— Különleges eset. Soha nem lőttek még automatákat a város fölé. Nem adhatok engedélyt.

— De az ilyenfajta sürgős küldemények már évezredek óta szokásban vannak a Földön. Teljesen veszélytelen! — nyugtatta meg Vir Nonn.

— S ha valami elromlik benne? Ha a korong olyan helyen zuhan le, ahol fontos személyek laknak…

— Értse meg, az lehetetlen!

— Mindegy. Meg kell kérdeznem a Négyek Tanácsát!

— Hát kérdezze meg! Emberéletről van szó!

A „kígyós” bosszús lett, mintha személyében a legfőbb hatalmat sértették volna meg.

— Még ha bátorkodom is közvetlen összeköttetésbe lépni, hogy jelentést tegyek, akkor sem kaphatom meg azonnal a választ. S nem vagyok biztos benne, hogy a döntés pozitív lesz.

Eviza felugrott, szikrázott a szeme. Vir Norin is felállt. Egymásra néztek, és hirtelen elnevették magukat.

— Igaz-e, hogy a magas rangú vezető személyek hivatottak felelős döntéseket hozni? — kérdezte halkan Eviza.

— Csakis ők!

— A törvényekben nincs szó automaták küldésének engedélyezéséről. De tiltó rendelkezés sincs, ugye?

A „kígyós” kissé zavarba esett.

— Ilyesmiről a törvény nem intézkedik, következésképpen tilos.

— Önt éppen azért nevezték ki, hogy előre nem látott helyzetekben döntsön. Másként miért lenne itt?

— Én azért vagyok itt, hogy megvédjem az állam érdekeit! — felelte gőgösen a „kígyós”.

Vir Norin Eviza vállára tette a kezét.

— Ne vesztegessük az időt. Ez csak egy korlátozott feladatkörre beprogramozott robot. Közönséges hangrögzítő is ellátná a feladatát.

A főtisztviselő fenyegetőn felállt. Az asztronavigátor a kezét nyújtotta feléje.

— Üljön le! Aludjon! Felejtse el!

A „kígyós” a karosszékbe huppant, lehunyta a szemét, feje oldalt billent. Eviza és Vir Norin kiment a szobából. A két titkárnőnek azt mondták, hogy főnökük a Négyek Tanácsával beszél.

— A pilóta nélküli korongrepülő engedély nélkül is le fog szállni — döntötte el a kérdést Vir Norin. — Tael majd talál helyet. Az automata annyi terhet hoz magával, amennyit csak elbír. Gyorsan az SDF-hez! Rodisz megállapodott Rifttel, Tael is vele van.

Tael és barátai egy kiszáradt kertben a Központi Kórháztól körülbelül egy kilométernyire állították fel a fény-irányjelzőt. A korongrepülő tizenhét perc alatt tette meg a csillaghajó és a Bölcsesség Központja közti távolságot. Eviza és Vir Norin magához vette a szükséges holmit, és futva a kórház felé indúlt. Tael csoportja pedig kirakta a neki küldött műszereket. Grif Riflt megígérte, hogy éjszaka újabb korongot küld.

Csedi eszméletlenül került a kórházba. Először az ágyakkal telerakott folyosón helyezték cl. Az ügyeletes orvos nem hitte el a „liláknak”, hogy a lány a Földről érkezett vendég. Túlságosan valószínűtlennek látszott, hogy éjnek évadján idehozzák, közönséges „rél” ruhában, ráadásul azzal, hogy egy utcai verekedésben sérült meg. Megvizsgálta a lányt, aki közben néhány szót mondott tiszta Jan-Jah nyelven, a hátsó félteke csengő hanglejtésével, így minden kétsége eloszlott. Megállapítása szerint a sebek halálosak, nem tudja megmenteni a lányt. Legyintett, nem tudta, hogy ugyanebben az időben az „uralkodó szeme” parancsot adott: azonnal kutassák fel Eviza Tanetet.

Erős akarata segítségével Csedi felbukkant a fájdalom és gyengeség vörös tengeréből. Sárga takaró alatt ruhátlanul feküdt a keskeny vaságyon, a csupasz vákuumos lámpa éles fényében. Az éles fény elviselhetetlennek tűnt, de a szomszéd ágyakon fekvő, sóhajtozó, lázálomban vergődő betegek közül senki sem törődött vele. Éjszaka sem ápolónő, sem orvos nem látogatta a betegeket. Az emberek magukra maradva kínlódták át a Tormansz hosszú éjszakáját.

Csedi tudta, hogy meghal, sorsára hagyták. Leküzdötte hiheteden fájdalmát és bódultságát, feltápászkodott, lelógatta lábát az ágyról, de újra elvesztette az eszméletét. Amikor magához tért, Eviza izgalomtól égő arcát pillantotta meg.

Átvitték egy üres műtőbe. Az ügyeletes orvos minden ízében remegve kísérte. Amikor Eviza meggyőződött róla, hogy a közveden veszély elmúlt, összeköttetésbe lépett Rodisszal és Vir Norbinál.

Ami ezután következett, beleértve az eredménytelen beszélgetést a „kígyóssal”, jó két órát rabolt el. Csedi aludt a műtőben. Amikor Eviza forgószélként berontott, vállán cipelve a táskát a szükséges preparátumokkal, a kórház egész orvosi kara együtt volt. Egy perccel később befutott Vir Norin. A sebészfőorvos idegesen járkált a műtő ajtaja előtt, megszokod a szobájából, ahol a nagy képernyőn Zet Ug és Gén Si felváltva követelt jelentést a földi vendégről. Eviza, akit Tael már figyelmeztetett, egy szót sem szólt a csillaghajóról küldöd segítségről. A kórházban azt hitték, hogy gyógyszerért szaladt haza vagy a társához.

Eviza bemosakodód, majd haladéktalanul hozzálátod a műtéthez. A Tormansz sebészei most tanúi lehettek a földi orvos különös technikájának. Eviza hosszanti vágásokkal bátian feltárta a sérült részeket, nagyon vigyázott, nehogy megsértse akár a kisebb idegszálakat vagy a nyirokedényeket is. Piros kapcsokkal összekapcsolta az eltöfi csontokat. Azután az egészműtéti területet ötször átitatta gyors hatású csont—, izom— és idegregeneráló oldattal, a vágásokat fekete kapcsokkal összekapcsolta. Újabb műszerrel a sebek szélét masszírozta, és sűrű bőrregeneráló folyadékot dörzsölt be. Ekkor felébresztette Csedit, s bőségesen megitatta valami tejszerű folyadékkal. Vir Norin nagyon óvatosan leemelte Csedit a műtőasztalról. A földlakók most nem törődtek a tormanszi illemmel, nem takarták le a beteget, nem bíztak a lepedő sterilségében. Az asztronavigátor kinyújtott karján vitte a teljesen meztelen Csedit a kis kórterembe. Letette a különleges, ezüstösen csillogó anyaggal letakart ágyra, és a keretre kifeszített áttetsző, könynyű anyaggal befedte. Csedi szürkéskék kilenclábúja már ott állt az ágy mellett. Rákapcsoltak egy több hengeres készüléket, amelynek a csöveit hozzáerősítették a bórához. Eviza Tanét a kemény díványon fekve könnyedén bal karjára könyökölve, jobb kezét a feje mögé téve pihent. A fejénél levő indikátort figyelte. Az indikátor vezetékei Csedi halántékához, nyakához, melléhez és csuklóihoz csatlakoztak.

Vir Norin hálásan pillantott Evizára, megszorította a könyökét, s az ajtó felé indult.

Az asztronavigátor még el sem hagyta az óriási kórházépületet, mikor az alvó Csedi és a szendergő Eviza szobájába belépett egy ember, a látogatók gyűrött és agyonmosott sárga köpenyében. Eviza felpattant, és a nyakába ugrott.

— Rodisz!

— Azért jöttem, hogy felváltsam. — Rodisz végighúzta ujjait Eviza beesett arcán.

Eviza összehúzta szemét, mint a gyerek, ha szappan csípi, és elszántan megrázta a fejét.

— Most ne. Ha elmúlik az idegfeszültség, nyugodt leszek.

— Én majd elmulasztom. Feküdjön le!

— Olyan rég nem beszélgettünk, még SDF-en keresztül sem. Hosszú időre engedték el?

Rodisz felkacagott.

— Senki sem adott engedélyt, mint ahogy a korongrepülő leszállásához sem. Ha én odaállok engedélyt kérni, holnapig se tudták volna eldönteni a nagy kérdést. Addig maradok, amíg szükség van rám.

— És ez a maskara?

— Tael és barátai eszelték ki.

Rodisz levette a sárga köpenyt, és a fekete tormanszi ruha fölé ezüstösfehér, pókhálóvékony földi orvosruhát húzott.

— S hol az SDF-je, Rodisz?

— Kikapcsoltam. Éjszaka elhozzák és leteszik a pavilon bejárata előtt. Ide fogom hívni. No, feküdjön le, én meg sétálgatok a szobában, levezetek egy másfajta izgalmat. Régen nem élveztem annyira a hosszú gyaloglás örömét, mint ma. Úgy érzem magam, mint aki időtlen idők óta bezártan él — ami térmészetes az űrhajón, de nyomasztó a Tormanszon.

— Csedi sem tudta megszokni ezt az életet. Az ő barangolásai az emberek és a szokások megismerése szempontjából hasznosak voltak, de végül is katasztrófához vezettek — mondta Eviza.

— Mi volt a támadás oka?

— Csedi még nem tudott semmit mondani. Támadója ott helyben végzett magával. Csedi aligha tud erről.

Rodisz elgondolkodott, majd így szólt: Mindennek az oka a szexuális nevelés hiánya. Egyébként hallottam, hogy előadást tartott a Föld erotikájáról, de még az orvosok sem értették, pedig nekik tájékozottaknak kellene lenniük ebben.

— Sajnálom — szomorodott el Eviza. — Szerettem volna bebizonyítani nekik, hogy hatalmunk a vágy felett nem jár együtt a szexualitás elvesztésével. Mennyivel nagyszerűbb és erősebb a szenvedély, ha mi uralkodunk rajta és nem ő rajtünk. No de hát mit lehet tenni, ha nekik, ahogy Csedi mondta, egyetlen szavuk van a szerelemre — a fizikai egyesülésre, és még néhány tucat szó, amely becsmérlésnek számít Rodisz végighúzta ujjait Eviza testén, bizonyos pontokon megnyomta, és ritmikus, dallamos szavakat mondott. Alig néhány perc múlva Eviza már úgy aludt, mint egy gyermek. Csak a szája szögletében maradtak még keserű ráncok, de hamarosan azok is kisimultak. Azután Rodisz letérdelt, hátrahajolt, fejével megérintette a padlót. Társai abban az életkorbán vannak, amikor a mély és egészséges alvás gyorsan visszaadja az erejüket. Rodisz gyönyörködve nézte mindkettőjüket.

Ők mindent megtettek, amit tehettek, hogy megismerjék a Tormanszot, és természetesen nem tudták megváltoztatni az itteni életet. Most visszatérnek a „Sötét Láng”-ra. Az a kevéske, amivel Eviza és Csedi még elő tudná segítem a Tormansz megváltozását, nem éri meg, hogy újra kockára tegyék az életüket. Csedi, az antropológus, és Eviza, a CsillagHotta orvosa még sokfelé jár majd a világmindenségben, gyermekeket adnak a Földnek, hosszú, érdekes életet fognak élni.

Az ajtó lassan kinyílt, bejött az SDF, és megállt Rodisz előtt. Az asszony levett a robot burájáról egy súlyos, fehér hengert, és kissé erőlködve az ablakra állította, kék kúpot csavart bele. Eviza holmijából kivett egy áttetsző, szinte észre sem vehető poharat, s a kúp elfordításával ugyanolyan áttetsző folyadékot eresztett bele. Óvatosan megízlelte, s az arca felragyogott. A rozsdás csőből folyó tertőtlenítőszeres fővárosi víz után a földi víznek elmondhatatlanul kellemes íze volt. Neia Holly sűrített élelmiszert is küldött a csillaghajóról.

Rodisz elkészítette Csedi és Eviza ételét.

A betegszobába sietve bejött a sápadt és verejtékező főorvos.

— Nem is sejtettem, hogy a földlakók úrnője itt van — hajolt meg Rodisz előtt —, ebben a kényelmetlen és szűk szóbábán. De később majd elrendezzük a dolgot. Most menjünk át a dolgozószobámba. A Coam kertjeiből keresik, úgy gondolom — a főorvos arca ájtatos kifejezést öltött maga a Nagy és Bölcs kíván beszélni önnel…

Rodisz odaállt a kamera elé, és a képernyőn hamarosan feltűnt Csagasz. Rosszkedvű volt. Intett a főorvosnak, az mélyen meghajolt, és kisurrant a szobából.

Csoio Csagasz szemügyre vette Rodisz ezüstös köpenyét, amelyen áttetszett az egyszerű Jan-Jah öltözék.

— Kevésbé hatásos, mint az előző ruhái. De így közelebbinek érzem magát, olyan mintha az én… alattvalóm volna — mondta Csagasz tagoltan. — Mindamellett csodálkoztam, mikor tudomásomra jutott, hogy ott van.

— Ha nem történik ez a szerencsétlenség Csedivel, nem hagytam volna el a Történelemtárat. Igen érdekes anyag van ott, s ön bölcsen tette, hogy odaküldött.

Csoio Csagasz kissé megenyhült.

— Remélem, újólag meggyőződött róla, hogy nem veszélytélén érintkezni a mi vad és rosszindulatú népünkkel? Kis híján a negyedik vendégünk is belepusztult! Most mi a szándéka?

— Mihelyt az antropológusunk jobban lesz, az orvossal együtt a csillaghajóra küldöm. Ez néhány nap kérdése csupán.

— S azután?

— Visszatérek a Történelemtárba. Befejezem munkámat a kéziratokon. Asztronavigátorunk tovább ismerkedik a főváros tudományos világával. Még vagy húsz nap, és elbúcsúzunk önöktől.

— S a második csillaghajó?

— Már közel kell lennie. De nem élünk vissza a vendégszeretetével. Valószínűleg nem száll le. Körpályán marad, amíg mi fel nem szállunk.

Rodisz úgy érezte, hogy az oligarcha elégedett.

— Rendben van. A kórházban biztosítják kényelmes elhelyezését.

— Ne nyugtalankodjék. Inkább adjon utasítást, hogy kérésünkre huzavona nélkül teremtsenek összeköttetést önnel vagy munkatársaival. Különben magunk sem tudhatjuk, hol végződik az ön akarata, és hol kezdődik a főrangúak ostobasága és félelme.

Csoio Csagasz kegyesen bólintott, egy ideig némán nézte Rodiszt, majd hirtelen eltűnt a képernyőről. Rodisz visszatért Csedihez, aki már párnákkal feltámasztva, bura nélkül ült az ágyon. Csedi és Eviza élvezte a Föld vizét és táplálékát.

— Nem is képzeltem, hogy a földi konzervétel valóban ilyen jó ízű — mondta Csedi.

— A tormansziaké után — felelte Rodisz, ujjait a lány sűrű hajába mélyesztve, amely újra visszanyerte természetes hamvasarany színét. Mióta megszabadult a kontaktlencsétől, szeme éppen olyan kéken ragyogott, mint azelőtt.

— Azon csodálkozom — mondta Csedi felkönyökölve, de Eviza rögtön visszanyomta —, hogy is képesek mérgezni magukat, gyerekeiket, tönkretenni saját jövőjüket, hamisítani a táplálékot. El tudják képzelni, hogy valaki a Földön ilyen mérget egyen?

— Náluk — mondta Rodisz — ilyen szörnyű módon nővelik a táplálék mennyiségét, teszik olcsóbbá a termelést, de a régi áron adják el. A tormanszi társadalomban ezt hívják közvetett adónak. A hasznot az oligarchák vágják zsebre.

— Biztos vagyok benne, hogy itt egyetlen laboratórium sem foglalkozik a termékek összetételének elemzésével, nehogy kiderüljön az ártalmasságuk — mondta Eviza. — Vigyünk magunkkal mintát a földre.

— Kitűnő ötlet — mondta Rodisz. Sokáig masszírozta Csedi vállán a begyógyult sebhelyeket, amelyeken még látszott a felszívódott fekete kapcsok nyoma. Csedi azt állította, hogy teljesen egészséges, de Rodisz és Eviza még félt a belső sérülések esetleges következményeitől. Egy kis tolókocsin szórakoztató olvasmányokat hoztak be. Csedi egyik könyvet a másik után olvasta el a tormansziak számára elképzelhetetlen gyorsasággal. A földlakóknál azonban egészen megszokott volt, hogy egy pillanat alatt egész oldalakat tudtak felfogni.

Mire Eviza megjött, Csedi ágya mellett halomba nőttek a könyvek.

— Csakugyan olyan érdekesek? — kérdezte Eviza.

— Kerestem valami okosat. Nem tudtam elhinni, hogy egy technikailag fejlett civilizációban ilyen haszontalan dolgokat írhassanak, akárcsak az MVK földi irodalmában. Mintha náluk nem volnának lelki problémák, izgalmak, betegségek, bajók. Őket nem érdekű a nagyszerű emberi hősiesség, amelyet a hétköznapok szürkesége eltakar. Szemlátomást maga az embér sem érdekli őket, csak háttérként szolgál. Az itteni írók ügyesen elterelik a figyelmet az életről, százszor elmondják ugyanazt. Az embernek az a benyomása, hogy értelmileg fejletlen gyerekek számára írják a könyveket. Minden könyv új állapotban van, alig olvasták őket. Valamilyen régebbi kiadványt kellene kérni.

Eviza elment a könyvtárba, sokáig kutatott, beszélt a könyvtárossal, és álmélkodva tért vissza.

— Mikor Csoio Csagasz lett a bolygó ura — mondta —, a régebbi könyveket kivonták a bolygó összes könyvtárából, hálóba kötötték, és kövekkel terhelve a tengerbe süllyesztették. Egy-egy példányt különleges raktárakban helyeztek el, de sem olvasni, sem lemásolni nem szabad őket.

— Micsoda gonosztett! — jegyezte meg komoran Rodisz.

— Ó, maga még nem tud mindent — mondta Csedi. — Szőrnyű szűrőrendszer működik itt. Az Előadóművészetek Házaibán, a televízióban és a rádióban ott ülnek az „uralkodó szemei”. Joguk van megszakítani bármely előadást. Az „uralkodó szemei”-nél jegyzék van arról, hogy mit szabad előadni és mit nem… S így megy ez mindenben. Nagyon sajnálom ezekét a szegény embereket! — mondta Csedi elcsukló hangon.

Rodisz és Eviza összenézett, Rodisz odaült Csedi fejéhez, énekelt, és ujjai hegyével a lány homlokát és arcát simogatta. Csedi lehunyta a szemét. Egy perc múlva mély álomba merült.

— Most pedig menjünk végig a kórházon — javasolta Eviza. — Későre jár, az orvosok már elmentek. Hoztam tiszta köpenyt.

Fay Rodisz felvette a sárga ruhát, az ugyanolyan színű sápkát. A két nő kilépett az ágyakkal telezsúfolt folyosóra.

Soha nem tudták elfelejteni azt a négy éjszakát, amelyet a Központi Kórház sebészeti osztályán töltöttek. A szenvedőknek szinte sosem adtak fájdalomcsillapítót. Olyan nagy hatású eszközöket, mint a hipnotikus masszázs és az autogén szuggesztió egyáltalán nem alkalmaztak.

A betegek magányossága, a fülledt kórtermekben végtelen éjszakákon át tartó szenvedéseik ellen semmit sem tettek. A nők szívósabbak voltak, mint a férfiak. Hónapokig feküdtek. A földlakók megtudták, hogy a „hél” nőket és anyákat azért mentik meg, mert nélkülük a férfiak idegösszeroppanást kapnak, a hivatalnokokat megvesztegetve bejutnak a Gyöngéd Halál Palotájába, s így az állam értékes szakembereket veszít el. A halál méltóságának elvesztése az ilyen kórházakbán magától értetődő dialektikus paradoxon volt azon a bolygón, ahol a halál a többség állampolgári kötelességének számitott. Annál kétségbeesettebben ragaszkodnak az élethez a túlzsúfolt kórházakban ápolt „hél”-ek.

Fay Rodisz egyik betegtől a másikig ment, leült az ágy szélére, hipnózissal enyhítette a fájdalmat, énekkel csillapított, megtanította a betegeket, hogy kell önszuggesztióval elaludni, vagy képzeletük játékával elszórakoztatni magukat. Eviza, akiben nem volt ilyen pszichikai erő, idegnyugtató masszázst alkalmazott. Mikor reggel felé visszamentek Csedi szobájába, mindketten kimerültén zuhantak az ágyba.

A kórházban töltött négy nap után Fay Rodisz ismét az Idő Templomának nyikorgó padlóján járt két barátnője és a három SDF kíséretében. A még gyönge Csedit a két SDF vitte ruganyos függőágyban. Tael sugárzó örömmel fogadta őket a kapuban. Csedi öröme nem sokáig tartott. Amikor megtudta, hogy vissza kell térnie a csillaghajóra, nagyon elkeseredett, s Fay Rodisznak nagy fáradságába került meggyőzni arról, hogy nincs más lehetőség.

Eviza kérte, hogy maradhasson és segíthessen, ha Rodisz vagy Vir Norin netán megbetegedne.

— Makkegészséges vagyok — felelte Rodisz —, és szuggesztióval jobban tudok gyógyítani, mint bármelyikük.

— És Vir?

— Hát igen, azt hiszem, ő megbetegedett, de nem annyira, hogy orvosra lenne szüksége.

— A mi edzett asztronavigátorunk? Tréfál?

— Nem tréfálok.

— És maga ilyen nyugodt?! Valami veszélyt sejt, Rodisz? Nem hagyom el magát.

— De megteszi! — Rodisz magához húzta Evizát. A három nő lesétált a Három Lépés Szentélyébe.

— Itt állítjuk fel a maga SDF-jét — fordult Rodisz Evizához.

— Hát az enyém? — kérdezte Csedi.

— Ajándékozza Taelnek, és tanítsa meg a kezelésére.

— S Tael zöld fénye fog égni nálunk?

— Igen!

Rodisz és Norin kikísérte a nőket az esetlen, poros, billegő gépkocsihoz. Csedi átölelte Rodiszt, megcsókolta az ásztronavigátort, majd térdre ereszkedve, megsimogatta SDF-jét.

A két földlakó és a tormanszi mérnök felment az ötödik templom erkélyére. A gépkocsi eltűnt, az általa felvert pormég sokáig látszott a város fölött. Tael lassan már megtanulta érzékelni földi barátainak hangulatát. S most elhatározta, hogy eltereli Rodisz és Norin gondolatait.

— Még nem köszöntem meg az értékes ajándékot — mondta az SDF-re mutatva.

— Nálunk nem szokás megköszönni az ajándékot. A földi ember legnagyobb öröme, ha adhat. Nekünk kell köszönetét mondanunk — válaszolta Rodisz.

A nyugtalanság árnya suhant át Vir Norin arcán.

— Indulnia kell, Vir! — mondta Rodisz, átölelve a férfi nyakát és a szemébe nézve. — Várják! Valami nyugtalanítja?

— Igen, olyasmi tört rám, amit még nem éreztem, az okozza a nyugtalanságot.

— A Tormanszon, ahol semmi sem valósul meg? No, és mi lesz, Vir?

— Nem tudom. Tisztázni kell magamban a dolgot, de a napok röpülnek…

— Igen, oly kevés az idő, Vir kedvesem… — Rodisz hang-ja ellágyult.

Az asztronavigátor lefutott a lépcsőn, és elrohant a meghökkent őrök mellett. Fay Rodisz ujjai hegyével az erkélykorlátra támaszkodva állt, s úgy belemerült gondolataiba, hogy Tael búcsú nélkül ment el, levezette a kilenclábút a föld alatti helyiségbe.

Rodisz hosszan elnézte a távoli, kopár hegyeket. Nemrég történt a kinnan-tei katasztrófa, most ez a bonyodalom Csedivel, és máris valami más készül. Ezúttal Rodisz nem tudja, mit tegyen. Mi más vár Virre és szerelmesére, mint áldozatok mindkét részről? S miért szakad ez Vir Norbira, erre a világos eszű és enciklopédikus tudású emberre, aki űrhajóival oly sokfelé járt a Galaktikában? Rodisz észre sem vette, hogy közben leszállt az alkony. Bement a lakásába.

Már az első ajtó előtt megérezte, hogy valaki bent van, akit régebbi érzékelései alapján már ismer. Villanyt sem gyújtva bekapcsolta a kilenclábút. Jelzőkarperece alig hallhatóan megpendült, jelezve, hogy a helyiségben megváltozott a levegő. A kilenclábún kigyúlt egy parányi, rózsaszínű szem. Rodisz észrevette, hogy a hálószoba ajtaja csukva van. Valaki elbújt, leselkedik az első szobában, nem ok nélkül csukta be az ajtót. Rodisz kinyitotta, s alig érzékelhető szag hatolt az orrába, olyan enyhe, hogy ha előzőleg nem támad benne gyanú, talán meg sem érzi. Hirtelen valami bódító illat csapta meg. Vad vágy szállta meg, hogy üvöltsön, kacagjon, a földön fetrengjen. Óriási akaratereje megbirkózott a méreg első támadásával. Az SDF-ig hátrált, kivette, és az orrába dugta a bioszűrőket. Most már van ideje gondolkodni. Még mindig zavaros tudattal előkereste a T-9/32 preparátumot, az univerzális méregellenes szert. Rodisz ugyan nem volt orvos, de megállapította, hogy a szobában valami olyan anyagot permeteztek szét, amely felszabadítja a primitív ösztönöket. A méregellenes szer használt. Milyen szerencse, hogy a kiszálláskor erre is kiterjedt a figyelme.

Rodisz parancsot adott az SDF-nek, hogy világítsa meg a szobát, és hirtelen félrerántotta az ablakfülkét elfedő súlyos függönyt. Ott rejtőzött összekuporodva Er Vo-Bia. Szép arcát átlátszó maszk takarta, kicsi ballonnal az álla alatt. Mélyen ülő szeme csodálkozva nézett Fay Rodiszra, mintha azt kérdezné: „Miért nem estél össze?” Csoio Csagasz szeretője bonyolult készüléket tartott a kezében, amilyet a Tormanszon filmfelvételre használtak.

Szabad kezével széles öve felé nyúlt, ahol nyilván fegyvert rejtegetett.

— Ne mozduljon! — szólt rá Rodisz. — Mondja, miért tette ezt?

— Fel akartam tárni — szólalt meg erőlködve — a te igazi énedet. Azt akartam, hogy amikor már a földön fetrengsz, elepedve az állati vágytól, lefilmezlek és megmutatlak a bolygó urának. — Er Vo-Bia felemelte a készüléket. — Túlságosan sokat gondol rád, túlságosan dicsér. Hadd látott volna!

Fay Rodisz nézte a dühtől eltorzult gyönyörű arcot.

— Vegye le az álarcot!

Egy perc múlva Er Vo-Bia a földön fetrengett, csukott szemmel, a fogát csikorgatva.

— Janhar, Janhar! Kívánlak! Még jobban, mint eddig! Gyere, Janhar! kiabálta Er Vo-Bia.

Azon nyomban feltárult az ajtó, és a küszöbön megjelent maga a „lilák” főnöke.

Látva, hogy a tervük meghiúsult, titkukat leleplezték, előkapta fegyverét. De akármilyen ügyes céllövő volt is, gyorsaságban nem tudott versenyre kelni Fay Rodisszal.

Rodisznak sikerült bekapcsolnia a védőteret. A két golyó visszapattant, és Janhart találta el az ormyergén és a kulcscsontján. Janhar arcát elborította a vér. Nekiesett a falnak, és összecsuklott.

A lövések visszhangoztak a templomban. Haladéktalanul cselekedni kellett. Rodisz becipelte Er Vo-Biát a hálószobába, becsukta az ajtót, és kinyitotta mindkét ablakot. Azután kifeszítette a száját, és orvosságot töltött bele. Er Vo-Bia göresős rángatózása megszűnt. Kisvártatva kinyitotta a szemét, és támolyogva felállt.

— Azt hiszem… én… — nyögte rekedten.

— Igen. Végigcsinálta mindazt, amit tőlem várt.

Er Vo-Bia arcáról a haragot hirtelen letörölte a félelem.

— És a felvevő? Hát Janhar?

— Ott van — mutatott Rodisz a szomszéd szobába nyíló ajtóra. — Janhar halott.

— Megölte?

Rodisz tagadón rázta fejét.

— Önmagát ölte meg. A saját golyóival.

— S maga mindent tud?

— Ha a kettőjük viszonyára gondol, igen. Er Vo-Bia Rodisz lába elévetette magát.

— Kegyelmezzen! Csagasz nem bocsát meg, nem tűri, hogy megalázzák.

— Megértem. Az olyanok, mint ő, nem tűrik a vetélytársakát.

— Az ő bosszúja iszonyatos! A hóhérok szörnyen tudnak kínozni!

Rodisz átment a szomszéd szobába, s egy pillanat múlva visszatért a filmfelvevővel.

— Visszaadom — mondta ~, ha megkapom a maradék mérget.

Er Vo-Bia összerezzent, és sietve odaadta a parányi permetezőt.

— Most pedig menjen. Lépjen ki a folyosó első ablakán. Hajoljon le a mellvéd mögött. Eljut a hátsó lépcsőig.

Er Vo-Bia a csodálkozástól megdermedve, némán állt Rodisz előtt.

— Ne féljen semmitől. Senki meg nem tudja a titkát.

A tormanszi nő szólni próbált, de nem jött ki hang a száján. Rodisz óvatosan megérintette az ujjaival.

— Fusson! Nekem is mennem kell.

Az első szobában, az SDF védőtere előtt, egy csapat őr állt.

Úgy látszik, azután, hogy Rodisz beszélt vele a kórházból, Csagasz utasítást adott, hogy a földiek hívását azonnal kapcsolják, mert most rögtön megjelent az SDF képernyőjén. Az őrök elrohantak.

Rodisz közölte, hogy Janhar rálőtt. Csoio Csagasz már eléggé ismerte a védőteret ahhoz, hogy megértse, mi következett ezután. Egyébként cseppet sem bánkódott testőrparancsnoka pusztulásán, aki állambiztonsági ügyekben Gén Si első helyettese volt. Sőt, mintha még örült volna is.

Rodisz nem ért rá ezen töprengeni, attól félt, hogy Janhar halála után eltávolítják a templomból. Az uralkodó fel is ajánlotta neki, hogy a biztonság kedvéért költözzön a palotába, de Rodisz arra hivatkozott, hogy nem nézte még át azokat az anyagokat, amelyeket Tael gondosan előkészített.

— Mikor fejezi be a munkát? — kérdezte óvatosan Csoio Csagasz.

— Ahogy megállapodtunk, körülbelül három hét múlva.

— No jó! Mielőtt hazaindulna, néhány napig még a vendégém lesz. Szeretném még egyszer igénybe venni a tudását.

— Igénybe veheti a Föld tudását.

— Éppen azt nem akarom!

— Szívesen segítek.

— Rendben van, ne felejtse el a meghívásomat! Most még egy kérdésre válaszoljon: mit tud azokról az emberekről, akikét a régi időkben a Földön kispolgároknak hívtak? Ma találkoztam ezzel a furcsa szóval.

— Egy egész réteget neveztek így, később pedig olyan emberekre alkalmazták, akik csak elvenni tudnak, de semmit se adnak. A tetejébe úgy veszik el, hogy megkárosítanak másokát, kapzsiságuknak nincs határa.

— Akárcsak nálunk a főrangúak!

— Természetesen.

Csoio Csagasz búcsút intett és eltűnt.

Néhány perc múlva az őrök felmosták a padlót ott, ahol az imént Janhar hullája feküdt, és babonás félelemmel nézegették a szobában jövő-menő Rodiszt. Amikor az őrök elmentek, lihegve megérkezett Tael.

— Az én hibám! Az én ostobaságom! — kiáltotta, s megállt a küszöbön. Rodisz nyugodtan bevezette a szobába, becsukta az ajtót, és beszámolt a történtekről.

A mérnök kissé megnyugodott.

— Most elmegyek, és visszatérek a föld alatti helyiségbe. Ott fogjuk várni önt. Ne feledje: ma nagy és fontos fogadást tart!

Rodisz az SDF-et figyelésre állította be, bezárta az ajtót, és lement a föld alatti helyiségbe.

A Három Lépés Szentélyében már várta Tael, Gahden és egy ismeretlen férfi.

— Maga művész, ugye? — mondta Rodisz, mielőtt a mérnök és az építész bemutatta volna a vendéget.

— Megkönnyíti a feladatunkat — mondta Gahden —, ha tudja, hogy a Föld szimbólumának kell lennie. Ri Bur-Tin, vagy Ritin — szobrász, sok ember kívánságára meg kell alkotnia az ön portréját. Ő a bolygó egyik legkiválóbb szobrásza. Bámulatosan gyorsan dolgozik.

— Az egyik legrosszabb! — szólalt meg a szobrász meglepően magas és vidám hangon. — Legalábbis azok véleménye szerint, akik nálunk a művészetet irányítják.

— Hát lehet a művészetet „irányítani”? — csodálkozott Rodisz, de mindjárt hozzátette: — Igen, elfelejtettem, hogy „irányítani” maguknál azt jelenti: „megvédem” — megvédeni az oligarchiát attól, hogy bárki elvitassa korlátlan hatalmát a szellemi élet felett.

— Találóbban ki sem lehetne fejezni! — kiáltott fel a szobrász.

— Pedig hát vannak olyan emberek, akik egyszerűen szerétik a művészetet és támogatják. Azok, akik tudják, hogy egy szál rózsa dísze lehet egy egész kertnek.

— Minket csak a szegények szeretnek. A „kígyósok” műveletlenek, és mindent túlságosan hasznossági szempontból néznek. Ők csak a szolgalelkű művészeket tartják el, akik dicsérik őket. Az igazi művészet — hosszú munka. De hát nem sokát tudunk alkotni, ha egész életünkben palotákat és kerteket díszítünk ízléstelen szobrokkal! De az igazi művészet, irodalom, építészet az ember pajzsa; védelmezi álmait, amelyek az élet természetes folyamatában nem valósulnak meg.

— Mi a műalkotásokat nem pajzsnak nevezzük, hanem az infemo elleni harc mérföldköveinek — mondta Rodisz.

— Akárhogy nevezzük is, az a fontos, hogy a művészet vigaszt adjon, ne szórakozást, hőstettekre lelkesítsen, ne álomba ringasson, ne hamis Paradicsom megteremtésén fáradozzék, ne váljék kábítószerré — mondta Ritin.

— Eszembe jut, mennyire meglepte a mi Csedinket, hogy a városban, a parkokban és a tereken úgyszólván nincsenek szobrok. Fölöslegesnek tartják őket?

— Nemcsak erről van szó. Ha a szobrokat nem őrzik, vagy nem védik vaskerítéssel, megcsonkítják, bemocskolják feliratokkal vagy teljesen szétverik!

— Van, aki kezet emel a szépre? Hát képesek az emberek bántani a gyerekeket, széttaposni a virágot, megsérteni a nőt?

— A gyerekeket is, a virágot is, a nőt is! — felelte kórusban mindhárom tormanszi férfi.

Rodisz csak széttárta a karját.

— Nos hát, fogjon hozzá, Ritin! Álljak, üljek vagy járkáljak?

A szobrász zavartan hümmögött, sóhajtozott, nem mert megszólalni. Rodisz kitalálta, mire gondol, de nem sietett segítségére, csak a szeme sarkából, várakozóan nézett rá. Ritin nagy nehezen kibökte:

— A földi embereknek nemcsak az arcuk, a tartásuk más, hanem a testük is… Az öné egészen különleges…

— Tehát azt akarja, hogy ruhátlanul álljak modellt?

— Ha lehet!

A tormanszi férfiak még fel sem eszméltek, Rodisz már ott állt fenséges meztelenségében, így még távolibbnak és elérhetétlenebbnek tűnt.

Az építész áhítatosan nézte.

Tael mozdulatlanul meredt a padlóra, még a szemét is eltakarta a tenyerével. Hirtelen megfordult és eltűnt az oszlopcsarnok homályában.

— Szereti magát a boldogtalan! — vetette oda nyersen a szobrász, le nem véve a szemét Rodiszról.

— Boldog! — mondta Gahden.

— Vigyázz! Te is megperzselődsz! — szólt rá Ritin. — Tud táncolni? — fordult Rodiszhoz.

— Akárcsak minden nő a Földön.

— Akkor táncoljon valami olyat, hogy az egész teste, minden izma részt vegyen a táncban!

A szobrász őrült iramban készítette a vázlatokat a szürke papírlapokra. Azután tehetetlenül leejtette a kezét.

— Nem megy! Túlságosan gyors! Ön éppen olyan sebesen mozog, ahogy gondolkodik. Csinálja csak a befejezéseket, én majd intek, és akkor merevedjen meg!

Így már jobban ment a dolog.

A végén a szobrász összerakta a vázlatokat.

— Holnap folytatjuk!.. De engedje meg, hogy egy kicsit maradjak. Amíg az „Angyalokkal” beszélget, ülve is rajzolom. Sohasem gondoltam volna, hogy egy magasabb rendű civilizáció emberei ilyen erősek lesznek!

— Ebben nemcsak ön tévedett. Sok ősünk is úgy gondolta, hogy a jövő embere vékony, törékeny lesz. Átlátszó virág, hajlékony száron.

— Nem lesz könnyebb a dolgom a maga sokoldalú egyéniségével.

— Szívesen rendelkezésére állok, ha a többiek már elmentek. De mielőtt megérkeznek a „Szürke Angyalok”, tudnom kell a Három Lépés Szentélyéről. Sikerült valamit kiderítenie, Gahden?

— A szentély a templom alapítása idején létesült, mikor az Idő vallásos kultusza virágzott. Ide csak az jöhetett be, aki megtette a próbatétel három lépcsőfokát, vagy a beavatás három lépését.

— Tehát nem tévedtem. Ezt a hitet a Földről hozták! A hitet, hogy az érdemeket egyszer s mindenkorra meg lehet szerezni, hosszú szolgálat és küzdelem nélkül. És lám, itt kétezer év alatt még a bánat és az öröm erőinek egyensúlyát sem tudták megteremtem.

— Milyen próbatételről van szó? — érdeklődött a szobrász.

— Minden vallásban vannak próbatételek, mielőtt valakit beavatnának a titkokba. Három van, három lépés az egyéni nagyság és hatalom felé. Mintha bizony létezhetne valamiféle külön erő a környező világtól függetlenül is.

Az első próbatétel, az úgynevezett „tűzpróba” — a kitartás, a bátorság, az erény, az önbizalom megszerzése, mintegy a lélekben levő minden rossz elégetésének folyamata. A „tűzpróba” után a jelölt még visszafordulhat, közönséges emberré válhat. A két következő után nincs visszaút: aki megtette, már nem élhet köznapi életet.

— S mindez babona volt? — kérdezte kissé dadogva Tael, aki előjött rejtekéből.

— Korántsem minden. Mi sokat átvettünk pszichológiai edzés céljára. De a hit a felsőbb lényben, aki sorsunkat irányítja, az ősember világképének naiv maradványa. Sőt, még rószszabb — a Sötét Századok vallásos fanatizmusának csőkévénye.

A föld alatti helyiségbe nyolc ember jött be hanyagul vállra vetett, sötétkék köpenyben. Arcuk még a mosolytalan tormansziakénál is komorabb volt.

Az építész oda akarta őket vezetni Rodiszhoz, de az elöl haladó fölényesen félretolta Gahdent.

— Te vagy a földi jövevények úrnője?… Eljöttünk megköszönni neked a készülékeket, amelyekről évezredek óta álmodozunk. Évszázadokon át rejtőzködtünk tétlenül, de most újra kezdjük a harcot.

Fay Rodisz nézte őket, arcukról sugárzott az akaraterő és az értelem. Nem viseltek semmiféle díszt vagy jelvényt, ruházatuk, a köpeny kivételével, amelyet bizonyára éjszakai útjaikra vettek fel, semmiben sem tért el az átlag „rél”-ek köznapi ruhájától. Csak jobb kezük nagy ujján viseltek vastag platinagyűrűt.

— Méreg? — kérdezte Rodisz a vezetőtől, és a gyűrűre mutatott.

Az felvonta a szemöldökét, szakasztott úgy, mint Csoio Csagasz, ajkán gúnyos mosoly suhant át.

— A halál utolsó kézszorítása azok számára, akikre a választásunk esik.

— Honnan származik a társaságuk neve? — kérdezte Rodisz.

— Nem tudjuk. így nevezzük magunkat megalakulásunktói kezdve, vagyis attól a pillanattól, hogy a Jan-Jah bolygóra jöttünk a Fehér Csillagokról, vagy ahogy önök állítják, a Földről.

— Sejtettem. Társaságuk neve mélyértelműbb és sokkal régebbi, mint gondolják. A Sötét Századokban a Földön légénda született Isten és a Sátán, a jó és a rossz, az ég és a pokol nagy csatájáról. Isten oldalán harcoltak a fehér angyalok, a Sátán oldalán a fekete angyalok. Az egész világ mindaddig két részre oszlott, amíg a Sátánt és fekete seregét le nem győzték és a pokolba nem taszították. De voltak angyalok, se nem fehérek, se nem feketék, hanem szürkék, amelyek függetlenek maradtak, senkinek nem engedelmeskedtek, egyik oldalon sem harcoltak. Őket kitaszította az ég, és nem fogadta be a pokol, örökre a menny és a pokol közt, azaz a Földön maradtak.

A komor jövevények égő szemmel figyeltek: tetszett nekik a legenda.

— A „Szürke Angyalok” nevet egy titkos társaság vette fel, amely az inkvizíció kegyetlenkedései ellen harcolt a Sötét Századokban, egyaránt szemben állva az úristen „fekete” szolgáinak gonoszságával és a,jó fehérek” be nem avatkozásával, közönyével. Önök, úgy hiszem, földi testvéreik utódai.

— Bámulatos! — mondta a „Szürke Angyalok” vezetője. — Ez még inkább meggyőz minket.

— Miről? — kérdezte Fay Rodisz váratlanul élesen.

— A terror szükségességéről, arról, hogy egyéni akciók helyett tömegesen kell kiirtani a kártékony embereket, akik az utóbbi időben rendkívül elszaporodtak!

— A gonoszt nem lehet mechanikusan kiirtani. Önök is látják, hogy évezredek teltek el, de a bolygójukon változatlanul igazságtalanság és elnyomás uralkodik, emberek milliói élnek elenyészően rövid életet. A kártékony embereket csak nagyon pontos célzással lehet irtani, különben fantomok ellen fognak harcolni. A hazugság és a törvénytelenség léptennyomon a bűn, a gazdagság és a veszély új fantomjait teremti meg. A vaktában végrehajtott akciókkal csak a nép szenvedéseit, az infemót fokozzák. Ez esetben önmagukat pusztítják el.

— Tehát fölöslegesnek tart minket? — hangzott a komor kérdés.

— Sőt, ártalmasnak, ha nem irtják ki a gonosz gyökereit, vagyis, ahogy régen a vadászok mondták, nem ott találják el az oligarchiát, ahol halálos sebet ejthetnek rajta. De ez csak egy lépés. Hiábavaló, ha nem követi a második és a harmadik. Nem ok nélkül hívják ezt a Három Lépés Szentélyének.

Rodisz elhallgatott, figyelmesen nézte a „Szürke Angyalok” vezetőjét.

— Folytassa — mondta az halkan hiszen azért jöttünk, hogy meghallgassuk a tanácsait. Higgye el, nincs más célunk, mint hogy könnyítsünk a nép sorsán.

— Hiszek önnek — mondta Rodisz. — De lássa be: ha a bolygón törvénytelenség uralkodik, és önök helyre akarják állítani a törvényt, akkor éppen olyan erőseknek kell lenniük, mint amilyen a törvénytelenségeket elkövető oligarchikus állám. A rosszul szervezett társadalom ingatagságát lényegében az okozza, hogy mindig az infemo mély szakadékának peremén áll, és a legkisebb megrázkódtatásra visszazuhan az Ehínség és az Emberölések Századaiba. Olyan ez, mint amikor valaki meredek hegyre kapaszkodik fel, csakhogy itt a nehézkedési erő helyett az emberek ősi ösztönei hatnak. Ha nem biztosítják az embereknek a nagyobb tudást, a jobb egészséget, akkor csak egyik infemóból a másikba, talán még rosszabba vezetik őket, mert minden strukturális változás újabb erőt emészt fel. De honnan merítsék ezt az erőt, ha nem a népből.

— De belefulladunk a szegénységbe!

— A szegénység sokféle. A Jan-Jah bolygó anyagi szegénysége még nem végzetes. Megtalálják a kivezető utat a szellemi gazdagságban. De ehhez alapra van szükség — könyvtárakra, múzeumokra, képtárakra, szobrokra, gyönyörű épületekre, jó zenére, táncra, dalra. Az anyagi javak elosztásának egyenlőtlensége nem a legnagyobb baj, ha a vezetők nem a nép szellemi nyomora árán akarják megtartani helyzetüket.

— Mit gondol, szándékosan tartják alacsony szellemi színvonalon Jan-Jah népét? — kérdezte a vezető.

— Azt hiszem, igen!

— Akkor munkához látunk! Akárhogy őriztetik is magukat a bolygó urai és a „kígyósok”, nem menekülhetnek. Megmérgezzük a vizet, amelyet külön vezetéken juttatnak el hozzájuk, lakásukban baktériumokat és radioaktív mérget permetezünk szét a levegőben, ártalmas anyagokat keverünk ételükbe.

— No és azután? Ha a nép nem érti meg az önök céljait, csak az oligarchák váltják egymást. Önök lesznek az oligarchák. Ugye, nem ezt akarják?

— Semmi esetre sem!

— Akkor készítsenek olyan akcióprogramot, amelyet mindenki megért, főleg alkossanak igazságos törvényeket. Nem olyan törvényeket, amelyek a hatalmat, a tulajdont vagy a kiváltságokat védik, hanem a becsületet, az érdemet, és elősegítik minden ember szellemi gazdagodását. Törvényekkel kezdjék a Három Lépés megtételét az igazi társadalom felé. Törvény, igazi közvélemény, az ember önmagába vetett hite. Ha ezt a három lépést megteszik, kijutnak az infemóból.

— De hiszen ez nem terror!

— Persze, hogy nem. Ez forradalom. De a „Szürke Ángyalók”, ha felkészültek rá, rettegésben tarthatják a törvénytelenségek elkövetőit. Közös ügy nélkül, a „rél”-ek és „hél”-ek szövetsége nélkül, csak egy maroknyi oligarcha lesz önökből.

A „Szürke Angyalok” vezetője tenyerét a halántékához emelte, és meghajolt Rodisz előtt.

— Sokat kell még ezen gondolkozni, de már látom a fénysugárt.

A „Szürke Angyalok” köpenyükbe burkolózva elvonultak. Rodisz hátradőlt a székén. Előtte Ritin ült, elmerülve készítette a vázlatokat.

XII. FEJEZET

Kristályablak

Mielőtt kiment az utcára, Vir Norin megnézte magát a tükörben. Azon volt, hogy ne tűnjék ki a fővárosi lakosok közül, még a járásukat is utánozta. A Tormanszon is voltak szép számmal jól megtermett, erős izomzatú emberek: hivatásos sportolók — birkózók, labdajátékosok, cirkuszi erőművészek.

Vir Norin az orvos-biológiai intézetbe ment. A Jan-Jah tudósai a természettudományoknak ezt a két ágát összekapcsolták.

Az utcán mindenki rohant, mindenkit űzött a félelem, hogy elkésik, mert az emberek nem tudtak bánni az idejükkel, mert rossz volt a közlekedés, rosszul szervezett a kereskedelem. A férfiak izgatottan siettek, a nők — soványak, mint a kóró — egyenetlen léptekkel haladtak, mert a kényelmetlen lábbeli elrontotta járásukat. Élelmiszerrel megtömött szatyrokat cipeltek. A nők általában mind meggömyedtek, előreejtették a vállukat, szégyenkezve rejtegették keblüket. Csak azok húzták ki magukat, akik pénzért kaphatók voltak.

Az intézet, amely Vir Norbit meghívta, egyszerű és tiszta architektúrájú új épületben működött. A látogató azt hitte, hogy itt jó körülmények közt folyik a munka. A hatalmas ablakokon bőségesen áradt be a fény. („Túlságosan sok — gondoha Vir Norin —, mert hiányoznak az elsötétítő berendezések és a fényszűrők.” De a vékony falak nem védtek az utca zajátói, a mennyezet alacsony volt, a szellőzés pedig rossz. Egyébként a fülledtség és a zsúfoltság a Bölcsesség Központja életének elkerülhetetlen velejárója volt. A régi házakat legalább vastag falakkal és magas emeletekkel építették, így csöndesebbek és hűvösebbek voltak.

Az előcsarnokban lila ruhás őr ült, s amint a Négyek Tanácsának igazolványát megpillantotta, alázatosan felugrott. Az igazgató első helyettese lejött az emeletről, és szívélyesen végigkísérte a vendéget az intézeten.

A harmadik — biofizikai — emeleten az asztronavigátort bevezették egy halványrózsaszínű lámpákkal megvilágított folyosóra, amelynek bal oldali falát egy darabból való, több métér hosszú, kristályosán áttetsző üveg alkotta, elválasztva a folyosót a laboratóriumtól. A természetes fénytől teljesen megfosztott alacsony, óriási teremben nyomasztó egyhangúság: egyforma asztalok és pultok sorai, az asztalok fölé sárga köpenyes és sapkás férfiak és nők hajoltak feszült figyelemmel. Vir Norin észrevette, hogy az emberek akkor vették fel ezt a testtartást, amikor az igazgatóhelyettes feltűnt a folyosón. A tormanszi férfi elégedetten nevetgélt.

— Jól kigondoltuk! Ha mi, vezetők itt átmegyünk, szemmel tarthatunk minden dolgozót. Sok a lógós, hajtani kell őket!

— Más módszerek nincsenek? — kérdezte Vir Norin.

— Ez a legjobb és legemberségesebb.

— És így van minden laboratóriumban?

— Így, ha az intézet új épületben van. A régiekben sokkal rosszabb a helyzet, a vezetőknek nehezebb a dolguk. A tudósok fecsegnek munkaidő alatt, nem becsülik az időt, amely az államé. Gyakran kell ellenőrizni őket.

Az emberek a Jan-Jahon, mint minden egyéb tevékenységet, a tudományos munkát is láthatóan kényszernek érezték. Az apró részletekkel való foglalkozás nem érdekelte őket, mert nem látták az értelmét és a célját. Csak a kiváltságokat biztosító tudományos fokozatnak és beosztásnak volt jelentősége számukra. Az egyszerű intézetekben kidolgozott tudományos részadatokat magasabb kategóriába sorolt tudósok használták fel jobban felszerelt intézetekben, amelyeket „lilák” őriztek. Minden valamennyire tehetséges tudóst a fővárosban és az egyenlítői óceán partján fekvő két-három nagyvárosban gyűjtöttek össze. Ilyen intézetbe jött Norin is, igazi értelmiségieket keresve, akik a Jan-Jah emberiség boldogulása érdekében végeznek tudományos kutatásokat, mint Tael mérnök és barátai.

Az asztronavigátor és az igazgatóhelyettes bejárta az épületét. Valamennyi laboratórium egyforma volt, csak a béréndezésben és a dolgozók számában különbözött egymástól.

— Térjünk vissza a számítógépek osztályára — javasolta Vir Norin ott egy műszer felkeltette érdeklődésemet. Ha megengedi, érdeklődnék róla a biofizikusoktól.

— Ok nem sokat mondhatnak.

— S ön ismeri a műszer rendeltetését?

— Természetesen. Nem tudom, ön mennyire szakértő ebben, de megpróbálom elmagyarázni — felelte fontoskodva az igazgatóhelyettes.

— Köszönöm, mindent értek — mondta Vir Norin jeges hangon.

— Tudósaink találkozni szeretnének önnel — mondta sietve az igazgatóhelyettes —, de most dolgoznak a különböző munkahelyeken. Vámunk kell, amíg valamennyien összegyűlnek. Nem jönne el hozzánk a „műhelybe”? így nevezik esti összejöveteleinket, ahol szórakozunk, vitákat rendezünk vagy megnézünk valamilyen műsort.

— Úgy látszik — mosolyodott el az asztronavigátor —, ezúttal én leszek a szórakozás is, a műsor is, a vita is.

— Ugyan, hova gondol! — felelte zavartan az igazgatóhelyettes. — Embereink szeretnének elbeszélgetni a földi kollégával, érdeklődni tőle, és felelni a kérdéseire.

— Rendben van — egyezett bele Vir Norin. Nem tartotta fel további kérdésekkel az igazgatóhelyettest, mert tudta, hogy annak még megfelelő előkészületeket kell tennie. — Este el-jövök.

Az intézetből a főpostára ment. Ott, ahogy a fővárosiak büszkén mondogatták, korszerű gépek működnek; hatjelű szimbólumok alapján egy pillanat alatt szétválogatják és kiadják az olyanoknak érkező leveleket, akik nem kívánják igénybe venni a videohálózatot, mert attól félnek, hogy lehallgatják személyes titkaikat. De az emberek nem tudták, hogy a legkisebb gyanú esetén a levelek átkerülnek a szomszédos gépbe, az átvilágítja és lefényképezi a tartalmukat, s kódjelzésre az átvevőt is önműködően felveszi ugyanarra a lemezre…

Más gépek minden lehető felvilágosítást megadtak, elvégezték a képességvizsgálatot, és tanácsot adtak a fővárosban munkát keresőknek.

A régi postaépület óriási termében körös-körül automaták sorakoztak. Mindegyik fölött világító hieroglifák részletesen elmagyarázták, milyen műveleteket kell elvégezni, hogy valaki megkapja a levelet, a tanácsot vagy a felvilágosítást. A tormanszi iskolákban nyilván nem tanították a közhasználatú gépék kezelését. A teremben barna egyenruhás tanácsadók jártak fel-alá, hogy szükség esetén segítsenek az ügyfeleknek. Gőgösen sétálgattak, a terem két végében elhelyezkedett két „lilát” utánozták. Vir Norin nem vette észre, hogy bárki is igénybe vette volna segítségüket.

Vir Norin odament a képességvizsgáló géphez, igyekezett beleélni magát annak a tormanszinak érzésvilágába, aki mészsziről jött a fővárosba, hogy itt új életet kezdjen. Elvégezte az előírt műveleteket. Fent egy kis ablakocskában narancsszínű fény gyűlt ki, s egy rideg hang ezt recsegte: „Értelmi képessége alacsony, pszichikai fejlettség gyengébb a fővárosi átlagnál, korlátolt és ostoba, de az izomreakció kitűnő. A városi közlekedésnél mint kocsivezető keressen munkát.”

Vir Norin értetlenül nézett az automatára. A felső ablakocskában kialudt a fény. Norin háta mögött nevettek. Néhány ember közeledett az automatához. Vir Norin meghökkenését a maguk módján értelmezték.

Miért lógatod az orrod? A kocsivezetői munka talán nem is jó? Kotródj, ne tarts föl! — kiabáltak rá. Vir Norin a teremnek abba a majdnem néptelen részébe ment, ahol könyvekét és újságokat árusítottak.

Egyébként megértette az automata következtetéseinek látszólagos ostobaságát. A Tormansz normáinak megfelelően programozott gép nem tudta felfogni a legmagasabb szintet meghaladó jelzéseket, és szükségképpen a legalacsonyabb szint alattinak számította. Ugyanez történt volna egy kiváló képességű tormanszival is.

Vir Norin keserűen sóhajtott, körülnézett, és tekintete egy lányra esett, aki a könyvárusító bódétól nem messze a fal kiszögellésére könyökölt. Nagy szeme volt és gyermekien vékony nyaka. Kicsi kezében sárga papírlapokat, nyilván levelet fórgatott idegesen. Nagy könnycseppek peregtek hosszú szempilIái alól. Nyugtalan szomorúsága átragadt Norinra. Nem tudta elszánni magát, hogy csak úgy egyszerűen megszólítsa az ismeretlent, azon töprengett, hogyan segíthetne bánatán. A fővárosiaknál barnább bőre arra vallott, hogy a lány a hátsó féltekéről származik. Rövid és könnyű ruhája alól kilátszott karcsú, erős lába. Fekete haja elütött a többnyire vörhenyesfekete tormanszi fejektől, de összhangban volt szürke szemévei. Az emberek jöttek-mentek körülötte. A férfiak kihívó pillantást vetettek rá. Ilyenkor a lány elfordult vagy lehajtotta a fejét, mint aki belemerült a levél olvasásába.

Mennél tovább figyelte Vir Norin az ismeretlent, annál inkább érezte, hogy a lány bajban van.

Vir Norin tudta, hogy itt nem mehet csak úgy oda valakihez, nem szólíthatja meg. A baráti figyelmességet, amely a Földön annyira természetes, a Tormanszon gyanakvással és visszautasítással fogadják. Az idősebb „hél”-ek attól félnek, hogy ha valaki szóba áll velük, az bizonyára az állam titkos ügynöke, provokátor. A fiatalabb nők pedig félnek a férfiaktói. Ahogy így töprengett, újra találkozott a tekintetük. Rámosolygott.

A lány megremegett, arca egy pillanatra megkeményedett, de a földlakó szeméből sugárzó jóság erősebbnek bizonyult. Szomorúan és bátortalanul visszamosolygott.

Vir Norin olyan gyorsan ment oda, hogy a lány ijedten visszahőkölt, és kinyújtotta a karját, mintha el akarná lökni.

— Ki vagy? Te egészen másnak látszol, mint a többiek.

— Érthető — mosolyodott el Vir Norin —, messziről jöttem. Nagyon messziről! De én itt biztonságban vagyok. Valami baj történt? — A levélre mutatott.

— Milyen mulatságosan beszélsz velem, pedig nem tartózom a főváros előkelőségei közé — mosolygott a lány, majd feltörő könnyeivel küszködve hozzátette: — Minden összeomlőtt. Haza kellene térnem, de ehhez… — Elhallgatott és elfordult.

Vir Norin hamarosan mindent megtudott. Szu An-Te vagy Szu-Te a hátsó féltekéről jött, az asztronavigátor számára ismeretlen városból, ahol valami fontos ok miatt (Vir erről nem faggatta) nem maradhatott tovább. A bátyjához jött, aki egy öntödében dolgozott. Bátyja, egyetlen hozzátartozója, azt szerette volna, ha énekelni és táncolni tanul a fővárosban. Sikér esetén a lányból „hél” lehetett volna. Régi álma volt ez, mert nagyon szerette a húgát.

Amire Szu-Te eljutott a fővárosba, bátyját súlyos üzemi baleset érte, és idő előtt a Gyöngéd Halál Palotájába küldték. Szegényes holmiját, főleg pedig megtakarított pénzét, amelyet Szu-Te érkezésére tett félre, szétlopkodták a szomszédok. Halála előtt búcsúlevelet írt Szu-Tenek, mert tudta, hogy megérkezésekor a lány a postahivatalba megy felvilágosításért, hol találhatja meg bátyját a fővárosban. S itt van… SzuTe átnyújtotta a sárga lapokat.

— S most mit szándékozik tenni? — kérdezte Vir Norin.

— Nem tudom. Első gondolatom az volt, hogy elmegyek a Gyöngéd Halál Palotájába, de ott majd túlságosan fiatalnak, erősnek találnak, és elküldenek valahová, ahol rosszabb lesz, mint ahonnan jöttem. Főleg mert…

— Mert szép?

— Inkább azért, mert vágyat ébresztek.

— Hát olyan nehéz tisztességes embert találni ebben a nagy városban, és segítséget kérni tőle?

Szu-Te kissé sajnálkozva nézett a földlakóra.

— Te csakugyan messziről jöttél, talán az erdőkből, amelyek úgy hallottam, még nőnek a Vörös Hegyek gerincén és a Haránt hegyláncon.

Vir Norin csodálkozását látva, Szu-Te megmagyarázta: A férfiak szívesen adnának nekem pénzt, de mindjárt meg kellene szolgálnom.

— Megszolgálni?

— Igen. Hát nem érted?

— De igen, igen… És a nők?

— A nők csak sértegetnének, és azt tanácsolnák, menjek el dolgozni. Nálunk a nők nem szeretik az olyan fiatalokat, akik jobban vonzzák a férfiakat, mint ők. A nők mindig ellenségei egymásnak, amíg meg nem öregszenek.

— Bocsássa meg az idegennek az ostoba kérdést. De tőlem talán elfogadja a segítséget.

A lány csupa figyelem lett, majd halvány mosoly suhant át az arcán.

— Mit értesz azon, hogy „segítség”?

— Mindjárt elmegyünk az „Azúr Felhő” szállodába, ahol lakom. Kiveszünk egy szobát, amíg el nem helyezkedik. Együtt megebédelünk. Utána maga a saját dolgát intézi, én meg a magamét.

— Úgy nézem, befolyásos ember vagy, ha a város felső részében laksz, szállodában. Nem is tudom, miért beszélek veled ilyen bátran. Vagy talán másnak néztél engem? Hiszen én csak egy közönséges, ostoba „rél” vagyok, aki messze vidékről jött! Semmihez sem értek…

— Hát énekelni és táncolni?

— Egy kicsit. Meg rajzolni. De azt ki nem tud?

— A Bölcsesség Központja városnak háromnegyed része!

— Különös. Nálunk, az isten háta mögött, régi dalokat énekelnek és sokat táncolnak.

— Én mégsem nézem magát másnak. Egyetlen nőt sem ismerek a fővárosban.

— Hát az hogy lehet? Te olyan… olyan…

Válasz helyett Vir Norin belékarolt, ahogy a fővárosban szokták, és elindult a lánnyal a szállodába. Felmentek a dombra, az „Azúr Felhő” fehér és sárga épületéhez, és beléptek az alacsony előcsarnokba, amelyet annyira besötétítettek, hogy még nappal is égtek a zöld lámpák.

— Szu-Tenek szobára van szüksége — fordult Vir Norin a portáshoz.

— Neki? — bökött a fiatal tormanszi férfi a lány felé. — Iratokát!

Szu-Te izgatottan matatott kis kézitáskájában és elővett egy piros papírt.

A portás füttyentett.

— Ohó, de hol a letelepedési engedély?

A lány zavartan magyarázni kezdte, hogy a fivére már megszerezte, de aztán…

— Mindegy! — vágott közbe nyersen a portás. — A Bölcsesség Központja városban egyetlen szállodában se eresztenek be! Ne is kérd, hiábavaló!

Vir Norin megpróbált a portás lelkére beszélni. De még a Négyek Tanácsa vendégének igazolványa sem segített.

— Elveszítem az állásom, ha beengedek egy embert, akinek nincsenek iratai. Különösen nőt.

— Miért „különösen nőt”?

— Nem támogathatjuk az erkölcstelenséget.

— De a barátaimat csak fogadhatom?

— Természetesen. A szobájában. Éjszaka azonban jöhetnek ellenőrizni a „lilák”, és akkor kellemetlenségei lesznek — persze a nőnek! De hová lett?

Vir Norin körülnézett. A vita hevében nem vette észre, hogy Szu-Te eltűnt. Egy szempillantás alatt az utcán termett. Megpillantotta Szu-Tet: lehajtott fejjel ment, még mindig a markábán szorongatta a használhatatlan piros iratot.

— Szu-Te — szólt utána.

A lány megfordult, egy pillanatra öröm villant fel az arcán.

— Menjünk! — nyújtotta Vir a kezét.

— Hová? így is elég kellemetlenséget okoztam neked. Látóm, te éppen olyan idegen vagy itt, mint én, nem tudod, mit szabad és mit nem. Isten veled!

— Menjünk hozzám. Rövid időre, amíg beszélek a barátaimmal és nem találok szobát magának, s egyúttal nekem is. Azelőtt közömbös volt a számomra a szálloda, de most undorít.

Szu-Te engedett. Amikor beléptek az előcsarnokba, a portás cinikus mosollyal fogadta őket. Vir Norin elhatározta, hogy megbünteti. Néhány másodperc múlva a portás térden állva átnyújtotta Vir Norin szobakulcsát. A Tormanszon minden szobát gondosan zárva tartottak, így próbáltak harcolni a kétségbeejtően elharapódzott tolvajlások ellen. A portás alázatosan megcsókolta a lány poros lábát. Szu-Te futásnak eredt. Vir Norin elkapta a kezénél fogva, és bevitte kétszobás lakosztályába, amely a fővárosi vendégeknél fényűzésnek számitott.

A fáradt és lelke mélyéig megrendült lányt leültette egy puha karosszékbe. Észrevette, hogy idegesen nyalogatja kiszáradt ajkait; megitatta, majd kezét forró homlokára téve, megnyugtatta, és csak ezután hívta elő az ágy alól a kilenclábút.

Az SDF halkan zümmögni kezdett. Szu-Te felugrott, arcán félelem és csodálkozás váltakozott.

Vir Norin Taelt hívta, de csak az ügyeletest találta ott, a mérnök barátját, aki az összeköttetést tartotta a földlakókkal. Vir megkérte, keressen neki szállást a „rél”-ek között.

A beszélgetés befejezése után az SDF-et vételre állította, leült Szu-Te mellé, és kérdezgette mindenféléről, amíg nem érezte, hogy a lány megnyugodott, s már csak a nagy fáradtSággal küszködik. Mély álomba merítette a lányt. Ő maga türelmesen várta, hogy az SDF megszólaljon. Jó két óra telt el. Alig hallhatóan megszólalt a hívójel, és a képernyőn megjelent az izgatott Tael.

Vir Norin rögtön megkapta a címet. A „hél” lakónegyedben, az Építészeti Szövetség egyik magányosan élő professzoránál két kényelmes szobát találtak. Arrafelé főleg műszaki értelmiségiek laktak. Tael barátai, akik látták a „Sötét Láng”-ról közvetített filmeket, tekintélyes szerepet játszottak köztük.

Szu-Te felébredt, körülnézett.

— Menjen, mosakodjon meg — mondta vidáman az asztronavigátor. — Elmegyünk ebédelni, azután pedig a lakásra. Találtunk szobát, csakhogy az enyém mellett lesz. Ez nem fogja zavarni?

Szu-Te boldogan tapsolt.

— Egyáltalán nem! Ilyen gyorsan? Ó, milyen sokáig aludtam! Két éjszakán át utaztam, a folyosón állva, elfogyott a pénzem…

— Akkor nagyon éhes! Induljunk hát!

Bementek egy nagy Étkező Palotába, egy viszonylag szép épületbe, amelynek vaskeretes üvegajtaja volt.

Szu-Te szégyellte olcsó ruháját — ebben a napszakban a nők általában nadrágot viseltek —, behúzódott hát a sarokba, és onnan figyelte kíváncsian az ismeretlen környezetet és a fővárosiak viselkedését. Vir Norin is szívesen megtette ezt szabad perceiben. Hozták az ebédet. Vir lopva figyelte a lányt, s csodálkozott, milyen szépen, mohóság és mesterkélt finomkodás nélkül eszik, bár kétségtelenül nagyon éhes. Egészen úgy, mintha földlakó volna.

Nem messze tőlük, szürke műmárványoszlop mellett, néhány

összetolt asztalhoz zajos és szabadszájú fiatalemberek társasága telepedett. Vir Norin és Szu-Te nyugodtan beszélgettek, nem vonták magukra a figyelmet.

— Érzem, hogy te egészen rendkívüli ember vagy. Talán álruhás „kígyós”? — mondta Szu-Te, és rémület villant a szemében.

— Hallott már arról, hogy egyetlen „kígyós” segített volna valakin? — mosolyodott el Vir Norin.

— Soha! — mondta örvendezve a lány. — De miért nem tegezel, ahogy nálunk szokás? Miért?

— Majd később megmagyarázom.

Az ebédet némán fejezték be. Szu-Te csendesen követte Vir Norint, mikor elindultak, hogy megkeressék a lakást. A város régi negyedének szűk, görbe utcáin eltévedtek. Vir Norin megállított egy arrajáró „rél”-t.

— Menj fel jobbra — mondta az —, ott látsz majd szürke háztömböket. Ha a kutyák ugatni kezdenek, abból tudhatod, hogy helyben vagy.

A „hél” lakónegyedekben Vir Norin eddig is látott már sok kutyát, amelyeket asszonyok sétáltattak pórázon. A város más részeiben nem vett észre semmilyen háziállatot. Biztosra vette, hogy a kutyák a Földről származtak ide, meglepő hasonlóságuk a földi kutyákkal nem lehetett véletlen.

— Itt túlságosan sok a kutya! — csodálkozott Szu-Te. — Mi az oka?

— A hosszúéletűeknek bizonyára van idejük az állatokkal foglalkozni. Szerintem a kutyák foglyok a szűk házakban és szobákban, amelyek talán csak a macskáknak megfelelőek…

— Meg az embernek — tette hozzá Szu-Te.

— Sajnos, igen. A leglelkesebb kutyabarátok néha magányos neuraszténiások vagy sértett emberek. Számukra a kutya ragaszkodása afféle támasz, elhiteti velük, hogy valakinek a szemében ők is felsőbbrendű lények.

A lakás gazdája otthon volt. A magas, öreg „hél” mélyen meghajolt az asztronavigátor előtt, óvatosan kezet szorított Szu-Tevel. A sötét, szűk előszobában Vir Norin a tömör ajtón több bonyolult szerkezetű zárat pillantott meg.

— Nem a tolvajok ellen — magyarázta a házigazda —, azok, ha akarnak, úgyis betörnek.

— Igazán?

— Természetesen. Azt hiszem, kevesen vannak tisztában vele, mennyire tehetetlenek vagyunk mi, „hél”-ek, a csavargókkai és betörőkkel szemben. Még ha volna is fegyverünk, akkor sem védekezhetnénk. Felelősségre vonnak az okozott sérülésért, még ha késsel támadnak is ránk. Azon csodálkozom, hogy milyen kevés „rél” használja ki a lehetőséget, amit az állam kinál nekik: betömi a lakásokba, bántalmazni a lakókat.

— Miért engedi az állam az ilyen gyalázatos dolgokat?

— Nagyon egyszerű. Ezzel vezeti le az élettel elégedetlen emberek feszültségét, és a szabadság látszatát kelti. A betörők nem olyan félelmetesek, azok beérik azzal, hogy néhány holmit elvisznek. Sokkal veszélyesebbek az „uralkodó szemei”! Átkutatják a lakásokat, tiltott könyveket, dalokat, magánfel-jegyzéseket, leveleket keresnek.

Vir Norin megkérte, hogy vezesse be őket szobáikba.

A négyszögletes, szőnyegekkel és függönyökkel díszített szóbákat Szu-Te nagyon barátságosaknak találta. A házigazda rábeszélésére azt a szobát választotta, amely kinyúlt az utca fölé.

— Tudom, fiatal lányok szeretnek ábrándozni, miközben a rohanó életet figyelik — mondta ellágyulva a professzor.

— Magának van lánya? — kérdezte Szu-Te.

— Volt… Meghalt a Gyöngéd Halál Palotájában: képességei szerint „rél” volt, és nem akart élni az én jogommal.

— Milyen joggal? — kérdezte halkan Vir Norin.

— Hogy megtarthassak egy embert a családomból, még ha „rél” is, azért, hogy ő ápoljon, ha megöregszem, de az államnak még szüksége van rám. így aztán nem maradt senkim…

Vir Norin másra terelte a beszélgetést, engedélyt kért, hogy később elhozhassa az SDF-et.

— Magát pedig, Szu-Te, arra kérem — mondta Vir Norin —, addig ne menjen sehova, amíg meg nem kapja a letelepedési engedélyt.

— Ne nyugtalankodjék! Én majd vigyázok rá, és nem engedem sehova a madárkáját. Ugye, hogy hasonlít a gitaura?

Vir Norin bevallotta, hogy nem tudja, mi az.

— Kicsi madár, hamvas fekete feje és farka van, a begye meggypiros, a háta és a szárnya világoskék. Igazán nem látott még gitaut?

— Nem.

— No persze. Mindig elfelejtem, hogy ön nem közülünk való.

Vir Norin észrevette, hogy Szu-Te összerezzen.

Vir Norin már a sötétség leszállta után érkezett az intézetbe. A „műhelyben” még csak gyülekeztek. A földlakót itt is leplezetlen kíváncsisággal fogadták.

Vir Norinnak eszébe jutott Tael figyelmeztetése. Az össze-jöveteleken nemcsak a Négyek Tanácsának titkos ügynökei vannak ott, hanem lehallgatják és rögzítik a beszélgetéseket. Norin elhatározta, hogy kerüli az olyan témát, amely veszélybe sodorhatja a jelenlevőket.

Az asztronavigátor csodálkozott, hogy a részvevők fesztelenül viselkedtek, meglehetősen éles hangot ütöttek meg. Nyugtálán lett, amikor hallotta, miket mondanak az oligarchák önkényéről. Az ilyen beszédekért a tudósokat azonnal börtönbe kellett volna vetni. Csak később jött rá Csoio Csagasz politikájának agyafúrtságára: hadd beszéljék ki magukat — úgysem akadályozható meg, hogy ne gondolkozzanak a társadalmi helyzeten —, hadd vezessék le a feszültséget üres fecsegésekkel, így legalább nem szerveznek összeesküvéseket, nem kell tisztogatásokat végezni az állam számára értékes értelmiségiek körében.

Elsőként egy fiatal, aszkéta arcú, kiugró állú tudós szólalt fel. Szemében az indulat tüze égett. A tudomány további fejlődésének hiábavalóságáról beszélt: minél nagyobb területet ölel fel a tudomány, minél mélyebbre hatol a természet titkaiba, annál nagyobb erőfeszítéseket és anyagi befektetéseket követel minden egyes lépés. Egyének nem juthatnak gyorsan előre a kutatásban. Az ismeretek túlságosan sokrétűek, az egyre bonyolultabb kísérletek lassítják a kutatásokat, ráadásul óriási mennyiségű fel nem használt információ halmozódik fel. Ha nem áldoznak rá elég pénzt, semmi remény, hogy a tudomány megoldja az eléje tűzött feladatokat, hogy feltárja a biológiai mechanizmusok és a szociális fejlődés ellentmondásait. Ebből az következik, hogy ők, a tudósok, kiváltságokat élveznek olyasmiért, amit nem tudnak elvégezni, vagyis élősködnek. Olyan kérdések vizsgálatába merülnek bele, amelyek gyakorlatilag már fölöslegesek, mert a bolygó tartalékai kimerültek. A tudós azzal fejezte be, hogy mondjanak le a tudomány papjainak ambícióiról, fordítsák pillantásukat az ég felé, ahonnan csillaghajók, mindenekelőtt a Jan-Jah emberekhez teljesen hasonló földlakók csillaghajói érkeznek magas rendű civilizációkból, ahol nem herdálják el a természeti kincseket. A Vir Norin mellett ülő igazgatóhelyettes a fejét csóválta, és odasúgta:

— Veszélyes beszéd, nagyon veszélyes.

— Milyen veszéllyel járhat?

— Súlyos következményekkel.

— Az állam megbünteti?

— Nem hiszem. De a kollégák nem bocsátják meg neki az ilyen önleleplezést.

Felállt egy másik tudós, és sápadtan, komoran, maró gúnynyal így szólt:

— Nem hívhatunk segítségül más civilizációkat. Hódítóként jönnek ide, s mi rabszolgáikká válunk. Ezt előre látta a nagy Ino Kay a Bölcs Visszautasítás Századában, vagyis az idegen kultúrával történt első érintkezéskor. Elnézést a földi vendégtői, de aki nem romantikus álmodozó, hanem reálisan gondolkodik, ezt vallja!

— Nem csodálkozom! — szólt közbe Vir Norin. — A Földön, még a Megosztott Világ Korában, Jang, a híres kínai tudós, azt követelte, hogy ne válaszoljunk a más bolygókról érkező hívásokra. Ugyanebben az időben Homer német csillagász kijelentette, hogy a más világokkal való kapcsolat megteremtésében látja az utolsó lehetőséget a bolygó öngyilkosságának elkerülésére, vagyis az akkor feltalált legszörnyűbb fegyver bevetésével vívandó háború megakadályozására.

Az intézet igazgatóhelyettese felsorolta, mi mindennel gazdagították az intézet tudósai az orvostudományt. Említette a gyógyszereket, a hallucinogén narkotikumokat és a pszichikum átalakításának módszereit.

— Mindez reális cáfolata az első felszólaló vádaskodásának, mely szerint szociális vonatkozásban a tudomány nem tud eredményt felmutatni. Igenis, a tudomány az emberiség javát szolgálja.

— Bocsásson meg, de hadd kérdezzem meg, hogyan szolgálja — vágott közbe Vir Norin.

— Az információ, akármilyen kiterjedt is, önmagában nem szül bölcsességet, nem segíti az embert nehézségei legyőzésében. A mérhetetlen emberi butaság nem teszi lehetővé a bajók igazi természetének megértését. Készülékeink és vegyszereink segítségével mi bevéssük a tompa fejekbe a szociális problémák alapvető megoldását. A nagy és bölcs Csoio Csagasz megbízásából megalkottuk a hipnotizáló kígyót, amely leleplezi az állam ellenségeinek fondorlatait. A mi intézetünk készítette azokat a gépeket, amelyek nagyhatású nyugtató és hallucinogén szerekkel töltik meg a levegőt. Ezekből igen kis mennyiség meg tudja változtatni a legkétségbeesettebb embér gondolatmenetét, és megbékélteti őt a bajokkal, sőt a halállal is.

— Igen, de a tudomány még az emberi lét értelmét sem tudta tisztázni — szakította félbe az igazgatóhelyettest egy újabb tudós, aki ritkás szakállával az ókori mongolokra emlékeztetett. — Az emberek nem tudnak többet az élet céljáról, mint a szárazföld és az óceán szörnyű állatai, amelyek eltűntek a Jan-Jah bolygó színéről, ezért nem vagyok hajlandó úgy ujjongani, mint a mélyen tisztelt főnököm. A műveletlen emberek szemében, akár „rél”-ek, akár a társadalom felsőbb rétegeiből valók, a tudománynak mindig igaza van. Azt hiszik, hogy a tudomány önmagában véve az ember legnemesebb eszköze, amelyet csak a saját rossz természete rontott el, hogy a tudomány az élet leghatékonyabb ereje. Az ő elképzeléseik szerint tehát nekünk mindig tudományos úton kell haladnunk — mágikus úton, amely a tudóst varázslóvá és csalhatatlan bölccsé teszi! Kell-e mondanom, hogy az ilyen előítélet következtében milyen keserű leckét kapott a nép és az egész Jan Jah bolygó!

A szakadék a Jan-Jah nép és a tudomány között olyan nagy, hogy az emberek többsége, teljes hozzá nem értése miatt, ba bonás félelemmel tekint a tudósokra. Mi pedig úgy viszonozzuk ezt, hogy cseppet sem törődünk a nép sorsával.

Az igazgatóhelyettes intésére a gyűlés elnöke félbeszakította a szónokot:

— Ma este már másodszor történik meg, hogy tűrhetetlenül megrágalmazzák a tudományt és becsületes munkásait. Hallgassuk meg inkább vendégünket, az ő véleményét a tudományról, az elhangzottakról.

Vir Norin felállt, elnézést kért, ha netán valamit nem pontosan értett, s közölte, hogy megpróbálja nagy vonásokban kifejteni a földlakók véleményét a tudományról.

A tudomány nem ismeri és nem ismerheti a világot a maga végtelenségében. Katasztrófa, ha azt hisszük, hogy már megtalálta minden probléma megoldását. így csak azok gondolkozhatnak, akiket elvakított a dogmatizmus vagy a kritikátlan lelkesedés. Egyetlen felfedezés, egyetlen nagy törvény sem végleges. Olyan ez, mintha egy történész azt hinné, hogy a történelem véget ért. Minél többet tudunk, a természet annál több rejtélyével találjuk magunkat szemben. Olyan bonyolult és rejtélyes a világmindenség, hogy a tudomány több évezredes fejlődése leszoktatott bennünket a régi tudósokra jellemző gőgről és megtanított a szerénységre. Az egyik alaptétel, amelyre gyerekeinket tanítjuk. így hangzik: „Csak jelentéktelen részét ismerjük annak, amit ismernünk kell…”

A csodálkozás halk moraja futott át a szobán. Vir Norin folytatta:

— Mit mondhatok az önök tudományáról? Háromezer évvei ezelőtt a bölcs Erf Rom azt írta, hogy a jövendő tudománya ne a társadalom hite legyen, hanem erkölcse, másként nem pótolja teljesen a vallást, és annak a helyén légüres tér marád. A tudásvágynak kell pótolnia a feltűnés vágyát. Úgy Iátóm, önöknél ez a visszájára fordult, sőt, az örök ifjúság nagy kérdését is a korai halállal oldották meg. Milyennek láttam a tudományt az intézetekben és a mai vitán? Úgy gondolom, legnagyobb fogyatékossága, hogy nem törődik az emberrel, ami nálunk, a Földön megengedhetetlen. A humanizmus és az embertelenség egymás mellett halad a tudományban. Keskenyhatár választja el őket, és nagyon tiszta és becsületes embernek kell lenni ahhoz, hogy át ne tévedjen rajta.

A jótétemények, amelyekről itt szó esett, nézetem szerint siralmasak, nem igazolja őket semmiféle államérdek. A nyugtatószerek, amelyek megbékéltetik az embereket az élet nyomorúságaival, olyanok, mint a kasza, levágnak mindent: virágot és gazt, jót és rosszat. Az önök biológiai tudománya szemmel láthatóan a belső szabadság elnyomására irányul. Hogyan segíthetik az embereket az élet szépségeinek felfedezésében, megbecsülésében, ha elfojtják az érzelmeket, megsemmisitik a lelket?

Elnézést kérek, hogy nem tudtam jól kifejteni a Föld bőicsességét. Végtére is én csak asztronavigátor vagyok. Más, nálám alkalmasabb emberek távolléte miatt kényszerültem arra, hogy itt beszéljek. Ne higgyék, hogy a mi világunk tudományának sokkal nagyobb látóköre büszkeséggel tölt el engem. Fejet hajtok a hősiesség előtt, amellyel a bolygó magányosan, a többiektől elszigetelten törekszik a megismerés felé. Az önök minden lépése nehezebb a miénknél és ezért értékesebb is, de csak egy feltétellel: ha a Jan-Jah emberiség szenvedéseinek csökkentésére, az infemóból való kiemelkedésre irányul. Nálunk a tudomány értékének ez az egyetlen kritériuma.

Vir Norin meghajolt.

Az intézet igazgatóhelyettese köszönetét mondott Vir Norinnak, és hozzátette, hogy a földi bölcsesség talán nagy, de ő nem ért vele egyet, s hogy ezt az igen fontos vitát folytatni kell.

— Én sem értek önökkel egyet — mosolyodott el az asztronavigátor. — Egykor nálunk, a Földön is rengeteg vita folyt milliónyi kérdésben, milliószám adták ki a könyveket, amelyekben az emberek ellenfeleikkel vitatkoztak. Végül is eltévedtünk a szemantika és a szillogizmusok, a milliónyi filozófiai meghatározás, a matematikai kutatások rendkívül bonyolult útvesztőjében. Az irodalomban hasonló folyamat zajlott le: rafinált szófacsarások, üres, tartalmatlan formák zűrzavara.

— Egy pillanat! — kiáltotta az igazgatóhelyettes. — Ön taIán a matematikai meghatározásokat is fölöslegeseknek tartja?

A matematika csak a saját nagyon szűk területén szűkséges. Önök önmaguk lettek okozói az éhínségnek, a betegségeknek és a lelki nyomorúságnak, mert nem törődtek az embérrel és a természettel, mert nem hittek három dologban: abbán, hogy lehetséges kémia nélkül, pusztán biológiai eszközökkel harcolni a kártevők ellen és a termőképesség fokozásáért; hogy lehetséges teljes értékű mesterséges táplálékot készíteni; végül nem hittek az ember nagy szellemi erejében.

Még alig ismerem a bolygójukat, de egyelőre nem láttam önöknél igazi tudományt. Az, amit itt annak neveznek, csupán technológia, szűk látókörű szakmai szemlélet, amely éppoly messze esik a világ megismeréséért végzett önfeláldozó munkától, mint a sablonmunka az igazi mesterségtől. Kérész életű felfedezésekben versengenek, amilyeneket nálunk naponta százezerszám tesznek. Persze, ez is fontos és szükséges, de ez még nem maga a tudomány.

Jókedvűen lépett az utcára, mint mindig, ha egy rosszul szellőzött épületből távozott. Már leszállt a tormanszi éjszaka, sűrű, csillagtalan sötétjében elmerült a homályos, szürke hold. A sarkon, a kábítóitalt árusító bódé fölött lámpa égett. Férfiak álldogáltak ott, rekedt szitkozódás hallatszott.

Elment az „Azúr Felhő” szállodába, „felébresztette” és a melléklépcsőn levezette az utcára az SDF-et. Még egy utolsó pillantást vetett barátságtalan lakóhelyére, és örömmel gondőlt a sokzáras lakásra, a találkozásra Szu-Te-vel. Ahogy a kilenclábú kíséretében egy néptelen fasorban haladt, eszébe jutottak a professzor szavai a gitauról, s elhatározta, hogy ellátogat a természettudományi múzeumba. De mikor? Holnap Taellel dolgozik a korongrepülőn küldött anyagon. Utána találkozik a fizika-matematika intézet tudósaival, akik szeretnének hallani a nagy felfedezésekről, de ő semmit sem tud mondani, még a kozmofizika hozzá közel eső területeiről sem. Csak egy kiváló pedagógus vagy népszerűsítő tudná közel hozni egymáshoz a különböző gondolkodásmódokat.

Az asztronavigátor megtorpant, mint akinek földbe gyökerezett a lába. Az SDF is megállt. Hat tormanszi férfi állta útjukat.

— Te földi vagy? — kérdezte a fiatalember, nyilvánvalóan „rél”.

Vir Norin bólintott.

— Akkor téged keresünk. Van köztetek egy csodaszép nő. Eviza Tanetnek hívják. Eviza Tanét — ismételte vagy inkább ábrándosán suttogta a fiatalember.

— Az expedíciónk orvosa.

— Hűha! — mondta a „rél”. — Szóval ő azt mondta, hogy menjek el a vezetőtökhöz. Annak is szép a neve, nem olyan, mint Evizáé, de kellemesen hangzik: Fay Rodisz. Azt mondta, hogy okvetlenül beszéljek vele, mert ez fontos nekünk is, nektek is. Hogy miért, nem tudom. De megígértem. Aztán kiderült, hogy én, Gzer-Bu-Jam, akit mindenki ismer, akitől reszketnek a „rél”-ek és a „hél”-ek, nem tudom teljesítem az ígéretemet. Fay Rodiszt egész hadsereg lila ruhás bitang őrzi, a „hél”-ek pedig nem hisznek nekem. Azt hiszik, hogy a „kigyósok” megvesztegettek. Tudsz-e csinálni valamit, hogy beszélhessek a vezetőtökkel?

— Tudok.

— Mikor?

— Most. Menjünk olyan helyre, ahol senki sem jár.

— Ez már beszéd! — kiáltott fel örömmel a „rél”, és a fasorból egy mellékösvényre vezette Vir Norint, ahol hosszú tábla állt, rajta a járókelők okulására szolgáló szöveg. Ilyen táblák több helyütt is voltak a fővárosban, de Vir Norin sohasem látta, hogy bárki is olvasta volna a feliratokat.

Az SDF hívására Rodisz szinte azonnal válaszolt. Megjelent a kőlapra vetített képen, de nem abban a fekete tormanszi ruhában, amelyet a Történelemtárban szokott viselni, hanem a kékkel díszített rövid, fehér ruhában.

Az asztronavigátor beszámolt a „rél”-ről, aki Eviza Tanét kérésére találkozni szeretne vele. Rodisz odakérte Gzer BuJamot az optika elé, néhány pillanatig figyelmesen nézte, majd így szólt:

— Jöjjön el!

— Mikor és hogyan?

— Akár most is. Feltűnés nélkül menjen a Mindenható Idő szobrához, ott forduljon jobbra, az Utolsó Háború utca nyolcadik házához. Egyedül jöjjön. Várni fogom, és felvezetem hozzám.

Rodisz megszakította az összeköttetést.

— Ez aztán igen! — kiáltott fel örvendezve a „rél”. — Milyen egyszerűen megy minden az igazi embereknél! No jó, add át üdvözletemet Eviza Tanetnek! Kár, hogy nem látom többé.

— Miért ne láthatná? Ha elmegy Rodiszhoz, kérje még őt, hogy teremtsen összeköttetést a csillaghajóval, és hívja Eviza Tanetet.

— Köszönöm, barátom! Ideje mennem. A tormanszi férfi kezet nyújtott.

A zárak zörgésére Szu-Te kifutott az előszobába. „Köszönőm, köszönöm!” — kiáltotta Vir Norbinak. Kiderült, hogy már megszerezték neki a kék műanyag lapocskát, a letelepedési engedélyt.

Szu-Te vacsorát készített, és bánatos lett, amikor megtudta, hogy Vir Nonn esténként nem eszik, csak iszik, mégpedig valami különös italt. Ha a férfi tudja, milyen nehéz a tormanszi nőknek az étel elkészítése a kezdetleges főzőeszközeiken, megpróbált volna lenyelni egy-két falatot. De semmit sem tudott a forró főzőlapokról és az örökösen bepiszkolódó lábasokról. A lány megkérte, hogy bemehessen hozzá. Nagyon fontos kérdése lenne.

A „nagyon fontos kérdés” el is hangzott. Vir Norin nem térhetett ki előle, nem kertelhetett.

— Igen, Szu-Te, én nem a Jan-Jah, hanem egy egészen más, mérhetetlenül távoli bolygó, a Föld szülötte vagyok. Igen, azzal a csillaghajóval jöttem, amelyről már hallott, de amint lát-ja, nem vagyunk a világűr útonállói és kémei. Közös őseink több mint kétezer évvel ezelőtt ugyanazon a bolygón éltek, a Földön. Maguk mind onnan származnak, nem a Fehér Csillagokról.

— Mindjárt láttam — kiáltott fel Szu-Te büszke diadallal —, hogy te egészen más vagy. Ezért érzem magam olyan jól melletted, mint még soha az életben! — Térdre ereszkedett, megfogta az asztronavigátor kezét, az arcához szorította.

Vir Norin gyengéden elhúzta a kezét, felemelte a lányt, és leültette maga mellé egy karosszékbe.

Beszélt neki a Földről, idejövetelükről, a három földlakó hatáláról. Az SDF-ben volt néhány „csillagocska” a Föld életévei való első megismerkedés céljára.

Így kezdődtek közös estéik. Bájos hallgatójának kielégíthetetlen kíváncsisága eloszlatta a mostanában ránehezedő balsejtelmeket, hogy nem látja többé a Földet.

Harmadnap a reggelinél Vir Norin észrevette, hogy Szu-Te valamiért izgatott. Vir tudott olvasni a lány nyílt lelkében, megértette, hogy nagyon szeretne látni valamit, amire már régén vágyik, de nem meri megkérni őt. Segítségére sietett, és kijelentette, hogy szabad a délelőttje, és nagyon szívesen elmenne vele sétálni. Szu-Te bevallotta, hogy szeretne elmenni Pneg-Kiruba, nincs messze a várostól, a fivére azt írta neki, hogy ott zajlott le az ókor legnagyobb csatája, ott esett el valamelyik ősük, és megígérte, hogy feltétlenül elviszi oda.

Vir Norin és Szu-Te felkapaszkodott egy zsúfolt járműre. A járműben elviselhetetlen volt a hőség. Néha hangos vészékedés után kinyitották az ablakot, a kocsiba betört a forró por, megint elkezdődött a szitkozódás, és az ablakokat újra becsukták. Vir Norin és Szu-Te a tetőhöz rögzített rudakra kapaszkodva állt. Az asztronavigátor, akit elsodortak útitársától, észrevette, hogy Szu-Te igyekszik elhúzódni egy szemérmetlenül hozzátapadó széles orrú fiatalembertől. A lány előtt álló másik, egészen fiatal fiú a hátával próbálta odanyomni a lányt cimborájához. Szu-Te Vir Norin szemét látva elpirult, és elfordult, nem akarta, hogy a földlakó összetűzzön az utasokkai. Talán még nagyon élénken élt emlékezetében a pimasz szállodai portás, aki megalázkodva a lábát csókolta. Az asztronavigátor a pillanat tört része alatt mindent megértett, kinyújtóttá karját, és elrántotta Szu-Tetől az arcátlan fickót. Az megfordult, meglátta a magas, erős embert, aki harag nélkül nézett rá, és szitkozódva szabadulni próbált. De úgy érezte, hogy nem emberi kéz tartja, hanem présbe szorították. Szeme elhomályosult, térde megroggyant, rémülten felüvöltött: „Bocsásson, meg, soha többé nem teszem!” Vir Norin eleresztette a fickót, az pedig teleordította a kocsit, hogy majdnem megölték egy lány miatt, aki egy garast sem ér.

Vir Norin csodálkozására az utasok többsége a hazug fráterpártjára állt. Mindenki kiabálni, fenyegetőzni kezdett, az öklét rázta.

— Szálljunk le gyorsan! — súgta elsápadva Szu-Te.

Szu-Te azt ajánlotta, hogy gyalog folytassák útjukat. Régi dalokat énekelt a földlakónak. A száraz síkságon szinte észrevétlenül tették meg a hátralevő tizenkét kilométert.

Vésett, fekete jelekkel teleírt kőobeliszk állt a hajdani csatamező szélén, nyers kődarabok a tömegsírok helyét jelölték.

Forró szél susogott az ágak közt, zöld bogarak másztak bágyadtan a gyökereknél. Szu-Te kiválasztott egy nagy, piramisszerűen hegyes, repedezett követ, és térdre ereszkedett élőtte. Ujjait a halántékára szorította, és fejét lehajtva fohászt suttogott. Amikor a lány felállt, Vir Norin megkérdezte tőle:

— Kik harcoltak itt, és ki kit győzött le?

— A hagyomány szerint az elülső és a hátsó félteke uralkodói között folyt az ütközet. Több százezer ember esett el. Az elülső félteke uralkodója győzött, és az egész bolygón egységes hatalom jött létre. Ezt a csatát úgy hívják, hogy a bölcsesség győzelme a hátsó félteke tudatlan népei felett.

— A maga őse a legyőzöttek oldalán vett részt a csatában?

— Igen.

— És ha ők győztek volna, megváltozott volna az élet?

— Nem tudom. Miért változott volna meg?! A főváros bizonyára KinNan-Te volna. A házakat másképpen építették volna, tornyokkal, ahogy nálunk szokás. Lehet, hogy az őseim „kígyósok” lettek volna…

— Szeretett volna ehhez a felső réteghez tartozni?

— Jaj, dehogy! Örökké rettegni, érezni, hogy mindenki gyűlöl. Lehet, hogy csak ostoba vagyok, de nem szeretnék így élni. Inkább sehogy…

Vir Norin pillantása még egyszer körbejárt a kiégett síkon. Képzelete dübörgő hadigépekkel népesítette be, szinte hallotta a több százezer sebesült jajveszékelését és nyögését, látta a tömérdek holttestet. A becsapott emberek abban a hitben haltak meg, hogy a jövőért harcolnak, országukért, szeretteikért.

Vir Norin sóhajtva fordult útitársnőjéhez:

— Menjünk!

Azt ajánlotta, hogy vágják le a régi út kanyarulatát, menje nek nyílegyenest a kerek domb felé, amelyen az a szürke, elhagyott épület áll. Amikor odaértek, észrevette, hogy Szu-Te elfáradt, és úgy döntött, hogy pihenőt tartanak a romok árnyékában. Szu-Te leheveredett a földre, a fejét a kezére támasztóttá. Elmerülve bámulta a falat, a homlokát ráncolta, mintha valami elfelejtett dolgot próbálna felidézni. Hirtelen felugrott, és körüljárta a romokat. Azután sokáig nézegette a feliratokat és a féldomborművet, amelyen segítőkészen kinyújtott kar látszott. Kissé megnyugodott, újra leült Vir Nonn mellé, átfogta a térdét, és sokáig némán nézett a távolba.

— Hány éves vagy? — kérdezte hirtelen.

— A ti éveitek szerint, amelyek egy hónappal rövidebbek, mint a Földön, negyvenkettő.

— Nálatok ez sok vagy kevés?

— Egykor, amikor a Föld a Jan-Jahhoz hasonló színvonalon állt, az ilyen ember középkorúnak számított, most fiatalnak. Én itteni fogalmak szerint — körülbelül huszonkét, huszonhárom éves vagyok, Rodisz pedig huszonöt. Nálunk hosszú a gyermekkor. S maga hány éves?

— Húsz. Lassan középkorú leszek. Még öt évem van addig, amikor bekerülök a Gyöngéd Halál Palotájába. Téged már régen oda küldtek volna. Nem, butaságokat beszélek, hiszén te tudós vagy; és sokáig élnél itt, „hél” volnál!

— El van keseredve, Szu-Te? Nézzen a szemembe! A lány ráemelte szomorú pillantását.

— Nem — mondta halkan —, nekem jó, csak ma másodszor találkozom a hajdani halállal.

— Hogyan? Ez is emlékmű? Itt mi volt?

— Nem emlékmű, hanem templom. Élt egy híres orvos, Rce-Juti, az Éhínség és az Emberölés Korában. Ő találta fel a Gyöngéd Halál eszközét. Követői és munkatársai építették ezt a Baráti Kéz Templomot egy ősrégi, feneketlen kút fölé. Rce-Juti azt mondta a gyenge, beteg, az életbe belefáradt, üldözött és megfélemlített embereknek: „Jöjjetek ide, és én gyöngéd halállal megszabadítalak benneteket szenvedéseitektői.” Temérdek ember jött el hozzá. Az első szobában levették ruhájukat, lemosták magukról az út porát, és meztelenül léptek be a második, boltíves terembe, ahol aztán gyöngéd álombán, észrevétlenül és fájdalom nélkül haltak meg… A feneketlen kút elnyelte testüket. Egyre jöttek az elcsigázottak, akik elveszítették a reményüket, az egészségüket, szeretteiket, és magasztalták a bölcs orvost. Régen volt…

Vir Norin megsimogatta a lány szélborzolta haját. Szu-Te a férfi arcához simult. Vir képzeletében az infemó sötét falai közé zárva látta a lányt, akinek nincs már senkije, hitének, lelkének nincs többé támasza.

Nagy erőfeszítéssel leküzdötte a látomást, s mosolyogva azt mondta a lánynak, hogy okos és bájos, tetszik neki.

Szu-Te bizalommal nézett rá. Aztán gyorsan felugrott, olyan ruganyosán, mintha a Föld leánya volna. Elindultak a komor város felé.

XIII. FEJEZET

Űrhajó — start!

Vir Norin annál az utcánál vált el Szu-Tetől, ahol Tael sok barátja dolgozott egy kis finommechanikai üzemben. A lány találkozni akart egyikükkel, aki megígérte, hogy segít neki munkát keresni.

Szu-Te izgatottan tért haza, minden úgy alakult, ahogy elképzelte. De öröme nem sokáig tartott, bánat szakadt rá, mert megtudta, hogy a földlakók látogatása a Jan-Jahon hamarosan véget ér. Már csak ketten vannak a Bölcsesség Központjában, a többiek mind a csillaghajón tartózkodnak.

Vir Norin ezen az estén sokáig várta, hogy a lány kijöjjön a szobájából, de Szu-Te nem mutatkozott. Végül maga kopogtatott behozzá.

Szu-Te az asztalnál ült, fejét a kaijára hajtotta. Valóban a gitaura, a szomorú madárra hasonlított. Felugrott, sietve kényelmes helyet csinált Vir Norinnak, ő maga pedig a padlóra, egy kemény párnára ült és sokáig szótlanul nézte földi barátját.

— Hamarosan elrepül a csillaghajód? — szólalt meg végül.

— Hamarosan. Akarsz velünk jönni? — tört fel Norinból a kérdés, bár tudta, hogy ezt nem lett volna szabad megkérdeznie.

A nyugodt szomorúságot kemény belső harc váltotta fel a lány arcán. A szeme megtelt könnyel, a lélegzete elakadt. Hosszú hallgatás után erőlködve megszólalt:

— Nem… Ne hidd, hogy hálátlan vagyok, mint sokan közülünk, vagy hogy… nem szeretlek. Mindjárt jövök!

Eltűnt a beépített ruhásszekrényben, amelyben öltözködni szokott.

Vir Norin a szőnyeg tarka mintáját nézte. Azon töprengett, hogy a lányt természetes okossága visszatartja attól, hogy vele menjen a Földre. Tudja, hogy ez szökés lenne, és a Földön elveszne számára az élet célja és értelme.

Halkan nyílt a szekrényajtó.

— Vir! — suttogta a lány. A férfi megfordult és megdermedt.

Ott állt előtte meztelenül Szu-Te. Meghatóan keveredett benne az asszonyi merészség és a gyermeki félénkség. Ragyogó és szomorú szemmel nézett Vir Norinra, mint aki sajnálja, hogy nem adhat többet. Két kezét a szívére tette, majd a férfi felé nyújtotta.

Vir Norin megértette, hogy Jan-Jah szokás szerint most a legszentebbet, a legnagyobbat adja neki. Ilyen áldozatot Vir Norin nem utasíthatott vissza, de nem is akarta visszautasbani. Ölébe kapta SzuTet, és erősen magához szorította…

Nem sok idő maradt hajnalig. Vir Norin a lány ágyánál ült. Szu-Te két kezét az arca alá téve mélyen aludt. Vir elnézte szerelmese nyugodt és gyönyörű arcát.

Szu-Te megérezte, hogy Vir nézi, de még sokáig feküdt csukott szemmel. Végre megkérdezte:

— Nem alszol, kedves? Pihenj itt mellettem. — Hangja félálomban gyermekien vékony volt. — Olyan szépet álmodtam, mint még soha! Mintha elutaztál volna — ó, nem hosszú időre! — valamilyen kisvárosba. Elindultam, hogy találkozzam veled. A mi városunk volt, és mégsem a mienk. Az emberek, akikkel találkoztam, sugároztak a jóságtól, szívesen útba igazítottak, hogy megtaláljalak, pihenni hívtak, kísértek ott, ahol eltévedhettem volna. S én mentem az utcán — milyen különös neve volt: a Szerelem utcája! aztán egy ösvényen a friss és lágy fuvön egy nagy, bővizű folyóhoz, s te ott voltál! — Megkereste Norin kezét, az arcához szorította, és ismét elaludt.

Vir Norin nem mozdult, furcsa szorítást érzett a torkában.

Felállt, körülnézett a szobában, figyelte az ébredő ház minden részéből hallatszó dobogást és kopogást. Az utcán egy éles hangú kiskutyavakkantott, szállítójármű dübörgött.

Egyre szomorúbb lett, zsákutcában érezte magát. Vonzalma a kis SzuTe iránt lobogó szerelemmé változott. S ez a szerelem tele volt soha nem érzett mély és gyengéd szánalommal, amely felébresztette a határtalan önfeláldozás vágyát. Igen, beszélnie kell Rodisszal! Hol van Rodisz?…

Fay Rodisz ezt az éjszakát a „rél”-ek problémáinak megvitatásával töltötte. Gzer Bu-Jam néhány társával még egyszer eljött a Három Lépés Szentélyébe. Első látogatásuk alkalmával a „rél”-ek azzal dicsekedtek, hogy ők jobb helyzetben vannak, mint a „hél”-ek, mindenekelőtt sokkal nagyobb a cselekvési szabadságuk. Rodisz lehűtötte őket, megmagyarázta, hogy ez képzelt szabadság; csak azt engedik meg nekik, ami nem árt az állam tekintélyének és gazdaságának, nem veszélyezteti a „kígyósokat”, akiket kiváltságaik falként választanak el a nép életétől.

— Gondolkozzanak csak el a szabadság fogalmán, ahogy önök értelmezik, és rádöbbennek, hogy milyen alantas cselekedetekre terjed ki. Az önök tiltakozása az elnyomás ellen ártatlan embereket sújt. Az állam vezetői állandóan azt hangoztátják, hogy meg kell védeni a népet. De önök megkérdezték-e már, hogy kitől? Hol az az állítólagos ellenség?

Gzer Bu-Jam sokáig hallgatott, majd elkezdett beszélni a „rél”-ek példátlan elnyomatásáról.

— Mindezt kitörölték a történelemből — mondta. — Csak a szájhagyomány őrizte meg.

Rodisz megtudta, hogy a bolygó urainak utasítására tömeges mérgezésekkel csökkentették a népességet, mikor a termelőerők kimerülése következtében kevesebb munkásra volt szűkség. Majd ennek az ellenkezője következett, a nők kényszerű mesterséges megtermékenyítése, amikor nem akartak korai haIáira ítélt gyerekeket szülni, és bátor emberek — orvosok és biológusok — hozzáférhetővé tették számukra a szükséges szereket. A legszebb és legegészségesebb lányokat kiválogatták, mint a barmokat, és különleges táborokban, gyerektermelő üzemekben tartották őket.

Az a próbálkozás, hogy az embereket automatákkal helyettesítsék, kudarcba fulladt, s ekkor visszatértek a nehéz kézi munkához, mert az emberek olcsóbbak voltak, mint a bonyolult gépek. Ezt az ide-oda táncolást a vezetők bölcs politikájának nevezték, s a tudósok azt állították róla, hogy a sikerek szakadatlan láncolata a boldog élet megteremtésében.

A tudósok mindenben a bolygó urainak kezére játszottak, szörnyű fegyvereket, mérgeket, hamisított élelmiszereket eszeltek ki, kiforgatták az igazságot, megtévesztették a népet.

Emiatt gyűlölte meg a nép a tudósokat, emiatt sértegeti, bántalmazza vagy egyszerűen megöli a „hél”-eket mint az elnyomók kiszolgálóit. A „rél”-ek nem értik a „hél”-ek nyelvét, ugyanazok a szavak egészen mást jelentenek az ő nyelvükben, mint a „hél”-ekében.

— Ami a nyelvet illeti, ebben önök a hibásak — mondta Rodisz. — Nálunk, a Földön volt idő, amikor a különböző nyelvek és különböző színvonalú kultúrák nagy száma követkéztében ugyanazok a szavak mást és mást jelentettek. Még egy nyelven belül is a társadalom különböző osztályaiban. S ezt a nagy nehézséget is sikerült legyőzni, mikor a földi emberiség egyetlen családban egyesült. Harcoljanak a szavak világosságáért és tisztaságáért, s akkor mindig szót értenek a „hél”-ekkel.

— Miben értsünk szót? Az ő igazságuk nem a miénk!

— Valóban így van? Az élet igazsága a nép sok ezer éves tapasztalataiból kristályosodik ki. De a technikailag fejlett civilizáció életében bekövetkező gyors változások bonyolulttá teszik az igazság felé vezető utakat. A többség számára közös igazságot az egzakt tudományok segítségével nem sikerült megtalálni, mert az igazság meghatározásához hiányoztak a kritériumok. Ezek a kritériumok — vagyis a mérték — a társadalom fejlődésének bizonyos időszakaiban fontosabbak magánál az igazságnál. Nálunk a Földön az ókori Görögországbán, Indiában, Kínában ezt már néhány évezreddel ezelőtt tudták… — Rodisz egy pillanatra elgondolkozott, majd így folytatta: — A megvilágosodásra való törekvést régóta megtalálhatjuk az eszelősök jövendöléseiben. Ők ösztönösen megértették a mérték rendkívüli fontosságát. Az Apokalipszisben vagy a „János jelenéseinek könyvében” — János volt a keresztény vallás egyik megalapítója — olvashatjuk a következő szavakat: „Láték egy hollófekete lovat és rajta egy lovast mértékkel a kezében…” Ez az álom az emberiség valódi igazságának megállapításához szükséges mértékről az elektronikus számítógépek feltalálása után valósult meg. Lehetővé vált a bánat és az öröm felbecsülése az érzelem és a kötelesség harmóniájának megteremtése céljából. Nálunk egy hatalmas szervezet foglalkozik ezzel, a Bánat és Öröm Akadémiája. Önöknél a „hél”-eknek és a „rél”-eknek együtt kell megállapítani a mértéket és megtalálni az igazságot, közösen harcolni érte…

Így lassú meggyőzéssel fonta Fay Rodisz a „rél”-eket és a „hél”-eket összekötő szálakat. A többit elvégezték a személyes érintkezések. A „rél”-ek és a „hél”-ek először találkoztak mint egyenlők az Idő Templomának föld alatti helyiségeiben.

Halkan megszólalt az SDF hívójele. Rodisz bekapcsolta. A képernyőn megjelent Vir Norin, és azt mondta:

— Szeretném elvinni magához Szu-Tet.

— Lány?

— Igen. A biztonság kedvéért a föld alatti helyiségbe megyek.

— Várom magukat.

Fay Rodisz láttára Szu-Te ajkáról sóhaj röppent fel.

— Maga a földiek úrnője?… Ó, én ostoba, nem is kellett volna kérdeznem. — Letérdelt Rodisz elé, aki csengő hangon felkacagott, könnyedén felemelte, és magához szorította a lányt. Szu-Te ajka hirtelen remegni kezdett, arcán nagy könnycseppek gördültek le. — Mondja meg neki… ő azt mondja, hogy nem így van, de én nem értem. Szóval, minek kellek én egy földi embernek, ha maguk ilyenek?… Én csak egy sárga csőrű madárfióka, Csa-Hik vagyok a Föld asszonyai mellett!

— Megmondom neki — felelte komolyan Rodisz, és leültette. Sokáig hallgatott.

— Maga érzékeny és okos, Szu-Te, ezért nyíltan beszélek. Vir, kedvesem! Ő nem istennő, hanem másfajta lény — tűndér. A jóságnak ezek a kis megtestesítői régóta különösen kedveitek a földi mesékben.

— Miért? — kérdezte halkan Szu-Te.

— Az istennő a hős pártfogója, aki csaknem mindig a dicsőséges halálba vezeti őt. A tündér a köznapi élet hősiességét testesíti meg. De itt a Tormanszon tündért találni?! Mit fog csinálni, szegény Norinom? — kérdezte Rodisz.

— Ha magammal vihetném! De ő azt mondja, hogy ez leheteden!

— Igaza van. Bölcs teremtés.

— Tudom. De lehetséges egy másik megoldás…

— Vir! — kiáltott fel Rodisz. — Ez itt a Tormansz, a szénvédések bolygója!

Vir Norin hirtelen méregbe gurult, és mint egy igazi tormanszi, átkozni kezdte az infemót, a Tormanszot és az embéri sorsot. Szu-Te rémülten felugrott, de Rodisz átölelte, és visszanyomta a helyére.

— Ne törődjön vele. A férfiakkal megesik, hogy felbőszíti őket saját határozatlanságuk.

— Határoztam!

— Lehet, hogy a maga helyében én is ezt tenném, Vir — mondta váratlanul Rodisz, majd földi nyelven így folytatta: — Maga el fog pusztulni, de nagy szolgálatot tesz, őt pedig megajándékozza néhány hónapig tartó boldogsággal, évet már nem mernék mondani. Vigyázzon magára! A lány meghal, mihelyt magának vége lesz. Ő nem fél a haláltól. Neki az a legszömyűbb, ha elveszti magát. Hol vannak a visszafelé vezető út számításai?

— Menta Kornál. Már akkor elkészítettük, amikor a Tormansz körül repültünk.

— Bánkódni fogunk maga után, Vir!

— És én? De bízom benne, hogy megérem a második ESCS ideérkezését, és találkozom, ha nem is magukkal, de honfitársaimmal, — Menjen, Vir! A hátralevő időben még többször látjuk egymást. Talán megváltoztatja elhatározását…

— Nem! — mondta Vir olyan keményen, hogy Szu-Te, aki egy szót sem értett, megremegett. Ösztönével megsejtette a két földlakó beszélgetésének lényegét, könnyekben tört ki, mikor Rodisz csókkal elbúcsúzott mindkettőjüktől.

Nem sokkal ezután Norin elment a fizika-technikai intézetbe, amely a legnagyobb volt a fővárosban, és szinte valamenynyi tehetséges tudóst magába szívta. Tael mérnök felhívta Vir Norin figyelmét, hogy az ottani „műhelyben” szabadabban beszélhet, mint a többiekben. A mérnök nagyon fontosnak tartóttá ezt a beszélgetést.

Az összegyűltek szigorú rendben, a tudományos hierarchiának megfelelően helyezkedtek el. Elöl, az elnökséghez közel a híres tudósok. Sokuknak a mellén különös jelvény csillogott, amely az aranykígyóval körülfont Jan-Jah bolygót ábrázolta.

Ezek mögött a középréteg képviselői terpeszkedtek, a terém végében pedig a fiatalság zsúfolódott össze. A fiatalokat korlátozott számban eresztették be.

Vir Norin eléggé ismerte már a Tormansz tudós világát, és tudta, milyen következetesen alkalmazzák a kiváltságokat, a nagyobb lakástól és a nagyobb fizetéstől egészen addig, hogy az arra érdemesek hamisítatlan és friss élelmiszert kapnak a „kígyósokat” ellátó raktárakból. A Jan-Jah társadalom sok képtelensége közül Vir Norin a leginkább talán azon csodálkozott, hogy is adhatták el magukat a bolygó legnagyobb elméi. Valószínű, hogy szakmájuk szűk keretén kívül semmi másban nem voltak kiválóak ezek a tehetséges nyárspolgárok.

Egyébként sok tudós tisztában volt ezzel. Többségük gőgösen és kihívóan viselkedett, pontosan úgy, ahogy nem teljes értékűség komplexusával küszködő emberek szoktak.

— Tudunk róla, hogy beszélt az orvos-biológiai intézetben — mondta a gyűlés elnöke, egy rideg és epés férfi —, de ott óvakodott a Tormansz tudományának értékelésétől. Megértjük a Föld embereinek tapintatosságát, de itt nyugodtan beszélhet, és olyan véleményt mondhat a tudományunkról, amilyet az valóban megérdemel.

— Újra le kell szögeznem: túlságosan keveset tudok ahhoz, hogy felmérjem és összehasonlítsam az ismeretek összességét. Ezért mindazt, amit mondok, tekintsék általános és felületes benyomás összegezésének. Vajon helyes-e az a vélemény, amely bennünk, földlakókban kialakult? Többször volt alkalmám hallani, hogy az egzakt tudomány a Jan-Jah emberiségének problémáját meg akarja oldani.

— Önöknél, a világűr meghódítóinál talán nem így van? — kérdezte az elnök. Vir Norin a fejét rázta.

— Ha nem követelünk is egymásnak nem ellentmondó tényékén alapuló igazságokat, a tudomány még a saját fejlődésében sem annyira objektív, annyira állandó és egzakt, hogy vállalhatná a társadalom teljes modelljének elkészítését. Lord Raleigh, az ókorban a Föld egyik leghíresebb tudósa, nagyon pontosan fogalmazott: „Nem hiszem, hogy a tudós több joggal tarthatja magát prófétának, mint más művelt ember. Lelke mélyén jól tudja, hogy az általa felépített elméletek alatt ellentmondások lappanganak, amelyeket nem képes feloldani. A lét legnagyobb rejtélyei, ha egyáltalán felfoghatók az embéri értelem számára, más fegyverzetet kívánnak, mint csupán a számítás és a kísérlet”…

— Milyen szégyenletes tehetetlenség! Már csak az hiányzik, hogy az istenséget hívják segítségül — kiáltotta valaki.

Vir Norin a láthatatlan kételkedő felé fordult.

— A mi pszichológiánk alapelve, hogy önmagunkban keressük azt, amit másokban feltételezünk. Önöknél még mindig élnek a szuperlényekről alkotott elképzelések. Istenek, szuperhősök, szupertudósok…

Az általam említett földi fizikus figyelembe vette az embéri pszichikum óriási belső erőit, azt a vele született képességét, hogy ki tudja javítani a világ disztorzióját, amely a térmészeti törvények felderítésével, az ismeretek hiányossága miatt keletkezett. Hangsúlyozta, hogy a külső kutatás módszerét, amely bolygónkon egykor a Nyugat tudományát jellemezte, ki kell egészíteni a Kelet önvizsgáló módszerével, amely meg éppenséggel csak az emberi értelem saját erőire hagyatkozott.

— A meddő töprengések évei ezek — szólt közbe valaki a terem végéből —, nekünk erre se időnk, se anyagi eszközünk. A kormánytól nem sok pénzt kaptunk, ön pedig a gazdag földi szemszögéből nézi a mi szegénységünket.

— Gazdagság és szegénység a megismerésben relatív — felelte az asztronavigátor. — Nálunk, a Földön minden ezzel a kérdéssel kezdődik: milyen haszna van az embernek a légtávolabbi következményekből, a szellemi és az anyagi erők legcsekélyebb felhasználásából. Ön arról beszél, hogy hiányoznak az anyagi eszközök. Akkor hát miért próbálják a kozmoszt meghódítani, holott nem ismerik kellőképpen az ember számára nélkülözhetetlen dolgokat? Hát nem látják, hogy ezen az úton minden egyes lépés nehezebb az előzőnél? Önök olyan áramlat ellen eveznek, amelynek ereje egyre növekszik. Haladjanak más úton, teremtsék meg az erős, egészséges és értelmes emberek osztály nélküli társadalmát. Erre fordítsanak minden erőt. A Föld másik régi tudósa, a matematikus Poincaré mondta, hogy bármely fizikai jelenség lehetséges tudományos magyarázatainak száma végtelen. így csak azt válasszák ki, ami közvetlenül, ha egy kis lépéssel is, de az emberek boldogsága felé visz. Csak ezt, semmi többet!

A gyűlés elnöke felállt.

— A beszélgetés olyan irányba fordult, amely aligha érdekli a Jan-Jah tudományos világának itt összegyűlt kiválóságait.

Vir Norin látta, hogy nem értették meg.

— Inkább arról tájékoztasson, milyen a földi elképzelés a világegyetem szerkezetéről — javasolta egy „Kígyó és Bolygó” rendjeles tudós.

Vir Norin engedett hallgatói kívánságának.

Beszélt a világmindenség spirális-helikoid szerkezetéről, a Sakti és a Tamasz világáról, az öttengelyű ellipszis struktúrák törvényének alárendelt erőmezők bonyolult felszínéről a kozmoszban, a fejlődés nagy és kis hullámainak hármas jellegéről, a valószínűség spirálisaszimmetrikus elméletéről, mely a Jan Jah tudományban elfogadott és a legfelső lényt feltételező lineáris-szimmetrikus helyébe lépett. Beszélt a tér és idő legyőzéséről, ami a Jan-Jah tudósok és a földlakók előtt egyaránt régóta ismert maximális csillagtömegek rejtélyeinek megfejtése után következett be, mikor feladták azt a felfogást, hogy az antivilág tökéletesen szimmetrikus a mi világunkkal. Valójában a Tamasz és a Sakti között aszimmetrikus helikoid eltolódás van, és a kvazárok robbanása nem feltétlenül tükrözi a csillagok kollapszusát a Támaszban.

A legnehezebb volt annak az elképzelésnek a leküzdése, hogy a világegyetem önmagában zárt az örök és végtelenül létező idő körében. A matematikai képletek nem segítettek, hanem csak összekuszálták a kérdést, meggátolták az emberi gondolatot, hogy felülkerekedjen az „önmagába zárt” rendszereken, szférákon, időkörökön, amelyek csak a reménytelenség infemális tapasztalatának káoszát tükrözik. Csak azután, hogy az ember le tudta küzdeni az infemó köreit, és megértette: nincs zártság, hanem végtelenbe kanyargó spirál van, csak akkor tudta, egy indiai bölcs szavai szerint, kitárni hatytyúszámyait az örökkévalóság zafír-tengerén át sebesen futó idők felett.

… Akkor, pontosan akkor lettünk mesterei az önöket csodálatba ejtő pszichikai ráhatásnak és jövőbelátásnak, akkor fedeztük fel az egyenes sugár csillaghajót, értettük meg a világegyetem anizotropikus szerkezetét.

Az egyenes sugár csillaghajók a spirálok tengelyei mentén haladnak, ahelyett, hogy megtennék a végtelenül hosszú spirális utat. A tudós képzelete, amely a világ vizsgálatának logikai lineáris módszerein alapszik, ugyanahhoz a spirálhoz hasonlít, amely vég nélkül gömbölyödik fel a Tamasz leküzdhetetlen akadályára. Csak az ifjúkor kezdetén, mielőtt a kialakult nézetek rendszere kondicionálná az embert, törnek fel benne az Egyenes Sugár képességei, amelyeket régen természetfelettinek tartottak: például a jövőbelátás és telekinézis, az a képesség, hogy a jövendő lehetőségei közül kiválaszthassa a megvalósulást.

Ugyanennek az általános törvényszerűségnek van alávetve az élet fejlődése is. Az élet az idő különböző szintjein mindenütt eljut a gondolat feltöréséig. Ehhez szükség van a belső környezet állandóságára a szervezetben és az információgyűjtés és megőrzés képességére. Más szavakkal — a lét külső feltétéleitől való lehető legnagyobb függetlenségre, mert a teljes íriggetlenség elérhetetlen.

Hogy gondolkodó lényt kapjunk, az evolúció spirálja mind szorosabbra csavarodik, mert a lehetséges feltételek folyosója egyre szűkül. Igen bonyolult szervezetek alakulnak ki, amelyek mindjobban hasonlítanak egymáshoz, bár a tér különböző pontjain keletkeztek. A gondolkodó szervezet szükségképpen és mint egyén nyilvánul meg, ellentétben a fejlődés gondolat előtti szintjén a társadalom olyan integráns tagjával, mint a hangya, a termesz és kollektív létre alkalmas állatok. A gondolkodó egyén tulajdonságai bizonyos mértékig ellentétben állnak az emberiség szociális szükségleteivel. Akár tetszik, akár nem, így történt a Földön az emberré válásban, következésképp önöknél is. Ez nem nagyon szerencsés az infemó megszüntetése szempontjából, de mikor ezt megértettük, eljutottünk arra a gondolatra, hogy most már tudatosan tovább kell csavarni, szűkíteni a spirált, korlátozni az egyéni érzések és törekvések szétszórtságát. Ebből következik a kommunista művészét és tudomány komolysága, szigorúsága, ami a magasabb kategóriájú emberek és társadalmak megkülönböztető vonása.

Ha a társadalom spiráljának összecsavarása helyett ennek az ellenkezője történik, akkor tömegestül bukkannak fel az anarchista személyiségek (különösen az élet könnyebb feltételei közt), ennek megfelelően az alkotó munkában is megkezdődik a szétszórtság: szétdarabolt alakok, szavak, formák. Az ilyen alkotások elterjedtsége alapján meg lehet állapítani a társadalom hanyatlásának időszakait — a kiegyensúlyozatlan, fegyelmezetlen emberek korszakait. A lan-lah tudományban különösen megmutatkozott a kiegyensúlyozatlan jelleg, és ennek következtében — nem találták meg a helyes utat. — Vir Norin megállt, majd azt mondta: — Bocsánat, nem kívántam társadalmi kérdéseket érinteni, de úgy látszik, mi a Földön nem tudunk másként gondolkodni, mint szem előtt tartva a fő célt: az emberek nyugalmának, örömének és alkotó munká-jának védelmét!..

A Tormansz tudósai Vir Norin beszédének befejezését komór hallgatással fogadták. Se szóval, se mozdulattal nem fejezték ki érzéseiket, miközben Vir, akit meglepett a hallgatóság reagálása, lejött az emelvényről. Meghajolt és elhagyta a termet; minden idegszálával érzékelte a kiváltságos hallgatóság ellenségességét. Amint becsukta maga mögött az ajtót, zavaros moraj támadt. Természetesen senki sem kísérte ki, és Vir Norin, aki utálta a búcsúzási ceremóniákat, még örült is, hogy időt takarított meg, és hamarabb viszontlátja Szu-Tet. Fél óra múlva hazaért. Homályos aggodalom szorongatta szívét: valami rosszra kell felkészülnie, és ez a rossz összefügg a fizikatechnikai intézetben tartott előadásával. Igen, hatással volt a tudósokra. De milyen hatással? Nem úgy viselkedett, ahogy elvárták, nem tudott megmaradni a Jan-Jah „tiszta” tudományáriak keretei között. Tael azonban éppen az ilyen felszólalás szükségességét hangsúlyozta… Beszélnie kell Rodisszal, ő távolabb lát a jövőbe.

Vir Norin balsejtelmei rögtön elmúltak, amint meglátta SzuTét. Sose hitte volna, hogy ilyen nagy boldogság lehet egy ilyen kis szobában. Szu-Te arcáról odaadó szerelem sugárzott.

Szu-Te gyakran énekelt, és rendszerint nagyon szomorúval kezdte. Beavatta Virt gyermekkori álmaiba, ifjúkori élményeibe. Aztán újra énekelt, úgy fürkészve a jövőt, mint ismeretlen messzességbe lassan hömpölygő, sötét folyót. S Vir ilyenkor szeretett volna mindenről megfeledkezni, hogy minél tovább maradhasson Szu-Tevel.

Ez azonban csak álom: túlságosan bonyolult a helyzet az idegen bolygón, ahol ő az ellenállás és az emberséges létért, az infernóból való kiszabadulásért folyó harc születő erőinek katalizátora lett! Még egy nehéz perc vár rá, amikor a csillaghajó a barátaival elindul haza. A várakozás kínozta Vir Norint, bár tudta, hogy még jó néhány napig együtt dolgozhat Rodisszal, és gyakran láthatja az SDF segítségével a csillaghajó személyzetét.

Így gondolta Vir Norin, de tévedett.

Amikor elhagyta az intézetet, a vitatkozók tömegéből kivált egy alacsony férfi, akinek olyan sárga volt a bőre, mintha beteg volna. Pedig makkegészséges volt, csak abból a népcsoportból származott, amely az elülső félteke magas szélességi körein élt. Nar-Jang volt, a híres asztrofizikus. Felsietett harmadik emeleti dolgozószobájába, bezárkózott, és dohányfüsttel élénkítve magát, számításokat végzett. Arca hol gúnyos mosolyra torzult, hol gonosz örömre derült. Végül felkapta jegyzeteit, és elment a Főtanács fogadó helyiségébe, ahonnan a legfontosabb beosztású főtisztviselőket nagy horderejű, halaszthatatlan államügyekben fel lehetett hívni.

A képernyőn megjelent egy gőgös „kígyós”.

Nar-Jang kérte, hogy kapcsolják a bolygó urát. A titok, amelyet megfejtett, olyan nagy és fontos, hogy csak magának Csoio Csagasznak mondhatja el.

A „kígyós” sokáig merőn bámulta az asztrofizikust, valamit latolgatott, végül gonosz és ravasz arca valami mosolyfélére húzódott.

— Rendben van! Várni kell, megérted, ugye.

— Hogyne, megértem…

— Akkor várj!

A képernyő elsötétült, Nar-Jang pedig elterpeszkedett egy kényelmes karosszékben, és átadta magát ábrándjainak. Ezért a bejelentésért kitüntetik a „Kígyó és Bolygó” rendjellel, a „Tudós Kígyó” címmel, szép házat kap az egyenlítői tenger partján, és Gae Od-Timfift, a híres táncosnő, akit régóta őstromol, a karjába hull…

Az ajtó hirtelen kivágódott. Két jól megtermett „lila” rontott be. Mielőtt az asztrofizikus észbe kapott volna, kirángatták karosszékéből, hátracsavarták kezét, és a kijárat felé húrcolták. A megrémült és felháborodott Nar-Jang segítségért kiabált, fenyegetőzött, hogy panaszt tesz magánál Csoio Csagasznál. Kapott egy ütést a fejére, elhomályosult a tudata. Már a gépkocsiban tért magához, amely vadul ugrált a hepehupás úton. Megpróbált érdeklődni, hová viszik és miért. Egy jókora pofon véget vetett a kérdezősködésnek.

Egy vasfallal körülvett, sötétszürke ház zárt kapuja előtt kicibálták a kocsiból. Nar-Jang remegni kezdett. A főváros lakói rettegtek Gén Sínek, Csoio Csagasz első és legfélelmetesebb munkatársának rezidenciájától. Az asztrofizikust futólépésben levitték az alagsorba. Az őrök egy pillanat alatt levagdosták ruhájáról a kapcsokat, elvették nadrágszíját, és felhasították az ingét. A peckes, szikár tudósból ágrólszakadt, toprongyos alak lett. Ijedten kapott lecsúszó nadrágja után. Hátba bökték, hogy induljon, a félelemtől és a dühtől részketve hamarosan ott állt egy nagy asztal előtt, amelynél Gén Si ült. A bolygó második embere szívélyesen elmosolyodott, és Nar-Jang önbizalma visszatért.

— Embereim túlbuzgóak voltak — mondta Gen-Si. — Látom, nem pontosan adták át nektek a parancsomat — fordult a liIákhoz. — Ő nem bűnös, hanem fontos tanú.

Gén Si némán szemügyre vette a sárga bőrű asztrofizikust, majd halkan így szólt:

— No, mondd el, mit akartál jelenteni! Remélem, valóban fontos ok miatt akartad zavarni a bolygó urát, mert különben…

— A bejelentés annyira fontos, hogy csak magával a legfőbb úrral közlöm — mondta keményen a tudós.

— Ő el van foglalva, és megparancsolta, hogy két napig ne zavarják. Beszélj, de gyorsan!

— Vele szeretnék találkozni. Nagyon mérges lesz, ha valaki másnak mondom el.

— Én nem valaki vagyok — mondta komoran Gén Si —, és nem tanácsolom, hogy makacskodj.

Nar-Jang nem szólt, megpróbálta leküzdeni rettegését. Addig úgyse mernek vele semmit csinálni, amíg a titok a birtokában van, különben magával viszi a sírba.

Az asztrofizikus némán rázta a fejét, attól félt, hogy a hangja elárulja a félelmét. Gén Si rágyújtott hosszú pipájára, és füstölgő végével a szoba sarkába mutatott.

A „lilák” egy szempillantás alaü Nar-Jang mellett termettek, lehúzták a nadrágját, a többi őr levette a burkolatot a szoba sarkában álló tárgyról. Gen-Si lomhán felállt, és odament a durván faragott fa umaagához. Ezeket a ma már csaknem kihalt állatokat valaha hátasnak és igavonónak használták a Jan-Jah bolygón. Az umaaga pofája vicsorított, a háta ékalakban volt kifaragva.

Az egyik „lila” megkérdezte:

— Egyszerű ülés, uram, vagy…

— Vagy! — felelte Gén Si. — Konok fickó, sietnem kell. A „lila” bólintott, kulcsot dugott a faállat homlokába, és elkezdte csavarni. Az ék alakú hát, mint egy száj, lassan szétnyílt.

— Tegyétek rá a kengyelt! — mondta nyugodtan Gén Si. Nar-Jang megértette, mi vár rá. Az emberek régóta suttogtak Gén Si elődjének, Gir-Baónak szörnyű találmányáról, amellyel bármilyen vallomást ki lehetett csikarni a férfiakból. Lovagló ülésben felültették őket az umaagóra, és az állat hátán levő faállkapcsok lassan összezárultak. Vad rémület fogta el az asztrofizikust, porrá zúzta makacsságát és emberi méltóságát. „Mindent elmondok”! — üvöltötte, és Gén Si lábához kúszva irgalomért könyörgött.

— Emeljétek fel, ültessétek… nem, nem az umaagára, hanem a karosszékbe!

S Nar-Jang remegve elmondta, hogy a földi vendég elszólta magát a fizika-technikai intézet ülésén, nem sejtve, milyen kö

vetkeztetésre jutnak a Jan-Jah tudósai a világegyetem általa megrajzolt képéről.

— És csak te voltál ilyen okos?

— Nem tudom…

— Nyugodtan szólíthatsz uramnak — mondta fölényesen Gén Si.

— Nem tudom, uram. Én rögtön elvonultam, és megcsináltam a rajzokat és a számításokat.

— No és?

— A csillaghajó elképzelhetetlen messzeségből jött. Legalább ezer évbe telik, amíg egy hír eljut innen a Földre, kétezer évbe egy üzenetváltás.

— Ez azt jelenti, hogy…?!kiáltott fel félig kérdőn Gén Si.

— Ez azt jelenti, hogy nem jön semmiféle második csillaghajó… Én tanácsadóként részt vettem a földlakókkal folytatott tárgyalásokon… Ráadásul — folytatta sietve Nar-Jang —, a Jan-Jah megsemmisítését engedélyező földi tanács ülése, amelyet nekünk mutattak, csalás, blöff. Semmit sem fognak letörölni a bolygó színéről! Nincs rá felhatalmazásuk!

— Hát az ilyen dolgokat felhatalmazás nélkül is meg lehet tenni, különösen, ha messze vannak saját uraiktól — gondolkozott fennhangon Gén Si, s hirtelen rárivallt a tudósra: — Senki sem tud erről? Nem mondtad el senkinek?

— Nem, nem, esküszöm a Kígyóra, esküszöm a Fehér Csillagokra!

— S ez minden, amit mondani akartál?

— Minden.

Gén Si tapasztalt füle tétovának érezte a választ. Könyörtelen pillantása belefuródott az áldozatba.

— Sajnálom, de mégis fel kell ültetni téged az umaagára. Fogjátok meg!

— Ne, ne tegye! — ordított fel kétségbeesetten Nar-Jang. — Mindent elmondtam, amire rájöttem. Csak… Megkegyelmez és szabadon bocsát, uram?

— No, halljam!

— Meghallottam két fizikusunk beszélgetését, véletlenül, esküszöm a Kígyóra! Állítólag megoldották a földlakók védőte rének rejtélyét. Golyóval vagy robbantással nem lehet feltépni. De ha polarizált kaszkád-sugár lassú nyomásával szétvágjuk, akkor enged. Az egyik azt mondta, hogy szeretné kipróbálni saját kvantum-generátorát, amelynek mintapéldányát nemrég készítette el.

— A nevük?

— Du Ban-La és Niu-Ke.

— Van még valami?

— Semmi, uram. Semmi többet nem tudok. Esküszöm….

— Mehetsz. Adjatok neki tűt és köpenyt. Két ember ménjen ezekért a fizikusokért! Illetve csak Du Ban-Lat hozzátok be. A nőkkel mindig többet kell vesződni, ők konokabbak.

A „lilák” vezetője mélyen meghajolt és kiment. A többiek a kijárat felé vezették a tudóst. Alighogy Nar-Jang átlépte a küszöböt, egy fekete ruhás tiszt, aki félrehúzódva állt, légpisztollyal hosszú tűt lőtt a tarkójába. A tű behatolt a koponyaalap és az első csigolya közé, kioltotta Nar-Jang életét.

Gén Si intett a fekete ruhás tisztnek, hogy távozhat, ő pedig átment a szomszéd helyiségbe, ahol műszerasztalok és kényeimes távbeszélő készülékek voltak. Egy kék gomb elfordításával hívta Kandó Lelufot, másképp Ka Lufot, a Négyek Tanácsának harmadik tagját, aki a bolygó gardasági ügyeit irányitóttá. Az alacsony, kövér Ka Luf díszruhát viselt, hasonlított Zet Ugra, de nagy álla, nőiesen kicsi szája és cincogó hangja volt.

— Kandó, el kell halasztanod a fogadást — mondta Gén Si minden magyarázat nélkül. — Azonnal gyere ide, innen fogunk irányítani egy bizonyos műveletet. Ritka alkalom adódott, hogy végrehajtsuk, amit kiterveltünk…

Fél óra sem telt bele, s a Négyek Tanácsának két tagja már pipázgatva tárgyalta az álnok tervet.

Csoio Csagasz időnként elvonult palotája titkos részébe (még Gén Si sem tudta, mi van a torony alatt, a föld alatti helyiségekben). Most még csak egy napja volt lent, ez azt jelentette, hogy legalább még egy napig az ő kezükben lesz a teljes hatalom. Ezalatt sok mindent lehet csinálni!

A terv egyszerű volt: letartóztatni Fay Rodiszt és Vir Norint, kínzásokkal kényszeríteni őket, hogy a televízióban mondjanak el mindent, amit kell, aztán minél hamarább megölni őket. A földlakók nem fognak harcolni az egész bolygó ellen. Jó lenne persze segítséget kapni a csillaghajótól, kínzásokkal kicsikarni a földlakók úrnőjétől, hogy intéztessen támadást a Coam kertjei ellen, és pusztítsa el Csoio Csagaszt. A csillaghajónak óriási ereje van. A Coam kertjeiből akkor csupán egy gödör marad, amely elnyeli Csagaszt, közvetlen munkatársait és az őrséget. így aztán Gén Si és Ka Luf az állam első emberei lesznek. Azt majd eldöntik, mi legyen Zet Uggal! Minden tanút eltesznek láb alól, köztük az ostoba Taelt is, aki nem tud ügyesen kémkedni!

— A jövőre nézve gondoskodni kell mély föld alatti fedezékekről. Mert biztosan jönnek még csillaghajók a Földről, ha már ismerik az utat. Elrendelem, hogy mindenkit, akit a fővárosban elfognak, ne küldjék a Gyöngéd Halál Palotájába vagy távoli vidékekre, hanem fogják őket föld alatti munkára — jelentette ki Gén Si.

— Igen bölcs gondolat! — cincogta Ka Luf.

Mialatt ők tanácskoztak, a földszintre becipelték az összevert, de még ellenálló fizikust, Du Ban-Lat. Ő konokabbnak bizonyult Nar-Jangnál, és a „lilák” kénytelenek voltak felültetni az umaagára. A fizikus elvesztette a hangját, megtört, és hóhérai kíséretében elindult a készülékéért.

Fay Rodisz az éj leszálltával lement a föld alá. Aznap nagyszabású, együttes gyűlést tartottak a „rél”-ek és a „hél”-ek, megvitatták, milyen gyakorlati lépéseket tegyenek a közös ellenállás érdekében. A felszólalókat hallgatva, Rodisz azon töprengett, hogyan tudna segíteni Vir Norinon és jó tündérén, Szu-Ten. Biztosra vette, hogy a Földről addig nem küldenek ide expedíciót, amíg a „Sötét Láng” által elhintett magok ki nem kelnek, vagy amíg ki nem derül, hogy a Bika Órája nem ér véget, a Tormanszon tovább uralkodnak a démonok. Ez esetben alkalmazni lehet a Nagy Gyűrű törvényét: meg kell semmisíteni azokat a rendszereket, amelyek elzárják a gondolkodó lények útját a világ teljes megismerése felé, megállítják fejlődésüket, fenntartják az infemót. Senki sem fogja megismételni azokat a hibákat, amelyeket a Föld régi gyarmatosítói követtek el, akik letelepedtek idegen országokban, de nem ismerték az őslakosság történelmét, pszichológiáját, szokásait, ami főleg akkor volt nagy baklövés, ha ezek a népek rendkívül fejlett kultúrával rendelkeztek.

Jó ötlet lenne megállapodni Csagasszal, hogy Vir Norin a következő űrhajó megérkezéséig legálisan ittmaradjon a Jan Jah bolygón mint történész, megfigyelő és tudósító. Vagy még jobb lenne azt mondani, hogy a másik csillaghajó késik, s az asztronavigátor ittmarad, hogy megteremtse vele az összeköttetést és segítse a leszállásban. így egy ideig nyugodtan élhetne Vir Norin…

Hirtelen úgy érezte — először, amióta a Tormanszon van —, hogy halálos veszély fenyegeti.

Az ellenség már közel lehetett. A tanácskozás és a Vir sorsán való töprengés annyira lekötötte, hogy érzékei eltompultak, egy órával vagy többel is később észlelte a veszélyt. Odahívta Taelt, és elmondta neki aggodalmait. A mérnök figyelmesen ránézett, és végigfutott a hátán a hideg. A földi asszony barátságos, szinte kedves óvatosságát félelmetes elszántság váltóttá fel.

Rodisz azt javasolta, hogy a jelenlevők a két hosszú folyósón távozzanak. Ő előzőleg ellenőrizte, nem állítottak-e csapdát. Senki sem kerülhet a „lilák” karmai közé, mert egyetlen szálon elindulva eljuthatnak mindenkihez.

Tael kíséretében sietve felment, Vir Normt hívta, de múltak a percek, és nem kapott választ.

— Megpróbálok összeköttetésbe lépni Csagasszal — mondta Taelnek a hálószobájába vezető lépcső aljánál.

— Nagy Kígyó és Kígyó-Villám! Csagasz elvonult. Most már értem…

— Hogyhogy elvonult? — Rodisz emlékezetében hirtelen felvillant a titkos raktár, ahol a Földről hozott dolgokat őrizték.

— Két napra elvonult titkos rezidenciájába, és szokása szerint átadta a kormányzást Gén Sínek.

— Tehát Csoio Csagasz távollétében el akarnak fogni minkét. Kínzásokkal kényszeríteni, hogy tegyünk értük valamit, sőt az is lehet, hogy egyszerűen megölnek, hogy az űrhajó Csagaszon álljon bosszút. Tael, kedves mentse meg Vir Norint. Vigye ki az SDF-et a szentélyből, és lépjen összeköttetésbe vele. Otthon van, beszélje meg vele, hogy rejtőzzön el. Gyorsan, Tael, nem szabad késlekedni. Először engem próbálnak elfogni. Gyorsan! Én is hívom őt a szobámból.

— Hát maga, Rodisz? Mi lesz, ha sikerül nekik?

— A tervem egyszerű. Védekezni fogok az SDF-fel, amíg nem beszélek a csillaghajóval. Adja meg annak a helynek a koordinátáit, ahol a korongrepülő Csedi sebesülésekor leszállt. A korongrepülő felkészítéséhez másfél óra szükséges. Újabb húsz perc, amíg Grif Rift iderepül. A kilenclábú elemei öt órára elegendőek. Bőven van még időm. Ha elbújtatta Vir Norint, térjen vissza a kilenclábúval, és várjon a negyedik folyosó kijáratánál. Beállítom az SDF-emet önmegsemmisítésre, és lemegyek. Ne féljen, a robbanást úgy irányítom, hogy ne tegyen az épületben kárt, nehogy felfedezzék a föld alá vezető járatot. Ez még hasznunkra lehet.

— Én nem félek semmitől. Magát féltem, Rodisz, csillagom, szerelmem!

— Menjen, Tael. Nehogy elkéssünk Norin megmentésével.

— Engedje meg, hogy felmenjek magával! Két perc az egész. Meg kell győződnöm, hogy nem lopakodtak-e be a szobájába.

— Nem tudnak.

Nagyon óvatosan tolták el a falblokkot Rodisz sötét hálószobájában. Rodisz a másik szobába nyíló ajtóhoz lopódzott. Meghallotta a kilenclábú erős zúgását, és belesett. A folyosóról nyíló, sarkig tárt ajtónál emberek álltak fekete köpenyben, csuklyában és kesztyűben, az éjszakai büntető különítményesek. A folyosó tele volt „lilák”-kai. A hátulállók valami súlyos tárgyat vonszoltak, az elülsők pedig mozdulatlan sorfalat álltak, nem próbáltak se lőni, se rohamra indulni.

Fay Rodisz visszahúzódott a hálószobába.

— Siessen, Tael!

A mérnök a nyitva hagyott bejáró felé indult, és visszanézett. Hűség és szerelmes alázat tükröződött a szemében.

Rodisz átölelte és megcsókolta.

A mérnök lefutott a meredek lépcsőn, Rodisz pedig elzárta a nyílást.

A főváros lakói korán lefeküdtek, s ebben az órában a „hél” negyedben csend uralkodott. Vir Norin hirtelen felébredt. A szobában alig hallatszott az alvó Szu-Te egyenletes lélegzése. Fojtott hang szólította a sötétből: „Vir, Vir, ébredjen! Ébredjen, Vir! Veszély!”

Vir felugrott, egy pillanat alatt kiment a szeméből az álom. — Rodisz! Mi történt?

Felkeltette Szu-Tet, beszaladt a másik szobába, bekapcsolta a kilenclábút, és megpillantotta Rodisz sötét szobáját. Néhány perc múlva a kép eltűnt, majd megjelent Tael…

Rémület és lelkesedés fogta el Szu-Tet, amint vadul száguldottak az SDF-en a Bölcsesség Központja sötét utcáin. A kilenclábún csak egy ember fért el, Vir Norin a karjában tartotta a lányt. A városszéli útelágazásnál az asztronavigátor megállt. Tael tanácsára nagy kört írt le, bepermetezte a talajt különleges vegyszerrel, amelyet egyszer a mérnöktől kapott. Az állám vezetői elől eltitkolt találmánynak az volt a sajátossága, hogy hosszú időre megbénította a szaglóidegeket. Most már nem kell félnie a kutyáktól, ha a nyomukba eresztik őket. Alig két kilométernyi út volt hátra a korongrepülő leszállási helyéig.

Eközben Rodisz előjött a hálószobából. Az emberek észrevették. Nyüzsgés támadt, mutogattak rá, integettek a hátul állóknak. Rodisz erősebb fokozatra kapcsolta a védőteret, és az űrhajót hívta. Annál a táblánál, amelyen már csak két földlakó és Tael zöld fénye égett, ott ült Menta Kor. Rögtön felébresztette Grif Riftct. A parancsnok riadóztatta a csillaghajó személyzetét. Hozzáláttak a korongrepülő előkészítéséhez. Rift izgatottan kérte Rodiszt, ne várjon tovább, menjen le a föld alatti üregbe.

— A kilenclábú elboldogul maga nélkül. Már régóta féltem valami hasonlótól, s mindig csodálkoztam, hogy miért ment bele ebbe a játékba Csoio Csagasszal.

— Ez most nem az ő műve.

— Annál rosszabb. Minél hitványabb alakok a hatalom birtokosai, annál veszélyesebbek. Haladéktalanul odarepülök. Derűs ég! Hát igazán itt lesz végre az űrhajón, nem pedig a Tormansz poklában?

— Nagyon aggódom Vir miatt.

— Vir ott ül a leszálló téren a fák alatt. Induljon már, Rodisz!

— Megyek, ne szakítsa meg az összeköttetést, figyelje a szóbát. Szeretném tudni, meddig tart ki a hűséges kilenclábú. Mi már a „Sötét Láng”-ról búcsúzunk el tőle.

Rodisz felvette az asztalkáról a jegyzettekercset, csókot dobott Grif Riftnek, és bement a hálószobába.

Olyan fülsiketítő sivítás hangzott fel, hogy Rodisz egy pillanatra megdermedt. A védőtéren túl, mint egy szörnyeteg pofája, ismeretlen szerkezet bújt elő. Feltépte a védőteret, az ablakhoz, a kilenclábú mellé dobta Rodiszt.

Grif Rift belekapaszkodott a műszerasztal szélébe, félelemtői eltorzult arccal meredt a képernyőre.

— Rodisz! Rodisz! — próbálta túlkiabálni a sivítást. — Kedvesem, mondja meg, mit tegyek?

Fay Rodisz letérdelt az SDF előtt.

— Késő, Grif! Végem van. Grif, parancsnokom, hallgasson rám, könyörgök, megparancsolom: ne álljon bosszút értem! Ne kövessen el erőszakot. Nem szabad a Földről szőtt álom helyett gyűlöletet és rémületet ébresztem a tormanszi népben. Ne segítsen azoknak, akik gyilkolni jöttek büntető istenként, ami az ember legrosszabb kreációja. Ne tegye fölöslegessé áldozatainkat! Repüljenek el! Haza! Hallja, Grif? — Űrhajó — start!

Rodisznak már nem jutott ideje, hogy a kedves Földre emlékezve keressen vigaszt. Eszébe jutottak a Tormansz vakmerő sebészei, akik a feltámasztás hívei voltak, tudta, hogy nem szabad a szokásos módon meghalnia. Egy percnyi késleltetéssel robbanásra állította be az SDF-et, óriási akaraterővel megáilította a szívét, és a kilenclábúra zuhant.

A diadalordítással berontó különítményesek megálltak a földlakók úrnőjének teste előtt.

Az egyenes sugár csillaghajó parancsnokából életében most először szakadt fel a harag és a fájdalom üvöltése. A műszertáblán kialudt Fay Rodisz zöld fénye. Ott pedig, ahol Rodisz SDF-je állt, vakító, kék lángoszlop csapott fel a fekete égbe, magával ragadva Fay Rodisz elégett testének hamvait az atmoszféra felső rétegeibe.

Epilógus

Az emlékezőgép „csíllagocskája”, a Tormansz-expedícióról szóló film régen véget ért, de a növendékek a benyomásoktól lenyűgözve még mindig mozdulatlanul ültek. A tanár nem nyugtalankodott az Összekulcsolt Kezek Kora erős pszichikumé fiataljai miatt, hagyta, hogy átérezzék a látottakat. Elsőnek Kimi és Pana tért magához.

— Ezer évet öregedtem! — kiáltott fel Pana. — Micsoda szőrnyű világ! S ebben élnek a mi földi embereink. Úgy érzem magam, mint akit megmérgeztek.

— Nem öregedtél, hanem okosodtál — mosolyodott el a tanár. — Okosodni sosem könnyű. Most érettebbek lesztek, ha megértettétek, hogy az ismereteknek, amelyeket az iskola ad nektek, és a próbatételeknek, amelyeknek alávet benneteket, egyáltalán nem az a célja, hogy törvények és tények sokaságával tömje meg a fejeteket. Ez a szükségszerűség folyosója, amelyen mindenkinek át kell mennie, hogy kifejlessze közösségi tudatát, és mindenekelőtt megtanulja az óvatosságot a tettekben és a tapintatot az emberekkel való érintkezésben. A folyosó rendkívül szűk és nehezen járható.

— Most már mindent értek — felelte Pana —, még a lölöslegesnek hitt védelmi rendszereket is. Feltétlenül szükség van rájuk! Minél bonyolultabb szerkezetű a társadalom, annál könynyebben zuhanhat az infemóba. Aztán meg — folytatta sietve a lány — a gondolatoknak, a tetteknek és az ábrándoknak csökkenteniük kell a szenvedéseket és növelniük minden más ember szabadságát.

— Milyen igazad van! — mondta izgatottan Kimi. — Bennem más, igen különös benyomás támadt. A Földet ezerszer kedvesebbnek és szebbnek látom. Most értettem meg, milyen barátságos az otthonunk a világ végtelenségében, s milyen nehéz volt megépíteni. De mindez mintha vékony függöny volna, amely eltakarja a feneketlen sötétséget az emberiség múltjábán és a bolygók sorsában. Történész leszek, mint ő volt, a Bánat és Öröm Akadémiáján fogok dolgozni.

— Az „ő” Fay Rodisz? — kérdezte a tanár.

— Igen! — felelte büszkén Kimi. — Majd meggyőződik róla, hogy nem tévedtem a választásban.

— Fay Rodisz unokája a harmadik ciklusú iskolában tanul, a déli féltekén, Durban környékén — mondta ravaszkásan a tanár.

— Hogyan? — pirult el Kimi.

— Fay Rodisznak egy lánya maradt a Földön, és Grif Rift fiának a felesége lett. Lányuk és fiuk van — magyarázta a tanár —, a többi csillaghajósnak is vannak utódai. Tudok Csedi fiairól és Eviza lányairól, akik már azután jöttek világra, hogy szüleik visszatértek a Tormanszról.

— Habár az egyik fizikai sebbel tért vissza, s mindketten valószínűleg lelki sérülésekkel — jegyezte meg Dalve. — Most először rémültem meg, mikor megértettem, milyen törékeny az emberi kultúra. Ők, a tormansziak, eljutottak a kozmoszba, legyőzték az elképzelhetetlenül nagy teret, szép bolygót kaptak a sorstól…

— Igen! Aztán kirabolták, sötét szakadékba, infemóba zuhantak, öltek és eldurvultak — tette hozzá Ivetta, az izgalomtói elfúló hangon.

— Náluk minden fordítottja a mi világunknak, akár a Tamaszban. Hiába kiváló egyéniség, nagy tehetség valaki, ha nem a társadalmat szolgálja, csak zárkózott egoista lesz belőle, aki nagyra tartja magát, a jó ég tudja, miért — mondta ábrándósán Kunti.

Miran pedig még komorabban, mint máskor, hozzátette:

— Akkor éreztem meg, milyen mélyre süllyedtek a tormansziak, amikor kiderült, milyen volt a kapcsolatuk a művészekkel. Nem értették meg, hogy a művészek apránként hódították el a haláltól a szépséget, az álmokat, építettek lépcsőt az infemóból való kiemelkedésre.

— Remekül mondtad, Miran — dicsérte a tanár. — A művész hivatása éppen az, hogy segít kijutni az infemóból.

— S mi történt tovább a „Sötét Láng” személyzetével itt a Földön? — kérdezte Pana.

— Erről majd olvastok sok regényben, látni fogjátok több olyan filmen, amely a visszatértek további sorsával foglalkozik — felelte a tanár.

— A visszatértekről beszélünk — mondta Kimi —, de mi történt a Tormanszon? Mit tudunk Vir Nonn és Tael sorsáról? A csillaghajó valóban felszállt rögtön Rodisz halála után, elröpült, mindent a sorsra hagyva? A mi embereink nem tehettek ilyet!

— Nem tehettek! — felelte a tanár. — Már vártam ezt a kérdést. Itt van a kiegészítő „csillagocska”, amely a „Sötét Láng”on készült. Nem hosszú. Nézzük meg mindjárt, amíg még lfiss az élmény.

Vir Nonn egy perccel a katasztrófa előtt átkapcsolt a csillaghajóra, és annak képernyőjén éppúgy látott mindent, mint Tael Eviza kilenclábúján, amelyet a szentélyből hozott el.

Tael az épület kőpadlójára zuhant, ott, ahol Rodiszt várta. Az SDF jelzésére kelt fel. Vir Nonn kérte, hogy azonnal szerezzen neki fekete, csuklyás köpenyt, amilyet a különítményesek viselnek.

— Mit akar tenni, Vir? Fay Rodisz nincs többé!

— De élnek, akik elpusztították. Tael, legyen földlakó! Lássón dologhoz! Odamegyek magához.

Szu-Te kisírt szemmel, szenvedőn, de meg nem törve ott maradt, és várta Vir Norint a régi kerti épület ledőlt falainál, a kilenclábú védelme alatt.

Amikor Vir Norin futva megérkezett a Zet Ugrói elnevezett laboratóriumba, Tael már szerzett egy éjszakai különítményes ruhát. Vir Norin lement a föld alatti üregbe. Áthaladt az ötödik templomba vezető oszlopcsarnokon, és a Mindenható Idő szobránál magabiztosan kilépett a térre. A templom főkapujánál a „lilák” a maguk szokott módján szétkergették a robbanásra felriadt és összeverődött polgárokat. Vir Norin elől ijedten elugrottak a szembejövők, a kapunál őrködő két különítményest pedig Vir hipnotizálta, hogy ne lássák meg. A kertben alig észrevehető alakok szaladgáltak, valakit kerestek.

A fekete különítményesek lótás-futása megkönnyítette a feladatát. Vir észrevétlenül eljutott az ötödik templomig, s minthogy jól ismerte az épület beosztását, a nyugati lépcsőn felment a felső folyosóra, ahol még mindig vagy ötven feketeruhás nyüzsgött. Lassan nyomult előre a fal mentén, s a mondattöredéket összerakva világos képet kapott:

— Mire várunk? Hogy ő maga jöjjön ide… Hát a másodikát elcsípték?… Végeztek vele? Ej, csak vesztegetjük az időt! Hát nem látod, ez, akié a készülék, megölte magát!

A Rodisz szobájába félig betolt készülék mellett fej nélküli holttest hevert. A feltaláló nyilván nem akarta többé szolgálni a bolygó urait, fejét a sugár alá dugta.

— Hé, te ott! Hová furakodsz? Gyere ide! — szólt rá Norinra egy vezető, akinek a köpenyére ezüst kígyó volt hímezve.

Vir Norin bátran odament, merőn nézett a férfira.

— Igen, helyes, én parancsoltam, hogy itt állj! Senkit ne engedj a géphez, mert különben savas hordóban lassú halállal halsz meg.

Vir Norin meghajolt, a gép mellé állt. Alkalmas pillanatbán a készülék különböző pontjaira huzallal összekötött négy kockát dugott be, várt egy kicsit, majd ugyanazon az úton, amerre jött, eltávozott.

A különítményesek csodálkozására és rémületére a gondosan őrzött készülék egyszerre csak magától izzani kezdett, tüzet okozott, amelyet alig tudtak elfojtani. Alaktalan roncs maradt belőle. Gén Si dühöngött, parancsot adott, hogy robbantsák fel azt a házat, ahol Vir Norin lakik. A műszaki tudomány pontos előírásai szerint aláaknázott épület összeomlott, s az egész városnegyedben vakrémület tört ki. A romok nemcsak Vir Norint temették volna maguk alá, de legalább háromszáz lakót, ha Tael emberei idejében el nem távolítják őket.

A ház felrobbantása eltüntette Vir Norin nyomait a Bölcsesség Központjában. Most már csak megbízható rejtekhelyei kellett találni neki és Szu-Tenek.

Ezalatt Vir Norin, fel-alá járkálva SDF-je előtt, elmagyarázta útitársainak, hogy miért marad a Tormanszon, most már nyoma sincs a kételynek.

Fay Rodisz elpusztult, nem maradt ideje megszilárdítani a nagyszerű ügyet, ezért ő itt marad, segíti a tormansziakat.

Tisztában van vele, hogy nem tudja pótolni Rodiszt, hogy halálos veszéllyel kell szembenéznie, s nagyon fáj neki, hogy nem térhet vissza a gyönyörű Földre. De van lelki támasza, gyökere az idegen talajban, egy nagy szerelem. Vir a képernyő elé tuszkolta a zavart Szu-Tet. A sok sírástól duzzadt szemmel és orral, égő arccal állt ott a lány.

— Teljesítsétek Rodisz végakaratát, kedves barátaim! — mondta Vir Nonn. — Emlékezzetek utolsó szavaira. Csak mi ketten hallottuk, Rift!

— Milyen szavakat? Miért nem beszél? — kérdezte Csedi. A többiektől kissé távolabb állt, Eviza Tanethez simulva. Ebben a szomorú pózban, ahogy az űrhajó tévénaplója felvette, örökítették meg őket a „Sötét Láng” emlékművének alkotói.

— Majd megtudják a feljegyzésekből. Nincs erőm elismételni. De az expedíció vezetőjének utolsó két szavát most mindjárt meg kell tudniuk: „Űrhajó — start!”

Grif Rift elsápadt.

— Van valamire szüksége magának meg Taelnek? — kérdezte tompa, elhaló hangon.

— Igen, küldje el az utolsó korongrepülőt, az összes anyagot a REI és a PV készítéséhez, minden tartalékelemet az SDFhez, és… — az asztronavigátor tétovázott — egy kevéske földi ételt és vizet, hogy tormanszi barátaink időnként érezzék a mi világunk ízeit. Minél több gyógyszert, amelyhez nem szűkséges különleges ismeret. Ez minden!

— Meglesz — felelte Grif Rift —, jelölje meg a leszállás helyét.

A parancsnok megérintette a vezérlőasztalt, és a csillaghajó pilótafülkéjét fény vette körül — a felszállás előkészítésének jele. Vir Norin szíve megsajdult. Némán meghajolt honfitársai előtt, és kikapcsolta az SDF-et.

A „Sötét Láng” csillaghajó megszakított minden érintkezést a Tormansszal, mintha a földi életre mérgező talajon állna. Bevonták a kijárati folyosókat és erkélyeket. Az űrhajó sima teste mozdulatlanul állt, mint az elpusztult földlakók mauzóleírnia. Belül állandóan a képernyőknél ült Olla Dez. Vir Norin vagy Tael jelzését várta, de mindketten hallgattak. Még a Tormanszot egyáltalában nem ismerő ember is észrevehette a zavart és nyugtalanságot a planétáris közvetítésekben, bár egyetlen szó sem esett Rodisz pusztulásáról és Vir Norin vélt haláláról. Zet Ug rövid beszédet tartott a földlakók és a Jan Jah emberek barátságáról. Gén Si és Ka Luf nem szerepelt az adásokban. Csedi és Eviza megmagyarázta útitársainak, hogy itt mindig eltitkolják a nép elől a rendkívüli eseményeket, különösen ha valami „odafent” történt.

Teltek a napok. A bolygó közös csatornáin hirtelen minden adás megszűnt. Csoio Csagasz titkos vonalon hívta a „Sötét Láng”-ot, azt ígérte, megmagyarázza a történteket, elrendeli a nyomozást és a bűnösök felelősségre vonását. Nem feleltek neki. Nem volt miről tárgyaim vele. Kérjék meg, hogy viselje gondját az asztronavigátomak? Akkor kiszolgáltatják azoknak az embereknek, akikben nincs becsület. Egyezzenek meg újabb expedícióról, amely orvosi és technikai felszerelést, fiimeket, műalkotásokat hozna? Ez ellentétben állna az oligarchikus társadalom egész politikájával. No meg milyen megállapodásról lehetne szó, amikor a bolygón nincsenek törvényék, Becsület— és Jogügyi Tanács, senki sem törődik a közvéleménnyel.

Csagasz parancsára estig hívták a csillaghajót, azután áttértek a fenyegetésekre. Leszállt az éj, és az óriási űrhajó néma kupolája még mindig ott lebegett a part menti cserjés fölött. De a csillaghajósoknak sikerült még egyszer kívülről megpillantaniuk a „Sötét Láng”-ot.

Amióta Vir Norbinál megszakadt az összeköttetés, a „Sötét Láng” galaktikai órája szerint nyolc százezred másodperc telt el, ami körülbelül tizennégy földi órának felel meg. Olla Dez nem akarta elhagyni helyét, noha társai felajánlották, hogy felváltják, mert ők befejezték a korongrepülő előkészítését.

Rift már azon gondolkodott, hogy talán válaszolni kellene Csoio Csagasznak, óvatosan érdeklődni Tael sorsáról, mikor végre felhangzott a hívójel és a képernyőn megjelent Vir Norin… A „lila” nyomozók mégis bejutottak az Idő Templomának föld alatti helyiségébe, de az már üres és vegyszerrel szagtalanítva volt. Az építészek találtak egy tágas menedékhelyet a főváros határában, nem messze a kiszáradt tótól. Ott, az ókori csatamezőn leszállhat a pilóta nélküli korongrepülő. Vir Norin megadta a koordinátákat, és félreállt. Tael mérnők mély meghajlással üdvözölte földi barátait, és két sztereofelvételt mutatott. Vir Norin magyarázata nélkül a csillaghajósok nem tudták volna meg, kik ezek a főrangúak, akik holtan, rémülettől eltorzult arccal ülnek a pompás, fekete karosszékekben. A Jan-Jah iszonyú, kihúzhatatlan tőrei álltak ki testükből. Gén Si és Ka Luf elnyerte büntetését. A „Szürke Angyalok” végeztek velük. Nem várták be, hogy Csoio Csagasz emberei vizsgálják ki az ügyet és büntessék meg a vétkeseket, mert a büntetés alól úgyis ki tudtak volna bújni. Sok száz szolgalélek a hazugságok tömegével megtévesztette volna Csagaszt.

— A korongrepülő száz méterre tőlünk leszállt! — kiáltott fel Vir Norin, és alig hallhatóan hozzátette: — Most már minden rendben.

Tael, Szu-Te és Vir Norin odaállt az SDF elé. A nyolc földlakó búcsúzóul felsorakozott. Csedi nem bírta tovább a hallgatást:

— Visszajövünk, Vir! — kiáltotta. — Biztosan visszajövünk!

Ha majd véget ér a Bika órája!.. S mi azon leszünk, hogy ez mielőbb megtörténjék — felelte Vir Norin. — De ha az éjszaka démonai késleltetik a hajnalt, és a Föld nem kap tőlünk hírt, a következő csillaghajó száz földi év múlva jöj-jön el.

Vir Norin jobb kezével a jelzőkarperechez nyúlt. A csillaghajó televizofonjának képernyője sötét és néma lett. Ugyanakkor a műszertáblán kialudt az asztronavigátor zöld fénye. Az egyetlen jelzőfény — nem földi emberé, hanem a tormánszi Taelé — továbbra is égett, mint a két bolygó helyreállított testvériségének szimbóluma.

A „Sötét Láng” ugyanazon a Revat-fennsíkon szállt le, ahonnan tizenegy hónappal korábban elindult a Tormansz bolygóra.

— Hogy mi történt a Földön az űrhajó megérkezése után, azt minden földlakó tudja, számotokra sem újdonság — mondta a tanár, kikapcsolva a televizofont.

— A határidő, amit Tael megadott, letelt! — jutott hirtelen Kimi eszébe, és a többiek helyeseltek. — Ideje elindítani az ESCS-et a Tormanszra!

— Hát eddig nem tettek semmit?! — kiáltotta Aioda. — Senki sem fordult a Csillaghajózási Tanácshoz?

A tanár ravaszkásan figyelte az izgalomban égő fiatalokat. Végül felemelte a kezét, a vitatkozás abbamaradt, mindenki feléje fordult.

— Tavaly a Namib-sivatagban voltatok, és elmulasztottatok egy olyan eseményt, amely felkavarta az egész bolygót. Mint három évszázaddal ezelőtt, a Cefeuszról ismét egy ESCS járt a Tormansz körül és felfigyelt a bolygó holdján levő automataállomás jelzéseire. A Nagy Gyűrű kódjelzésével az állomás arra kért minden ESCS-et, amely a Galaktika nyolcadik ágának huszonhatodik területe felé halad, szálljon le a bolygón, és vegyen fel üzenetet…

— Nekünk, a Földnek? — ugrott fel Pana. — S a csillaghajó felvette?

— Felvette. Melyik ESCS tagadná meg, hogy felvegyen egy gigantikus távolságokra szóló postát, amelyet csak ő továbbíthat?

— S mi volt az üzenetben? — kérdezték kórusban a nővéndékek.

— Nem tudom. Tormanszi nyelven írták. A Tormanszot tanulmányozó laboratóriumban most fordítják. Igen teijedelmes tájékoztatás mindarról, ami egy évszázad, sőt százharminc év alatt történt. De ezt a három sztereofelvételt előkészítettem nektek…

— S eddig nem is tett említést erről? — Aioda sötét, égő tekintete szemrehányón nézett a tanárra.

— Eddig nem, de most már felkészültetek a megértésükre — felelte nyugodtan a tanár.

Kattant a televizofon kapcsolója.

Megismerték a Mindenható Idő terét és szobrát. A régi templom — Rodisz halálának a helye — nem volt már. A helyén félhold alakú építmény nyúlt az ég felé. Lépcső vezetett az óriási és meredek boltívre, amelynek a tetején nyitott karzat futott körbe.

— Ez a Föld emlékműve — mondta halkan a tanár az a bolygó emelte, amelyet már nem Jan-Jahnak, hanem Tor-MiOssznak hívnak. Az ő nyelvükön ez ugyanazt jelenti, mint nálünk a Föld. A bolygó és a talaj neve is, amelyen az ember keményen dolgozik, élelmiszert termel, fákat ültet, házakat épít a jövőnek, gyermekeinek.

A második képen, az építmény előtt, háromalakos szoborcsoport állt.

— Fay Rodisz! — kiáltott fel Kimi.

Rodisz szobra fekete kőből készült. A két férfit sötétsárga, majdnem barna kőből faragták. Az egyik Tael, a másik Gzer Bu-Jam volt. A két férfi, a „rél” és a „hél”, egymás vállára tette erős kezét. A karjukon ült, keresztbetett lábbal Fay Rodisz, arcát Gzer Bu-Jam felé fordítva, átölelve Tael nyakát.

A földlakók sokáig nézték az ezer fényév távolságról hozott képet. Végül a tanár megmutatta a harmadik képet, amely a bal oldali pavilonról készült.

Itt is szobrok álltak, Vir Noriné és Szu-Teé. A „Sötét Láng” sötétvörös fémben megörökített asztronavigátora kezét tehetetlenül leejtve, vállával és fejével az SDF-nek támaszkodva, örök álomra hunyt szemmel feküdt. A tormanszi Szu-Te, hófehér kőbe faragva, a tenyerében tartotta az értékes ajándékokát, amelyeket a földi ember elejtett — a tompa fényű REIkockát és a PV csillogó oválját.

— Derűs ég! — kiáltott fel Lark, a csillaghajósokat utánozva. — A Tormanszon tehát véget ért a Bika órája? S ezt valóban mi, földlakók vittük véghez: Rodisz, Norin, Csedi, Eviza és mindazok, akik most a Revat-fennsíkon állnak űrhajójuk körül?

— Nem! — felelte a tanár. — Ezt maguk a tormansziak vitték véghez, csak ők maguk emelkedhettek ki az infemóból. A Tormansz oligarchikus rendszerének áldozatai nem is sejtették, hogy ők áldozatok, akik az elzárt bolygó láthatatlan bőrtönébe vannak csukva. Szabadoknak képzelték magukat, amíg expedíciónk megérkezése után meg nem látták az igazi szabadságot, s ők, akik addig csak vakon botorkáltak az anyagi siker hamis ígéretei után, újra hittek a józan emberi természetben és óriási lehetőségeiben. S akkor felmerült a kérdés: ki felel a sebektől borított, kifosztott bolygóért, a sok milliárd hiábavaló életért? Addig minden kudarcért közvetve vagy közvétlenül a néptömegek fizettek. Most a kudarcok közvetlen okozóit vonták felelősségre. S ekkor kiderült, hogy az új álarcok alatt ugyanaz rejtőzött, az elnyomás, a leigázás, a kizsákmányolás régi kapitalista lényege, amelyet a propaganda, a befolyásolás, az üres illúziók keltésének tudományosan kidolgozott módszereivel ügyesen palástoltak. A tormansziak megértették, hogy nem lehetnek szabadok, amíg műveletlenek, hogy alapos pszichológiai nevelésre van szükség, hogy az embereket lelkiviláguk alapján kell megkülönböztetni, s csírájábán kell elfojtani mindent, ami bajt okoz. Ekkor és nem előbb, megtörtént a fordulat a bolygó sorsában. Ne higgyétek, hogy már mindent elértek, de felfedezték önmagukat, a világukat és minket, testvéreiket. Az emlékmű, amit láttatok, hálájuk ékes bizonyítéka. Csillaghajónk megérkezése és a földlakók tévékenysége ösztönzőleg hatott rájuk. Rodisz és társai két óriási közösségi erőt támasztottak fel a tormansziakban: az önbizalmát és a mások iránti bizalmat. Nincs annál nagyobb erő, mint a bizalomban összeforrt emberek közössége. Még a gyengék is, ha a közös harcban megedződtek, s érzik, hogy egészen megbíznak bennük, ők is képesek a legnagyobb önfeláldozásra, úgy bíznak magukban, ahogy másokban, és másokban úgy, ahogy magukban… Hogy tudnátok összefoglalni az expedíció jelentőségét?

— Megsemmisült az infemó még egy szigete a világegyetemben, a jelen és a jövő milliárdnyi embere szabadult meg a fölösleges szenvedésektől — felelték egyszerre a növendékek.

A tanár meghajolt a gyerekek előtt.

— Jobb választ nem is kaphattam volna, nagyon elégedett vagyok.

— Még egyszer el kell utaznunk a Revat-fennsíkra — mondta Ivetta —, most már egészen élőknek látjuk őket!

— Hamarosan eleven tormansziakat is láttok majd — mosolyodott el a tanár. — A Közgondolkodás Gép javaslatára egyenes sugár csillaghajó indult oda a Zöld Nap bolygójáról. Úgy gondolom, már meg is érkezett a Tor-Mi-Osszra.

Tormansz poklában

A tudományos-fantasztikus irodalom majdani történészei — ha lesznek ilyenek — bizonyára felfigyelnek majd arra a tényre, hogy ebben a műfajban a Szovjetunióban 1957 előtt eredeti orosz mű évente legfeljebb 10–15 jelent meg, aztán hirtelen felugrott a szám 1958–1962 között évi átlagban ötvenötre, majd 1963 után évi körülbelül száz műre. Az irodalomtörténészek „beletúrnak — ahogyan Majakovszkij írta — a mának megkövesült ganajába”, felfedik a számok szikár oszlopai mögött a társadalmi, gazdasági, politikai, kulturális okokat és indítékokat, megállapítják, hogy ebben a szakaszban szinte seregestül jöttek új és új írók, akik kifejezési eszközül a tudományos fantasztikumot választották, észreveszik, hogy ezt a fellendülést mekkora elméleti, kritikai, esztétikai tevékenység kisérte, és elemzéseiket egyre finomítva eljutnak egy névhez, amely ott áll e megújulás élén, eljutnak Iván Antonovics Jefremov nevéhez. És a mennyiségi fejlődés mögött felfedezik majd a szovjet tudományos fantasztikum minőségi változását is.

Miben is áll ez a minőségi változás, mi a lényege?

Megértéséhez elegendő, ha az olvasó átlapozza Beljajev valamelyik regényét a két háború közötti időből, beleolvas a „Tudósítások a jelenről és a jövőről” című gyűjtemény valamelyik fantasztikus riportjába, és melléjük teszi Jefremov korszakhatárt jelentő könyvét, „Az Andromédaköd”-öt. Beljajev regényének — kimondva vagy kimondatlanul — a szórakoztatás a célja. Jules Verne „iskolájához” tartozik, kalandokról és különös helyzetekről, képzeletbeli találmányokról és azok következményeiről mesél érdekesen és izgalmasan, meglendíti a fantáziát, különösen a fiatal olvasó fantáziáját, tiszteletet és bámulatot ébreszt a tudomány és a technika iránt, és vágyat, hogy az ember részt vegyen hasonló eseményekben, dolgozzon a tudomány és a technika fellendítésén. Beljajev nem, vagy csak ritkán beszél arról, hogy milyen is lesz vagy milyen legyen a jövő társadalma és a jövő embere. Lényegében tudomásul veszi kora olvasójának jogát az ábrándokhoz, a reális lehetőségeket figyelembe vevő álmodozáshoz. Beljajev művei tulajdóriképpen ifjúsági olvasmányok, még akkor is, ha közülük jó néhány a felnőttek olvasmányává lett.

A fantasztikus riportok gyűjteménye közelebb áll a realitáshoz. írói néhány évre próbálnak előrenézni, leírják a „csodálatos felfedezéseket és találmányokat”, az atomenergia békés felhasználásának módszereit, a mezőgazdaság komplex gépesítését, az elektromos halászatot, az emberek munkáját egy modern diszpécser-központban vagy a Föld körül keringő megfigyelő űrállomáson. Az érdekesség itt kizárólag a technikára tolódik, a kalandok helyén a munka nehézségei vagy szépségei állnak, az írók ragaszkodnak a tudomány tényeihez, a képzelet helyét a józan számítás és extrapoláció veszi át. Érdemes meg-jegyezni, hogy ez a Józan” számítás néhol mennyire irreális, másutt viszont mennyire lemarad a száguldó valóságtól. 1955ben ez az antológia még feltételezte, hogy nagyarányú földmunkákat felszíni atomrobbantásokkal végeznek, és úgy számította, hogy 2000 körül száll le a Holdra az első ember…

A tudományos-fantasztikus irodalmat ez idő tájt ifjúsági irodalomnak, szórakoztatásnak vagy a tudományos ismeretterjesztés szépirodalmi formájának tekintették.

Ekkor, 1957-ben, először egy ifjúsági lap hasábjain, majd könyvalakban megjelent Jefremov regénye, „Az Andromédaköd”.

Óriási érdeklődést keltett, nagy vitát kavart. Meglepő és szokatlan mű volt ez a szovjet tudományos fantasztikumban. Hihetetlen és merész távlatokat rajzolt, sok évezreddel rohant előre az emberiség jövőjébe, olyan tudományokról és technikáról írt, amely elképzelhetetlen magasságokban áll korának technikája és tudománya fölött és olyan emberekről, akik mármár az istenek mindenhatóságával felfegyverkezve, harmonikus, boldog, érdekes és szép világot teremtettek maguknak. Nem Beljajev képzelete és nem is a fantasztikus riportok íróinak valóságszeretete jellemezte Jefremov regényét. A vitában mindezt — ilyen vagy amolyan formában — szemére is lobbantották az írónak. Sokan érezték úgy, hogy Jefremov elszakadt a valóságtól, elképzelései üres, tartalmatlan délibábok, regényének hősei pedig olyan „felsőbbrendű emberek”, akiknek nincs közük az emberi realitásokhoz. Egyik olvasója még azt is számonkérte tőle, hogy miért nem szerepelnek munkások a regényben…

A vita Jefremov igazának elismerésével ért véget. Az olvasók nagy tömegét lenyűgözte az író bátor jövőbetekintése, az ember erejébe vetett hite, képzeletének szárnyalása, mélyen erkölcsös, humanista szemlélete, horizontjának nyíltsága. Nem szabad természetesen elfelejtenünk, hogy a Szovjetunió tudómányos életében éppen akkoriban hatalmas jelentőségű kérdésekről kezdtek vitázni. Az űrhajózás vagy űrkutatás, a kibernetika és a biológia tudománya ekkoriban hárította félre a fejlődést akadályozó nézeteket, a szovjet tudomány éppen ugrásra készen állt. Világos volt, hogy Jefremov tudományos fantasztikuma sokkal közelebb áll a természettudományok új felfedezéseihez, ezért sokkal korszerűbb és realistább, mint akár Beljajevnek, akár a fantasztikus „rövidtávú” jövőt ábrázoló írások riportereinek munkái.

Jefremov regénye a Szovjetunióban kezdődő tudományostechnikai forradalom irodalmi kísérője vagy előfutára volt, ennek igazságát, erejét, lendületét és optimizmusát fejezte ki. A Szovjetunióban vele kezdődött a modem tudományos fantasztikum, az az irodalom, amely azóta eszmékben, ötletekben, témákban gyorsan meggazdagodva és kiterjeszkedve, morális és társadalmi kérdésekre érzékenyen reagálva igazi elismerést szerzett és hatalmas olvasótábort hódított magának az egész világon, s ugyanakkor — már magával a létével — kihívta más országok, elsősorban a kapitalista világ tudományos fantasztikumát és polarizáló hatást gyakorolt rá.

A Science fiction történészei vagy esztétái ma már nem beszélhetnek témájukról a szovjet tudományos fantasztikumot lekicsinyéivé vagy mellőzve, ahogy ezt az ötvenes évek elején még megtehették. A vita túlment a Szovjetunió határain, s eredményeként „Az Androméda-köd” a világ Science fiction irodalmának „klasszikusai” közé került.

Jegyezzük meg, hogy Jacques Bergier őszinte elismeréssel beszél róla a Science fiction történetét összefoglaló művében, s Gábor Dénes, aki magyar fordításban olvasta, „briliáns” munkának tartja és a wellsi hagyományok folytatásának.

Nem véletlenül emlegetem oly sokszor a vitát. Jefremov tudatos író, elmélkedő, gondolkodó természet, és ez azt is jelenti, hogy szívesen vitázik. Első nagyobb művétől, a „Csillaghajók”tói eltekintve szinte minden munkája vitairat is.

1945-ben, szinte abban a pillanatban, amikor a szovjet és amerikai csapatok találkoztak az Elbánál, megjelent egy novella az „Astounding” című amerikai Science fiction magazinbán. Címe „Az első kapcsolat” volt, Murray Leinster írta, és arról szólt, hogy egy földi űrhajó találkozik a csillagközi térben egy „idegen” nem-földi űrhajóval. Mindketten gyanakodva, bizalmatlanul nézik egymást. A novella az „idegenséget” hangsúlyozta…

Jefremov találkozott a novellával, és megírta a téma szocialista szemléletű és igazságú változatát, a „Kígyó szíve” címmel. Ebben a novellában az értelmes lények közti távolság és idegenség nagyobb, mint Leinster írásában, mégis létrejön a kapcsolat, hiszen az értelem, az ember jövője nem a gyanakvást sugallja, hanem a kölcsönös bizalmat.

Vitatkozott „Az Androméda-köd” is, de még nyíltabban, még erőteljesebben vitázik Jefremov új regénye nézeteinek szinte összefoglalása, „A Bika órája”.

„”A Bika órája” — írja előszavában az író —, válaszként született.”

Az előszó aztán kifejti az író véleményét az utópiáról és anti-utópiáról, illetve a tudományos-fantasztikus irodalom feladatáról. Jefremov szerint a jövőnek sem fekete, apokaliptikus ábrázolása, sem rózsaszínűre festett képe nem segíti a ma embérét, nem készíti elő feladataira, márpedig éppen ezt kell tennie. A jövő világát a tudomány segítségével kell felépítenünk, s amikor Jefremov a tudományról beszél, nemcsak a természettudományokra, hanem a társadalomtudományokra is gondol. A jövőt csakis a kommunizmus győzelmének fogadhatjuk el.

A regény cselekménye az író nézeteit, véleményét támasztja alá. A Tormansz távoli világában a fejlődésben megrekedt emberiséget zsarnokok, diktátorok kormányozzák, valóságos poklót teremtve, és ez a pokol nagyon emlékeztet a Földön ma megtalálható fasizálódó államokra. A tormanszi kizsákmányolás, a százféle manipuláció és az elnyomás földi modelljeit könnyen felismerhetjük a regényben. Jefremov látomásában a konkrét, kézzelfogható, ismert valóságot ezek a földi képek jelentik. Szemben áll velük — szinte az eszmék megtestesítőjeként — a „Sötét Láng” nevű csillaghajó eszményien tökéletes és magas rendű személyzete. Utópia és anti-utópia konfrontálódik, ütközik a regény lapjain. Mert az utópisztikus gondolatot nemcsak a Seholsincs szigeteket, Seholsem országokat ábrázolva fejtheti ki az író, de hősökben, emberi alakokban is. Egy jellem is lehet utópisztikus. És a „Sötét Láng” embereit, testileg-lelkileg egészséges, harmonikus, szép és ép űrhajósait és tudósait csak utópisztikusnak tekinthetjük.

Gyakran megállapították már, hogy a XX. század második fele ellensége az utópiának, eltünteti az utópiát az életből és irodalomból egyaránt. A kritikusok, teoretikusok néha siratták, néha helyeselték az utópia elmúlását világképük, gondolkozásmódjuk, elkötelezettségük szerint. Ha elfogulatlanul nézzük — de vajon lehetünk-e teljesen elfogulatlanok? — , azt kell mondánunk, hogy utópiára és anti-utópiára egyszerre van szükség. Hiszen a kapitalista környezetben anti-utópiát írni a kapitalizmus bírálatát jelenti, mint Bradbury, Vonnegut, Pohl, Huxley és mások művei bizonyítják.

„A Science fiction — írta Tóth Dezső — legjobb művelői számára az emberi jövendő — akár kritikailag, akár állitóan fogalmazott — ideális körvonalazásának kitűnő és a mára intenziven visszaható lehetősége. Ha félresöpörjük primitív és művészileg is jelentéktelen propagandaváltozatait, akkor jó főruma, összefogója a haladás erőinek. A tudományos-fantasztikus irodalom java eddig is azt mutatja, hogy a szocialista táborban állító, odaát kritikai értelemben konvergens módon ”hosszabbítja meg” a jelent. Az állító és a kritikai jelleg azonbán a tudományos, társadalmi konvergencia-elméletekkel szemben kitüntető megkülönböztetés: a béke, az alkotó emberi törekvések e műfajban kifejezésre jutó egységének tükre.”

Jefremov az utópiák „kihalása” után újra felelevenítette az elsiratott műfajt. Regényének cselekménye, gondolati gazdag sága, humanizmusa élénk, tiszta színfolt a tudományos fantasztikum nagy körképén, melyet írók és olvasók festegetnek, keresve a jövő útjait. „Az Androméda-köd” fordulatot jelentett a szárnyaló képzelet irányába, valószínű, hogy ugyanilyen fordulatnak fogják értékeim „A Bika órájá”-t az utópia, a nemes célokat kitűző tudományos fantasztikum irányába. Az egyértelmű állásfoglalás mindig nyomot hagy a történelemben, Iván Antonovics Jefremov, a biológiai tudományok doktora, paleontológus 1907. április 22-én született. Első tudományosfantasztikus könyve 1945-ben jelent meg, ezt két-három évenként sorra követték nagy hatású művei. Magyarul megjelentek a „Csillaghajók”, „Az Androméda-köd”, „A Kígyó szíve” című munkái. Neve és művészete világszerte ismert és elismert, hazájában és külföldön egyaránt őt tartják a modem szovjet tudományos-fantasztikus irodalom úttörőjének és egyik légnagyobb alakjának.

KUCZKA PÉTER

Tartalom

A szerző előszava 5 A regény főszereplői 9 Bevezetés 11 I. FEJEZET A Tormansz bolygó legendája 23 II. FEJEZET A mélység szélén 40 III FEJEZET A Tormansz fölött 61 IV. FEJEZET Az infernó elhaló hangja 99 V. FEJEZET Coam kertjeiben 118 VI. FEJEZET A Paradicsom ára 152 VII. FEJEZET A Föld szeme 179 VIII. FEJEZET A halál három rétege 212 IX. FEJEZET Leláncolt hit 251 X. FEJEZET Ahriman Nyila 290 XI. FEJEZET Maszkok a föld alatt 324 XII. FEJEZET Kristályablak 362 XIII. FEJEZET

Űrhajó — start! 385 Epilógus 408 Tormansz poklában (Kuczka Péter) 418 A kiadásért felel a Kossuth Könyvkiadó igazgatója Szerkesztette Hangay Sándor A borító és az illusztráció Würtz Adám munkája Műszaki vezető Szécsi Andor Műszaki szerkesztő Jordán Gusztávné A szedést 1972. VI. 17-én kezdték meg Megjelent 1972. XII. 20-án, 30 000 példányban Teijedelme 24,6 (A/5) ív PL–I76-I-7273 Készült a Zrínyi Nyomdában, 72.0523/1-2551 ZK-66-os gépen, ofszet rotációs eljárással. Felelős vezető: Bolgár Imre

Content

Jefremov Ivan A Bika órája

Ivan Jefremov A Bika órája

A szerző előszava

A regény főszereplői

Bevezetés

I. FEJEZET A Tormansz bolygó legendája

II. FEJEZET A mélység szélén

III. FEJEZET A Tormansz fölött

IV. FEJEZET Az infemó elhaló hangja

V. FEJEZET Coam kertjeiben

VI. FEJEZET A Paradicsom ára

VII. FEJEZET A Föld szeme

VIII. FEJEZET A halál három rétege

IX. FEJEZET Leláncolt hit

X. FEJEZET Ahriman Nyila

XI. FEJEZET Maszkok a föld alatt

XII. FEJEZET Kristályablak

XIII. FEJEZET Űrhajó — start!

Epilógus

Tormansz poklában

Tartalom