Алфред Ван Вогт

Играчите на не-А

Какво се случи в света на Не-А

През 2560 г. от н.е. системата на не-А властва над човешкото съществуване. Всяка година хиляди млади мъже и жени участват в състезанията, организирани от Игралната Машина, за да станат „достойни за Венера“. Тези от тях, които се класират на по-задни места, все пак получават като награда подходящи длъжности на Земята. Суперпобедителите заминават за планетата Венера, където стават граждани на изградения според принципите на не-А свят.

Джилбърт Госейн получава първия шок именно в навечерието на Игрите. Охраната на хотела, в който са отседнали участниците, го изхвърля на улицата, защото според детектора на лъжата не е Джилбърт Госейн.

Навън той спасява през нощта млада жена, която впоследствие се оказва Патриша Харди — дъщеря на президента на Земята Майкъл Харди. Госейн все пак успява да се яви на първото изпитание пред Игралната Машина, която също му казва, че той не е Джилбърт Госейн. Позволява му обаче да се състезава под това име в продължение на 15 дни, през което време трябва да открие кой е всъщност.

Още същата нощ той е отвлечен и закаран в двореца на президента Харди, където в негово присъствие е разпитан от странен инвалид с името „X“ и от гиганта Торсън. Госейн с изумление научава, че те участват в заговор, с който целят да разрушат света на не-А и да поемат контрола над цялата Слънчева система. Тримата са силно възбудени от нещо, което са открили при изследването на мозъка на Госейн. На прага на безсъзнанието Госейн успява да се измъкне от облицованата в метал стая, но е покосен от изстрелите на автоматични оръжия и огнехвъргачки. Така смъртта застига Госейн I.

Госейн се събужда в една планинска болница на Венера. Споменът, че е бил убит, е още ясен в него и той разбира, че по някакъв начин личността му е била съхранена в друго тяло, досущ като първото.

Венера се оказва приказно красива планета с високи близо хиляда метра дървета и широки също толкова в диаметър, така че в основата им са вградени венерианските домове. Климатът е мек и с постоянна температура. Навсякъде има изобилие от плодове и зеленчуци. Това е земя на мечтите, раят на Слънчевата система.

Един робоплан, изпратен от Игралната Машина, спасява Госейн от преследващите го детективи, които се оказват свързани с бандата от Земята. Той го предупреждава, че едва ли ще успее още дълго да се изплъзва от преследвачите, и го съветва да се предаде на един от венерианските детективи, който е лоялен към не-А. Споменава му също, че във всичко случващо се е замесен и някакъв неизвестен враждебен фактор, който Госейн трябва да открие.

Джилбърт Госейн открива един обзаведен, но необитаван дървесен дом, където попада на странен тунел, водещ към корените на гигантското дърво. Там го връхлитат странни видения за същества и кораби, дошли от дълбините на междузвездното пространство. Стреснат, Госейн се връща обратно в дома, където бива заловен и върнат на Земята. Там той вижда мъртвото тяло на Госейн I и окончателно се убеждава, че се намира във второ тяло. Заговорниците му предлагат да се присъедини към тях, но той отказва. Веднага след това венерианецът Джон Прескот убива президента Харди и „X“ и двамата с Госейн побягват.

В кабинета на психолога д-р Кейр Госейн се подлага на изследвания, които трябва да разкрият възможностите на допълнителния му мозък и да посочат пътищата за тяхното доразвиване. Междувременно става ясно, че Прескот също участва в заговора и е извършил убийството с двойната цел да привлече Госейн на своя страна и да въвлече Земята в открита война срещу Игралната Машина и Венера.

Госейн отново е принуден да бяга и се озовава в сградата на Игралната Машина. Там разбира, че той е изпълнил своята мисия — да разобличи бандата на заговорниците, и че сега трябва да отстъпи място на Госейн III, чийто допълнителен мозък вече е обучен. Машината му казва също така, че Венера е окупирана от войските на галактическата Империя, чийто командващ на Земята е гигантът Торсън.

В хотела Госейн се готви да изпълни препоръката на Машината да се самоубие, отстъпвайки място на своя наследник. Макар и упоен от хипнотизиращо лекарство, той все пак чува от високоговорителите в града гласа на Игралната Машина, която го призовава да спре изпълнението на плана си. Тялото на Госейн III се оказва случайно открито и унищожено и затова той трябва да остане жив и да обучи докрай допълнителния си мозък.

В края на романа „Светът на не-А“ противостоящите си сили се сблъскват в апокалиптична битка в околностите на Института по обща семантика. Торсън е убит, а Госейн с изненада открива в Лавоасьор — умиращия директор на института, своето още по-старо „аз“. Битката е спечелена, но героят така и не узнава кой е той в действителност.

Отговорът може би се съдържа в „Играчите на не-А“ — вторият роман от поредицата, където Джилбърт Госейн се сблъсква не само със загадката на собствената си самоличност, но и с много по-могъщи играчи в една космическа по мащабите си шахматна игра.

Алфред ван Вогт

I

Нормалната човешка нервна система потенциално превъзхожда нервната система на което и да е животно. В името на здравия разум и уравновесеното развитие всеки индивид трябва да се научи как да се ориентира в заобикалящия го свят. Съществуват методи на обучение, чрез които това може да се постигне.

Откъси за не-А

Сенки. Някакво движение по хълма, където доскоро се бе издигала Игралната Машина, а сега цареше разрухата. Две фигури — едната странно безформена — вървяха бавно между дърветата. Излязоха от мрака под светлината на улична лампа, стърчаща като самотен страж на възвишението, откъдето се виждаше целият град. Едната от фигурите се очерта ясно, беше на обикновен човек с два крака.

Другата си остана сумрачна, сякаш изтъкана от сенки, сътворена от чернота, през която обаче прозираше лампата на улицата.

Човек и сянка, която се движеше подобно на човек, но не беше такъв. Сумрачното същество спря до оградата около върха на хълма. Махна с неясната си ръка към ширналия се град долу и неочаквано заговори със съвсем човешки глас:

— Дженесън, повтори получените заповеди.

Дори другият мъж да се боеше от чудноватия си спътник, не го показваше с нищо. Дори леко се прозя.

— Толкова е спокойно тук, че ме избива на сън.

— Повтори заповедите!

Мъжът на име Дженесън издаде с жест раздразнението си.

— Вижте какво, господин Следовнико — започна сърдито, — я не ми дръжте такъв тон! Този ваш маскарад изобщо не ме стряска. Познавате ме и ви е ясно, че ще си свърша работата.

— Някой ден — отвърна Следовника — търпението ми ще се изчерпи. Известно ти е, че преместването ми в пространството е свързано с времеви енергии, така че протакането ти е съзнателно оскърбление. Чуй какво ще ти кажа — ако тази твоя склонност ми причини неприятности, ще сложа край веднъж завинаги на нашите отношения.

В гласа му прозвуча такава свирепа заплаха, че другият предпочете да си замълчи. И сам се зачуди на прищявката си да дразни тази безмерно опасна твар. Единственото му обаждане беше, че се чувства потиснат от ролята на платен агент, работещ за същество, което го превъзхождаше във всичко.

— Сега побързай — подкани го Следовника, — и повтори получените заповеди.

Мъжът започна неохотно. Думите му нямаха смисъл за ветреца, разнесъл ги из нощния въздух като видения от кошмар, като сенки, пръскащи се с първите слънчеви лъчи. Спомена нещо за възползване от уличните боеве, които скоро щели да бъдат прекратени. В Института по емиграцията щяла да се освободи длъжност.

— Фалшивите документи, с които разполагам, ще ми осигурят назначаването за необходимия период.

Целта на целия замисъл била да се попречи на някой си Джилбърт Госейн да се добере до Венера, докато стане прекадено късно. Дженесън нямаше представа кой е Госейн и защо трябва да закъснее, но средствата му бяха достатъчно ясни.

— Ще се възползвам от положението си в Института, а в четвъртък, след две седмици, когато корабът „Президентът Харди“ отлита към Венера, ще уредя да има злополука в точно определен момент… Вие ще се погрижите той да е там по същото време, за да го сполети злополуката.

— Нищо подобно — отрече Следовника равнодушно. — Аз просто предвиждам, че той ще е там в подходящия момент. И така, точно кога ще бъде злополуката?

— В 9 часа и 28 минути, десета часова зона.

Последва мълчание. Следовника като че размишляваше.

— Трябва да те предупредя — каза най-сетне, — че Госейн е необикновен човек. Още не знам дали този факт ще повлияе на събитията или не. Не виждам причина особеностите му да се отразят по какъвто и да било начин на плана, но възможността все пак съществува. Не пренебрегвай думите ми.

Другият сви рамене.

— Ще направя най-доброто, на което съм способен. Не виждам причини да се тревожа.

— Ще бъдеш пренесен оттук в определения момент, по обичайния начин. Можеш да чакаш тук или на Венера.

— Предпочитам да съм на Венера.

— Така да бъде.

Замълчаха. Следовника се поотмести, сякаш изпитваше желание да се освободи от сковаващото го присъствие на спътника си. Внезапно сенчестите му очертания станаха още по-безплътни. Уличната лампа заблестя ярко през чернилката на тялото му, но колкото и да помътняваше и избледняваше фигурата, още запазваше своите очертания. Изчезна отведнъж, като че изобщо не се бе появявала.

Дженесън изчака. Беше практичен човек, а и любопитството му се събуди. Неведнъж се бе сблъсквал с илюзии и почти вярваше, че е видял поредната. След три минути земята под краката му започна да пари. Дженесън се отдръпна благоразумно.

Огънят бушуваше яростно, но не толкова ослепително, че да не се видят сложните елементи на някаква машина, преди съскащите бели пламъци да я стопят в безформена буца. Мъжът не изчака да види края на процеса, а тръгна по пътеката, която водеше към най-близката спирка на робокари.

След десет минути вече бе потънал някъде в недрата на града.

Преобразуването на времева енергия продължи своя неопределим ход до 8 часа и 43 минути, първия четвъртък на март 2561 година от новата ера. Злополуката трябваше да сполети Джилбърт Госейн в 9 часа и 28 минути.

8 часа и 43 минути. На космодрума в планината над града космическият кораб „Президентът Харди“ се премести на площадката за излитане. В един часа следобед трябваше да се отправи към Венера.

Две седмици изминаха, откакто Следовника и съучастникът му бяха гледали града, погълнат от нощта. Две седмици и един ден, откакто мощен електрически разряд се бе изтръгнал от една енергийна чашка в Института по обща семантика, за да откъсне сред пръски кръв главата на Торсън. И след три дни сраженията в града бяха прекратени.

Навсякъде имаше роботизирани машини — трудеха се с бръмчене, жужене, съскане според командите на електронните си мозъци. За единадесет дни гигантският град се върна към живота, но не без усилия и пот, защото се налагаше и хора да превиват гърбове до машините. Все пак резултатите вече бяха осезаеми. Имаше нормално снабдяване с храни. Почти не личаха белези от битката. И най-вече — с всеки ден и с всяка новина от Венера избледняваше страхът от незнайните сили от звездите, нанесли удар по Слънчевата система.

Осем и половина сутринта. На Венера, до огромната подземна кухина, доскоро служила за секретна база на Най-великата Империя, Патриша Харди седеше в своето жилище, намиращо се в ствола на дърво и проучваше данните в един от по-съкратените междузвездни пътеводители. Носеше обикновени дрехи, които щеше да хвърли за унищожаване в края на деня. Красивата външност на тази стройна млада жена привличаше погледа, но на внимателния наблюдател по-любопитен би се сторил несъмненият й навик да повелява. Мъжът, който отвори вратата и влезе в стаята, също се загледа в нея, но и да беше забелязала присъствието му, тя с нищо не показа това.

Елдред Кранг чакаше, без да се обижда, дори му беше донякъде забавно. Уважаваше Патриша Харди, възхищаваше й се, но знаеше добре, че още не е овладяла напълно философията на не-А. Затова все още реагираше по установен шаблон, вероятно без да го осъзнава. Докато я наблюдаваше, тя се примири с нахлуването в нейното уединение, обърна се и го погледна.

— Е, как е? — попита.

Мъжът я доближи.

— Нищо не става.

— Колко съобщения изпрати досега?

— Седемнадесет. — Кранг поклати глава. — Боя се, че прекалено много изчаках. Бяхме съвсем сигурни, че Госейн ще намери начин да се върне на Венера. Сега ни остава една-единствена надежда — да е в кораба, който излита днес от Земята.

Помълчаха. Жената отбелязваше нещо в книгата с остър като игла инструмент. Където докоснеше страниците, за миг се появяваше бледо синкаво сияние. Накрая тя сви рамене.

— Нищо не може да се направи… Как можехме да предположим, че Енро толкова бързо ще научи с какво се занимаваш тук? За щастие ти действаше достатъчно бързо, така че войниците му в този район се пръснати из десетина бази и вече са пренасочени към изпълнение на други задачи. — В усмивката й пролича възхищение. — Скъпи, хитро от твоя страна да повериш тези бойни части в алчните ръчички на командирите на базите. Толкова жадуват да имат повече пушечно месо на свое разположение, че когато някой не особено разсъдлив офицер им даде още няколко милиона, направо се опитват да скрият присъствието им. Точно поради тази причина още преди години на Енро му се наложи да измисли цяла система за откриване на „изгубени“ войски… — Тя се поколеба. — Изясни ли докога можем да изчакваме?

— Положението ни никак не е добро — промърмори Кранг. — В Гела 30 са получили заповед, щом двамата с тебе се прехвърлим там, да прекъснат индивидуалния матричен достъп до Венера. Поне оставят отворен пътя за преминаване на кораби насам, но ми бе съобщено, че индивидуалните деформатори ще бъдат изключени след едно денонощие, независимо дали ние ще се доберем до Гела или не. — Той се намръщи. — Дано Госейн побърза! Май ще успея да ги забавя още ден-два, ако им открия коя си всъщност. Мисля, че се налага да поемем този риск. Струва ми се, че Госейн е по-важен от нас…

— Долавям нещо по-особено в гласа ти — рязко го прекъсна Патриша Харди. — Какво се е случило? Да не е започнала война?

Кранг се поколеба за миг.

— Когато изпращах съобщението преди малко, прослушах и доста хаотични повиквания някъде откъм центъра на галактиката. Около деветстотин хиляди военни кораба атакуват позициите на Галактическия съюз в шести декант.

Младата жена задълго остана безмълвна. В очите й блестяха сълзи, когато накрая промълви:

— Значи Енро се е престрашил. — Гневно разтърси глава и си избърса очите. — Много ми дойде! Той не ме интересува повече! Постъпи с него както искаш, ако някога ти се отдаде случай.

Кранг обаче запази хладнокръвие.

— Беше неизбежно, дразни ме само колко бързо се развиват събитията. Завариха ни неподготвени. Като си спомня, че едва вчера изпратихме доктор Кейр на Земята да търси Госейн!…

— И кога ще пристигне? — Тя махна с ръка. — Остави това. Вече те питах. Значи вдругиден. Елдред, не можем да чакаме толкова. — Жената се изправи и се приближи. Взря се в лицето му с присвити очи. — Надявам се, че няма да действаш прекалено рисковано.

— Ако не изчакаме — каза Кранг, — Госейн ще остане тук, на деветстотин седемдесет и една светлинни години от най-близкия достъпен междузвезден транспорт.

Патриша побърза да напомни:

— Енро може всеки момент да „уеднакви“ някоя атомна бомба с тази база.

— Не ми се вярва да унищожи базата. Твърде много време и усилия струваше изграждането й. Освен това вероятно знае, че ти си тук.

Погледът й стана пронизващ.

— И откъде би получил такава информация?

— От мен — усмихна се Кранг. — В края на краищата, бях принуден да разкрия на Торсън коя си, за да ти спася живота. Казах и на един агент от разузнавателната служба на Енро.

— Въпреки това мисля, че си губим времето в напразно умуване. Ако се измъкнем живи и здрави, може после да се върнем за Госейн.

Мъжът я изгледа колебливо.

— Не всички подробности в сегашното положение се виждат от пръв поглед. Забравяш какво предполага Госейн — че зад него се крие някой, когото той нарече космически шахматист. Разбира се, сравнението е малко пресилено, но ако го приемем за момент, трябва да допуснем и присъствието на втори играч. Шахматът не е игра за самотници. Има и друго. Госейн се смяташе за пешка, достигнала седмия хоризонтал. Аз пък мисля, че той вече се превърна в царица, след като уби Торсън. Разбери, Рийша, опасно е да оставяш царицата в позиция, от която няма полезни ходове. Той трябва да излезе на открито, сред звездите, където ще има най-голяма възможност да маневрира. Според мен, докато играчите остават скрити и могат да правят ходовете си безнаказано, Госейн остава изложен на смъртна опасност. Дори и забавяне от няколко месеца може да се окаже непоправимо.

След малко Патриша попита:

— Но къде ще отидем?

— Ами принудени сме да използваме редовните предаватели. Но аз искам да се отбием някъде, където можем да научим последните новини. И ако са такива, каквито подозирам, остава ни само една възможност.

— Тъй ли… — сдържано изрече жената. — Добре, докога искаш да чакаме?

Кранг гледаше мрачно, пое си дълбоко дъх.

— Ако името на Госейн е в списъка на пътниците в „Президентът Харди“ — а аз ще го получа няколко минути след излитането на кораба от Земята — ще го чакаме да кацне след три дни.

— А ако не е?

— Махаме се оттук, щом се уверим в това.

Оказа се, че името на Джилбърт Госейн не е в списъка на пътниците.

8 часа и 43 минути. Госейн се събуди сепнат и почти едновременно осъзна три неща — колко е часът, слънчевите лъчи, проникващи през прозореца на хотелската стая, и мекото, но настойчиво бръмчене на видеофона до леглото.

Надигна се и седна, за да се отърси окончателно от съня. Мигновено си спомни, че в този ден „Президентът Харди“ трябваше да отлети към Венера. Мисълта го ободри изведнъж. Сраженията бяха разредили полетите между двете планети до веднъж седмично, а на него все още му предстоеше да се пребори с проблема за разрешителното да се качи на кораба. Наведе се и натисна бутона на приемника, но понеже беше по пижама, предпочете да не включва екрана и камерата.

— Госейн слуша.

— Господин Госейн — започна мъжки глас, — обаждам ви се от Института по емиграцията.

Джилбърт се вцепени. Знаеше, че това е решителният ден и нотките в гласа от видеофона никак не му харесаха.

— Кой сте вие? — попита грубо.

— Дженесън.

— Тъй ли!

Госейн се озъби. Точно този човек бе издигал преграда след преграда по пътя му към Венера. Настоя да види акта му за раждане и всякакви други документи, после дори отказа да се съобрази с резултатите от детектора на лъжата, които бяха в полза на Госейн. Дженесън беше дребен служител и проявяваше изумителна, почти ненормална склонност да избягва вземането на каквото и да било самостоятелно решение. Не беше най-подходящият събеседник тази сутрин, преди излитането на кораба за Венера.

Джилбърт се пресегна към бутона за видеото. Изчака острите черти на другия да се появят на екрана и заяви:

— Вижте какво, Дженесън, настоявам да говоря с Йорк.

— Получих указания за вашия случай лично от господин Йорк — непреклонно отвърна чиновникът.

Колкото и слабо да беше лицето му, изглеждаше странно гладко и обтекаемо.

— Свържете ме с Йорк! — настоя Госейн.

Този път Дженесън просто пренебрегна думите му.

— Решихме, че във връзка с неясната ситуация на Венера…

— Махнете ми се от главата! — изръмжа заплашително Госейн. — Ще говоря с Йорк и с никой друг!

— … трябва да отговорим с отказ на молбата ви — довърши чиновникът.

Джилбърт побесня. Този тип го размотаваше цели две седмици и точно когато оставаха часове до излитането на кораба, реши да му съобщи решението.

— Това обстоятелство — продължи неумолимо Дженесън, — по никакъв начин няма да ви възпрепятства да подадете отново молба, когато ситуацията ни бъде изяснена от Венецианския съвет по имиграцията.

— Предайте на Йорк, че щом свърша със закуската си, ще дойда да говоря с него.

Госейн прекъсна връзката. Облече се набързо и застана пред голямото огледало. Висок мъж на тридесет и пет години със сурово изражение на лицето. Възприятията му бяха прекалено изострени, за да не забележи и някои особености в образа насреща. Случайният поглед на минувач не би открил нищо нередно, но самият Госейн прецени, че главата му е прекалено голяма спрямо тялото. Само могъщите мускули на раменете, ръцете и гърдите правеха съотношението донякъде приемливо. Реши, че в случая е подходящо да използва израза „лъвска глава“. Сложи си шапката и вече изглеждаше като всеки едър мъж с ясно очертана мускулатура на лицето, което го задоволи. Стремеше се да не бие на очи, доколкото е възможно. Все пак и допълнителният мозък, увеличаващ размерите на черепа му с около една шеста над нормалните, имаше своите ограничения. През двете седмици след смъртта на Торсън за пръв път Госейн имаше възможност да изследва на воля поразителните си способности… и резултатите го отърсиха от дотогавашната му заблуда, че е непобедим.

Само двадесет и шест часа и няколко минути беше най-продължителният период, през който „запаметената“ от мозъка му версия за част от пода отговаряше на действителността. Дори да нямаше никаква видима промяна, подът не оставаше същият и Госейн вече не можеше да се пренесе на това място чрез мигновеното „уеднаквяване“.

А това означаваше, че е принуден да гради самозащитата си отново и отново — всяка сутрин и вечер, за да не го сварят неподготвен, лишен от няколко ключови места, където да се пренесе при крайна нужда. Някои подробности от това времево ограничение го озадачаваха, но с тях щеше да се заеме, щом стигне до Венера.

Малко по-късно влезе в асансьора и погледна часовника си. 9 часа и 27 минути.

Една минута по-късно настъпи набелязания за злополуката миг. Асансьорът рухна и се разби на дъното на шахтата.

II

Общата семантика дава възможност на индивида да промени живота си по следния начин: 1) Той ще може да предвижда логично бъдещето. 2) Ще постига резултати според способностите си. 3) Поведението му ще съответства на околната среда.

Откъси за не-А

Госейн стигна до космодрума в планината няколко минути преди единадесет часа. На тази височина въздухът беше освежаващо хладен. Мъжът постоя малко до оградата, зад която корабът лежеше върху стартовата си опора. Каза си, че първата стъпка е да проникне отвъд тази ограда.

Общо взето, беше лесно. Районът гъмжеше от хора и ако имаше още един, едва ли някой щеше да го забележи. По-трудното беше да се промъкне, без да видят как се появява изведнъж.

Щом взе решението, вече не изпитваше никакви колебания. Произшествието в хотела го забави малко. Избяга от кабината на асансьора, като просто се уеднакви отново със стаята си. Но вече съзнаваше ясно, че не разполага с много време. Представи си как отива в Института по емиграцията и се опитва да получи официално разрешително и си каза, че сега не е най-подходящият момент да спазва правилата.

Избра си място зад оградата, притулено до някакви сандъци, запамети го, скри се зад един камион… и след секунда излезе иззад сандъците и тръгна към кораба. Никой не се опита да го спре. Дори не го удостоиха с поглед. Явно самият факт, че той се намираше в ограденото пространство, беше достатъчен, за да приемат присъствието му за нещо нормално.

Влезе в кораба и прекара първите десетина минути в запаметяване на няколко места с допълнителния си мозък. Не беше нужно да прави нищо повече. По време на излитането се излежаваше на удобно легло в една от най-луксозните каюти. След около час ключалката на вратата щракна и Госейн побърза да се пренесе на едно от запаметените места.

Бе подбрал умело точките за прехвърляне. Тримата мъже, които го видяха да излиза иззад дебелата носеща колона, изглежда сметнаха, че е бил там поне от няколко минути. Не му обърнаха внимание. Закрачи нехайно към друга част на кораба и постоя пред голям илюминатор, за да погледа Земята.

Под него планетата изглеждаше огромна — необятен свят, обагрен в различни цветове. Докато Госейн наблюдаваше, Земята постепенно стана сивкаво тъмна, с всяка минута изглеждаше все по-кръгла. Смаляваше се бързо и скоро той за пръв път я видя като грамадно мъгливо кълбо, реещо се в мрака.

Струваше му се почти призрачна.

Първата нощ остана в една от многото незаети каюти. Сън не го хващаше, защото в главата му се рояха неспокойни мисли. Две седмици след смъртта на Торсън още не бе получил вест от Елдред Кранг или Патриша Харди. Всички негови опити да се свърже с тях чрез Института по емиграцията завършваха с неизменния отговор: „Канцеларията ни на Венера не е успяла да предаде съобщението ви“. Мина му през ум, че Дженесън, чиновникът от Института, май изпитваше удоволствие да му съобщава лоши новини. Но си каза, че това е почти невероятно.

Госейн не се съмняваше, че веднага след смъртта на Торсън галактическата армия е попаднала във властта на Кранг. На Земята непрекъснато се получаваха новини за изтеглянето на нашествениците от градовете на не-Аристотеловата Венера. Имаше всевъзможни тълкувания за причината и като че никой не успяваше да разбере какво точно се е случило. Само той знаеше какво бе предшествало страхотното поражение и как се стигна до него. Кранг владееше положението. Вече отпращаше галактическите войски извън Слънчевата система толкова бързо, колкото беше възможно да се запълват дългите три мили кораби, използващи принципа на уеднаквяването — преди Енро Червения, войнственият владетел на Най-великата Империя, да научи как е било саботирано нашествието.

Само че това не обясняваше защо Кранг не е заръчал на някого да се свърже с Джилбърт Госейн, който бе открил тези възможности, като уби Торсън.

Ето защо му беше трудно да заспи. Въпреки че заплахата от нахлуване засега бе избягната, оставаше нерешен личният му проблем — Госейн със своя обучен допълнителен мозък, който бе умрял, но живееше отново в тяло, почти еднакво с предишното. Собствената му цел беше да открие всичко за самия себе си, за своето странно и зашеметяващо безсмъртие. Каквато и игра да продължаваше около него, изглежда той беше сред важните и силни фигури в нея. Сигурно го бе изтощило продължителното напрежение, както и ужасният сблъсък със стражите на Торсън, иначе щеше да осъзнае по-рано, че за добро или зло вече е извън рамките на закона. Не биваше да си губи времето в разправии с Института по емиграцията.

Никой не му задаваше въпроси. Когато някой от корабните офицери се окажеше наблизо, Госейн се скриваше от погледа му и изчезваше — пренасяше се на една от запаметените точки. Три дни и две нощи след излитането корабът се спусна през мъглите на Венера. Видяха се великански дървета, после на хоризонта се ширна град. Госейн слезе заедно с останалите четиристотин пътници. От мястото си в бързо напредващата колона наблюдаваше процедурата. Всеки заставаше пред детектор на лъжата, казваше няколко думи и минаваше през тесен проход към голямата зала.

Щом си изясни положението, той запамети място до една колона зад прохода. Престори се, че е забравил нещо, за да се върне в кораба. Когато по земята плъзнаха дълги плътни сенки, Госейн се появи до колоната в залата и спокойно тръгна към най-близкия изход. След секунди стъпи на тротоара на улица, сияеща в милиони светлини.

Обзе го прозрението, че е едва в началото, а не в края на своето приключение — Джилбърт Госейн, който знае за себе си достатъчно малко, за да бъде крайно неудовлетворен.

Цяла дивизия венерианци охраняваше огромната метална кухина, но никой не възпираше рехавия, ала постоянен приток на влизащи хора. Госейн бродеше умърлушен по ярко осветените коридори на подземния град. Тялото му сякаш се смаляваше пред чудовищните мащаби на доскорошната секретна база на Най-великата Империя. Безшумни асансьори-деформатори го пренасяха на други етажи до зали, препълнени с блестящи машини, някои от които още работеха. Понякога се спираше да погледа как венерианските инженери — сами или на групи — проучват уреди и механични устройства.

Комуникатор на стената привлече вниманието му и внезапно хрумване накара Госейн да го включи. Деловият глас на робота го попита:

— С коя звездна система желаете да се свържете?

Мъжът едва си пое дъх.

— Бих искал да говоря с Елдред Кранг или Патриша Харди.

Чакаше и вълнението му се засилваше с всяка секунда. Постъпката му бе импровизирана и почти не му се вярваше да извлече някаква полза от нея. Но дори да не намереше никого, това също щеше да е някаква информация. След малко роботът каза:

— Елдред Кранг е оставил следното съобщение: „До всеки, който би се опитал да ме открие. Съжалявам, но в момента няма как да се свържете с мен.“ — Това беше всичко. Нямаше по-подробни обяснения. — Ще има ли друго повикване, господине?

Госейн се подвоуми. Наученото го разочарова, но положението не беше съвсем неблагоприятно. Кранг остави на Слънчевата система връзка с междузвездната съобщителна мрежа. За венерианците това беше изключителна възможност и той усети радостна тръпка, щом си представи как биха могли да я използват. Хрумна му още един въпрос и роботът отговори веднага:

— Кораб може да стигне дотук за четири часа от най-близката база — Гела 30.

Този факт особено подразни любопитството на Джилбърт.

— Смятах, че пренасянето чрез деформаторите е практически мигновено.

— При пренасянето на материя се появява известна грешка, макар че самият пътник не я забелязва. За субективните му възприятия процесът наистина е мигновен.

Мъжът кимна на самия себе си. Донякъде разбираше същината на проблема — и уеднаквяването до двадесетия знак след десетичната запетая не беше съвършено. Продължи да разпитва:

— Да речем, че поискам да се обадя в Гела. Ще трябва ли да чакам осем часа за отговор?

— О, не. Грешката на електронно равнище е безкрайно малка. При разстоянието от тук до Гела, ще е около една пета от секундата. Само при материални тела има голямо забавяне.

— Ясно. Мога да се свържа с отсрещния край на галактиката, без да има почти никакви паузи в разговора.

— Прав сте.

— Да предположим, че искам да говоря с някой, който не знае моя език?

— Няма никакъв проблем. Компютър превежда изречение по изречение, с възможно най-разговорните изрази.

Госейн се съмняваше дали наистина липсват затруднения при подобно преобразуване на словото. Не-А подходът към действителността отчасти се опираше и на осъзнаването колко са важни връзките между думите — трудно определими и понякога почти откъснати от фактите, които би трябвало да изразяват. Лесно можеше да си представи безбройните бъркотии, възникващи между обитателите на галактиката, които говорят различни езици. А и в междузвездните империи не обучаваха никого на не-А, нито прилагаха тази философия, значи очевидно не бяха наясно с опасностите от неразбирателство, таящи се в общуването посредством машинен превод.

Важно беше този проблем да не се забравя нито за миг.

— Благодаря, това е всичко — каза Госейн и изключи комуникатора.

Не след дълго влезе в дървесното жилище, което бе споделял с Патриша Харди, когато ги залови Торсън. Зае се да потърси оставено за него съобщение — по-пълно обяснение, което не са искали да доверят на видеофонната мрежа. Откри записи на няколко разговора между Патриша и Кранг. Вече разполагаше с това, от което имаше нужда.

Споменаването за истинската самоличност на Патриша не го изненада. Винаги се бе отнасял с недоверие към нейната версия за живота й, макар да се оказа, че може да се разчита на нея в борбата срещу Торсън. Но сведенията за започналата космическа война го стъписаха. Поклати глава, щом чу предложението да се върнат и да го вземат със себе си „след няколко месеца“. Твърде късно. Все по-ясната представа, че е останал изолиран в Слънчевата система, го накара да изслуша с напрегнато внимание обясненията на Кранг за усилията му да го открие на Земята.

Разбира се, Дженесън беше виновен за всичко. Госейн въздъхна. Но какво бе подтикнало онзи тип да положи толкова усилия, за да попречи на човек, когото изобщо не познава? Лична неприязън? Може би. Случват се и по-чудати неща. Джилбърт размисли и прецени, че това не е верният отговор.

Пусна отново казаното от Кранг за вероятните скрити играчи и опасността, която представляват за самия него. Странно, но това веднага го убеди и отново насочи мислите му към Дженесън.

Този човек беше отправната точка. Някой бе поставил Дженесън на „дъската“, може би само за миг според вселенските мерки, само като пешка в голямата игра… но и за пешките има кой да се погрижи. Все се появяват отнякъде и когато са хора, връщат ги откъдето са дошли, щом изиграят своя ход. Май нямаше време за губене.

Докато осмисляше и приемаше логиката на събитията, в ума му възникна и се оформи друга задача. Прецени няколко възможности, седна пред комуникатора на апартамента и го включи. Когато компютърът го попита с коя звездна система иска да бъде свързан, той каза:

— Моля за достъп до най-високопоставения служител на Галактическия съюз, който е на разположение.

— Чие име да му съобщя?

Госейн се представи и се приготви да чака. Планът му беше съвсем прост. Нито Патриша, нито Кранг са имали възможност да обяснят на Галактическия съюз какво става в Слънчевата система. Едва ли биха посмели да се изложат на такъв риск. Но Съюзът — или поне една незначителна фракция от него — се бе опитал да употреби слабичкото си влияние, за да спаси Венера от Енро. А Патриша твърдеше, че ръководителите му се интересували от не-А като образователен метод. Джилбърт виждаше множество вероятни изгоди от опита да поговори с тях. Гласът на компютъра прекъсна размишленията му:

— С вас ще говори Мадрисол, секретарят на Галактическия съюз.

Още преди да завърши изречението, на екрана се появи слабо, изопнато от напрежение лице. Мъжът беше на около четиридесет и пет години, на лицето му бяха изписани следите от какви ли не силни чувства. Сините очи зашариха по образа на събеседника. Най-сетне огледът свърши и устните на Мадрисол се размърдаха. След частица от секундата се чуха и думите:

— Джилбърт Госейн?

В тона на автоматичния преводач ясно се долавяше недоумение. Ако възпроизвеждаше достатъчно добре въпроса, програмистите бяха постигнали забележителен успех. „Кой, по дяволите, е Госейн?“

Джилбърт предпочете да не се разпростира точно по тази тема. Наблегна по-подробно на събитията в Слънчевата система, защото „имал основания да предполага, че Лигата се интересува от тях“. Но докато говореше, трябваше да потиска разочарованието си. Бе очаквал някакви белези на не-А в изражението на генералния секретар на Съюза, но мъжът на екрана явно беше таламусен тип личност. Оставяше се да го ръководят чувствата. Неговите решения и постъпки почти изцяло представляваха реакции, опиращи се на емоционални „шаблони“, а не на кортикално-таламусните процеси, присъщи за не-А.

Вече описваше възможностите да бъдат включени венерианците в отпора срещу Енро, когато Мадрисол прекъсна и мислите, и доводите му.

— Значи предлагате — изрече натъртено, — държавите от Галактическия съюз да осигурят транспортна връзка с вашата система и да позволят на обучени в не-А хора да ръководят действията на Съюза в тази война.

Госейн прехапа долната си устна. За него беше несъмнено, че венерианците скоро ще заемат най-високи постове, но не искаше да поражда такива подозрения у индивиди от таламусен тип. Веднъж да започнеше този процес и всички щяха да се изумят на бързината, с която последователите на не-А, произхождащи от Земята, ще поемат и най-отговорните длъжности, стига да решат, че е необходимо.

Успя да изобрази бледа, невесела усмивка.

— Естествено, могат да ви бъдат полезни.

Мадрисол се намръщи.

— Няма да е лесно. Заобиколени сте от звездни системи, намиращи се под властта на Най-великата Империя. Ако се опитаме да осъществим пробив, ще проличи какво особено значение придаваме на Венера и Енро вероятно ще унищожи вашите планети. Въпреки това ще предам предложението ви на съответните служители и ви уверявам, че ще бъде направено всичко възможно. А сега, ако ме извините…

Намерението му да прекрати разговора беше очевидно. Госейн каза припряно:

— Ваше превъзходителство, сигурно можем да уредим нещо, което да не привлича толкова внимание. Например няколко малки кораба, които да се промъкнат при нас и да отведат първите хиляди от най-добре подготвените ни хора там, където те ще са в състояние да помогнат.

— Да, да — Мадрисол не криеше нетърпението си, а и гласът на синтезатора го предаваше добре, — ще възложа това на…

— Тук, на Венера — настойчиво продължи Госейн, — има непокътнат предавател-деформатор с възможности да прехвърля кораби, дълги цели три километра. Сигурен съм, че вашите хора ще измислят как да се възползват от това обстоятелство. Питам се дали вие не можете да ме осведомите колко дълго предавателят остава уеднаквен с такива устройства в други звездни системи…

— Решаването на всички тези въпроси — заяви генералният секретар, — ще бъде възложено на специалисти, а те ще ни подпомогнат във вземането на решения. Предполагам, че ще можем да ги обсъдим с някой от вас, упълномощен за подобни разговори?

— Ще дам на компютъра инструкции да ви свърже с… ъ-ъ, съответните власти тук — измъкна се Джилбърт и едва потисна усмивката си.

На Венера нямаше власти, но сега не беше времето да се впуска в разнищване на неизчерпаемия проблем за доброволната демокрация на тази планета.

— Довиждане. Желая ви късмет.

Чу се тихо щракане и напрегнатото лице изчезна от екрана. Госейн нареди на компютъра да прехвърля всички междузвездни обаждания към Института по семантика в най-близкия град. Беше доволен. Даде тласък на още един процес и макар че нямаше намерение да чака резултатите, поне направи каквото можа.

Сега беше ред на Дженесън, дори ако трябваше да се върне на Земята, за да го намери.

III

За да бъде здравомислещо и приспособено човешко същество, индивидът би следвало да разбере, че не може да научи всичко. Не е достатъчно да проумее това ограничение само на интелектуално равнище, а трябва да превърне разбирането му в подреден процес, колкото „съзнателен“, толкова и „неосъзнат“. Такава подготовка е неотменимо условие в хармоничното търсене на знания за същността на материята и живота.

Откъси за не-А

Тук като че часът беше късен. Дженесън още не можеше да се опомни от изненадата, че ненадейно е изтръгнат от кабинета си в Института по емиграция. Дори не подозираше, че до него през цялото време се е намирал предавател. Значи Следовника имаше и други агенти в различните структури на тази планета. Огледа се предпазливо. Беше в слабо осветен район, приличащ на парк. От недостъпна за погледа му височина зад няколко дървета се спускаше водопад. Пръскащите се капчици искряха в мъждивата светлина.

Белотата им очертаваше отчасти силуета на Следовника, но безформеното му тяло като че се сливаше с по-неизмеримия мрак наоколо. Мълчанието се проточи и Дженесън започна да се напряга, но благоразумието не му позволяваше да заговори пръв. Най-сетне неясната фигура се размърда и го доближи на няколко стъпки.

— Имах затруднения с влизането си във фаза — изрече Следовника. — Тези сложни проблеми с енергиите винаги са ме дразнили, защото нямам склонност към механичните неща.

Другият не каза нищо. Не търсеше обяснения, а и не се чувстваше достатъчно подготвен да изтълкува това, което чу. Чакаше.

— Налага се да рискуваме — продължи черният силует. — Следвам такъв план, защото искам да изолирам Госейн от онези, които биха могли да му помогнат. Ако е необходимо, ще го ликвидираме. Няма да допусна действията ми в подкрепа на Енро Червения да бъдат застрашени от някой с неизвестни възможности.

Дженесън сви рамене в тъмнината. И за миг се учуди на собственото си безразличие. Мярна му се подобно на ярък лъч мисълта, че в него има нещо, излизащо от нормата. И веднага избледня. Нямаше никакво значение какви рискове поема или какви са незнайните възможности на противниците му. Не го интересуваше. „Аз съм инструмент — каза си гордо. — Служа на един господар, изтъкан от сенки.“

Разсмя се неудържимо, защото се опияняваше от своето „аз“, от постъпките, чувствата и разсъжденията си. И се бе назовал Дженесън за изпълнението на тази задача, защото това име звучеше най-близо до истинското. Дейвид Дженесън, така се нарече.

— Има странни неясноти — продължи Следовника — в бъдещето на този човек Госейн, но все пак се различават отделни образи… макар че нито един Предсказател не успява да ги види добре. Въпреки това аз съм уверен, че той ще те издири. Не се опитвай да му попречиш. Ще узнае, че името ти е в списъка на пътниците, пристигнали с последния полет на „Президентът Харди“. Ще се учуди, че не те е видял в кораба, но поне ще се успокои, защото може да те открие на Венера. В момента се намираме в парк близо до центъра на Ню Чикаго…

— Ха!

Дженесън се озърна сепнато. Виждаше само дървета и размити очертания на храсти, чуваше единствено съскането и плющенето на водопада. Тук-там грееха бледи светлинки, но нямаше никакви признаци за град.

— В цялата галактика не се среща дори подобие на венерианските градове — каза му Следовника. — Планирани и разположени са по съвсем необикновен начин. Всичко е общодостъпно — храна, превоз, подслон.

— Е, това доста ме улеснява.

— Не е точно така. Венерианците вече научиха, че и в други планетни системи живеят хора. След като бяха нападнати веднъж, ще се постараят да вземат предпазни мерки. Все пак ще имаш на разположение около седмица, а Госейн би трябвало да те намери през това време.

— А после? — попита Дженесън с вече събудено любопитство.

— Накарай го да дойде при тебе и му дай ето това.

Предметът проблесна в мрака и падна като лумнало езиче пламък. В тревата проблесна като огледало под ослепително обедно слънце.

— Няма да е толкова ярко на дневна светлина — увери го Следовника. — И помни, че трябва да му го дадеш в твоето жилище. Имаш ли въпроси?

Дженесън се пресегна внимателно и взе светещото нещо. Доста наподобяваше малка пластмасова карта, а на пипане беше гладко като стъкло. Имаше нещо напечатано, но не се разчиташе в тази тъмнина.

— А от него какво се очаква да прави?

— Да прочете съобщението.

Дженесън сви вежди.

— После какво ще стане?

— Не е нужно да знаеш. Просто изпълни указанията ми.

Дженесън помисли и се озъби.

— Преди малко казахте, че се налагало да поемем риск. Струва ми се, че от нас двамата само аз рискувам.

— Приятелю, уверявам те, че грешиш — изрече Следовника със стоманени нотки в гласа. — Но нека не затъваме в безсмислен спор. Имаш ли други въпроси?

Всъщност, каза си Дженесън, изобщо не се притеснявам за нищо.

— Не, нямам въпроси.

Замълчаха и след малко Следовника започна да избледнява. Другият не успя да определи точно в кой миг изчезна, но усети, че вече е сам.

Госейн погледна „картата“, после пак вдигна очи към Дженесън. Невъзмутимостта на този човек му беше интересна, защото даваше ключа към загадката на неговия характер. Дженесън беше солипсист и успяваше да уравновеси неврозата си, като придаваше свръхценност на своето поведение. Изпитваше потребност отново и отново да се самодоказва, като дразни търпението на по-овластените с наглостта си.

Обстановката на тази среща лице в лице беше типично венерианска. Седяха в стая, от която се излизаше на открита веранда и цъфтящите храсти бяха само на една ръка разстояние. Но жилището разполагаше с всички удобства — автоматична доставка на храна и обслужване, което правеше кухнята излишна.

Госейн се взираше враждебно в мъжа с хлътналите бузи. Задачата да открие Дженесън не го затрудни особено. Няколко междупланетни разговора (този път без излишни спънки), бърза проверка на хотелските регистри и стигна до края на следата.

Дженесън заговори пръв.

— Системата на тази планета ми е донякъде любопитна. Не мога да свикна с идеята за безплатна храна.

Госейн каза троснато:

— По-добре ще е да се разприказваш, защото какво ще направя с тебе зависи изцяло от твоята откровеност.

Ясните, сини, безстрашни очи го гледаха замислено.

— Ще ти кажа всичко, което ми е известно — най-после промълви Дженесън и вдигна рамене, — но не защото ме заплашваш. Просто не си правя труда да пазя тайни — свои или чужди.

Джилбърт беше готов да му повярва. Този агент на Следовника щеше да е голям късметлия, ако оцелее дори само още пет години, но поне искаше да съхрани самоуважението си през малкото оставащо му време. Дженесън описа отношенията си със Следовника и наистина изглеждаше достатъчно откровен. Бил в тайните служби на Най-великата Империя и някак привлякъл вниманието на сенчестата твар. Повтори дума по дума разговорите им. Накрая реши да се върне към онова, което будеше любопитството му.

— Тази галактика гъмжи от анархистични идеи, но досега не съм чувал някоя да е приложена успешно. Все се мъча да проумея как това не-Артисто… тоте…

— Наричай го просто не-А — помогна му Госейн.

— … как това не-А върши работа. Явно най-важното е хората да проявяват разум, но аз отказвам да повярвам, че е възможно.

Джилбърт не се впусна в обяснения. Иначе трябваше да обсъждат самия здрав разум, а за него само думите не стигаха. Ако Дженесън проявява искрен интерес, да отиде в някое основно училище. Другият мъж сигурно долови настроението му, защото пак сви рамене.

— Прочете ли картата?

Госейн не му отговори веднага. Усещаше химическа активност в този предмет, но не беше вредна. Струваше му се, че материалът на картата има свойството да абсорбира. Странното изделие очевидно бе въплътило незнайни постижения на галактическата наука и Джилбърт нямаше намерение да прибързва необмислено.

— Значи този Следовник — каза след малко, — е успял да предвиди, че ще вляза в асансьора точно в 9 часа и 28 минути.

Трудно можеше да приеме това като факт. Следовника не беше от Земята, нито дори от Слънчевата система. Някъде в недрата на галактиката чудатото същество е насочило вниманието си към Джилбърт Госейн. И е познало точно какво ще направи в определен момент. Поне така казваше Дженесън.

Сложността и трудността на подобно предсказание беше смайваща. И това правеше „картата“ особено ценна. Госейн виждаше, че нещо е напечатано на нея, но не можеше да разчете думите. Наведе се напред, само че и това не помогна — буквите бяха прекалено дребни.

Дженесън побутна лупа към него.

— Наложи се да я използвам, за да прочета написаното.

Джилбърт се поколеба. Накрая взе картата и я разгледа. Опитваше се да си я представи като превключвател, който би могъл да задейства по-голям механизъм. Но какъв?

Огледа стаята. Още щом влезе, запамети най-близките източници на електричество и цялата мрежа. Някои линии стигаха до масата и захранваха вградената в нея електронна готварска машина. След малко вдигна глава.

— Дженесън, двамата с тебе ще сме неразделни отсега нататък — каза той. — Предполагам, че ще те изтеглят от Венера или с кораб, или с деформатор. Смятам да тръгна с тебе.

Агентът го изгледа особено.

— Не допускаш ли, че това може да се окаже опасно?

— О, да — засмя се Госейн. — Може.

Замълчаха.

Госейн нагоди картата към една от запаметените точки и избра простото съчетание от страх и съмнение като подтик за действие. Ако тези чувства се усилят в съзнанието му, картата ще бъде уеднаквена мигновено с точката извън стаята.

Тази предпазна мярка не му се виждаше достатъчна, но му се струваше, че трябва да рискува.

Нагласи лупата и се зачете.

„Госейн, деформаторът има очарователна особеност. Работи с електричество, но не проявява никакви по-необичайни свойства, дори когато е включен. Точно такова устройство е вградено в масата, до която седиш. Ако вече си прочел тези редове, хванат си в най-изтънчения капан, измислян някога за точно определен човек.“

И да бе изпитал страх, не можа да си го припомни по-късно.

IV

Тъй като кората на главния мозък на детето още не е развита, съзнанието му на практика не притежава способността да разграничава и разпознава. Затова е неизбежно детето да стига до множество неправилни изводи за света. Голяма част от тези изводи, несъответстващи на фактите, се залагат в нервната система на равнището на „неосъзнатото“ и могат да се запазят в зряла възраст. Ето причината да срещаме „добре образовани“ мъже и жени, чиито реакции си остават детински.

Откъси за не-А

Колелото се въртеше и блещукаше, а Госейн го зяпаше лениво, както си лежеше в колата. Най-сетне откъсна поглед от металния кръг и се обърна към разпрострялата се наблизо сграда. Издигаше се като огромно кълбо, само малка част от което се вижда над земята.

Той позволи на образа да проникне в съзнанието му и отначало не изпита нито тревога, нито недоумение. Усети, че сравнява тази картина с хотелската стая, където говореше с Дженесън. Тогава си помисли: „Аз съм Ашаргин“.

Представата не бе въплътена в думи, а беше неволно осъзнаване на собствената индивидуалност, заложена сякаш в органите и жлезите на тялото и приета като даденост от нервната система. Но не и този път. Джилбърт Госейн отхвърли простичкото твърдение с изненада, мигом превърнала се в остро безпокойство и объркване.

Топъл летен ветрец повя в лицето му. До грамадната постройка се виждаха и други, пръснати тук-там сред дърветата, които образуваха подобие на ограда. Зад тях се виждаше величествен заснежен връх.

— Ашаргин!

Госейн трепна от баритоновия вик, прозвучал на около педя от ухото му. Извъртя се рязко, но насред движението застина, защото видя пръстите си. Забрави дори да погледне мъжа, който му кресна. Вторачи се в ръцете си като ударен от мълния. Бяха тънки и крехки, съвсем различни от силните ръце с очертана мускулатура, които имаше Джилбърт Госейн.

И внезапно усети вътрешната разлика — слабост, мъждукаща жизнена сила, бъркотия от всякакви мисли. Не, не бяха мисли. Чувства, състояния на органи, които допреди малко са били под контрола на съвсем друго съзнание.

Собственото му съзнание като че се отдръпна смаяно и отново на несловесно равнище изплува фантастичното твърдение: „Аз съм Ашаргин“.

Значи не е Госейн? Разумът му се вцепени за миг, защото Джилбърт си припомни какво бе написано на картата. „Хванат си… в най-изтънчения капан… измислян някога…“ Прозрението за сполетялата го беда надхвърляше всичко, което някога бе преживявал.

— Ей, Ашаргин, никаквецо ленив, я се смъкни от колата да оправиш хамута на друла!

И той скочи като светкавица. Пръстите му припряно нагласиха разхлабения ремък в оглавника на едрото животно, което донякъде приличаше на бивол. Всичко беше готово, преди дори да помисли. Щом свърши заръчаното, пак се върна на мястото си, а коларят — свещеник в работни дрехи — размаха камшика.

След малко влязоха в обширния двор.

Госейн се мъчеше да проумее робското покорство, принудило го да се разшета като някакъв автомат. Трудно му беше да мисли, твърде объркан се чувстваше. Но накрая започна да осъзнава положението си.

Значи в това тяло бе имало друго съзнание — на Ашаргин. Неуравновесено, разколебано съзнание, над което са господствали страховете и неукротимите емоции, вече втъкани в нервната система и мускулите. Смъртната опасност се криеше в навика на живата плът на Ашаргин да реагира на този вътрешен хаос, без това да зависи от съзнанието. Дори Джилбърт Госейн, който разбираше какво не е наред, едва ли би успял да повлияе на тази могъща физиологична принуда… докато не научи тялото на Ашаргин на кортикално-таламусен здрав разум.

Докато го научи… „Затова ли е всичко?“, питаше се Джилбърт Госейн. „Тази ли е причината да съм тук? За да обуча това тяло?“

По-силен и по-бърз от въпросите, в него нахлу поток от спомените на Ашаргин. На наследника на династията Ашаргин. Неимоверното значение на този факт започна да изпъква бавно и откъслечно под пласта от събития. Когато беше на четиринадесет, войници на Енро дойдоха в неговото училище. В този изпълнен с напрежение ден бе очаквал да срещне смъртта си, но хората на узурпатора не го убиха. Отведоха го на Горгзид, родната планета на Енро, и го предадоха под опеката на жреците на Спящия бог.

Работеше до изнемога в нивите и гладуваше. Подхвърляха му храна само сутрин, като на впрегатно добиче. Всяка нощ заспиваше разтреперан от уплаха, закопнял за сутринта, когато ще получи единствената порция, поддържаща живота му. Не забравяха, че е наследникът на Ашаргин, но все му натякваха, че старите владетелски родове клонели към упадък и всяко следващо поколение било по-слабо и немощно. Идвало време, когато и най-великите империи попадали по правото на силния в ръцете на могъщи мъже като Енро.

Колата заобиколи горичката от декоративни дървета в средата на двора и те неочаквано се оказаха пред аерокола. До возилото стояха неколцина мъже в черни униформи или свещенически одежди. Имаше един в особено пищна премяна, загледал се в наближаващата кола.

Коларят отметна стъписано глава и грубо смуши в ребрата Ашаргин с дръжката на камшика.

— Падни по лице, бе! Та това е самият Йеладжи, Пазител на Криптата на Спящия бог!

Госейн усети рязкото свиване на мускулите си. Просна се в колата и остана неподвижен, докато с изненада осъзнаваше, че тялото на Ашаргин бе изпълнило заповедта с бързина, присъща само на вродените рефлекси. Още не можеше да се опомни от шока, когато чу силен, звучен глас:

— Коурн, отведи принц Ашаргин до самолета, след това си свободен. Принцът повече няма да се върне в селището на работниците.

Подчинението на Ашаргин отново се прояви с неумолима сила. Сетивата му сякаш се обвиха в мъгла, крайниците му се раздвижиха конвулсивно. Госейн едва забеляза как рухна в едно кресло, после аероколата излетя.

Къде ли щяха да го отведат? Това беше първият въпрос, появил се в ума му, когато си възвърна способността да мисли. Отпуснатата поза в креслото полека премахваше напрежението в мускулите на Ашаргин. Госейн направи кортикално-таламусна пауза и усети как „неговото“ тяло се успокои още повече. Погледът му се проясни и забеляза, че самолетът вече се е издигнал високо, прелитаха над заснежения връх зад храма на Спящия бог.

В този миг потокът на мислите му спря подобно на замръзнала насред полет птица. Спящия бог ли? Припомняше си смътно и други „факти“, които Ашаргин бе дочул. Изглежда Спящия бог лежеше в прозрачен сандък в една от вътрешните зали под купола. Само на свещениците бе позволено да погледнат тялото, и то един-единствен път през живота им — при посвещаването им в сан.

Сведенията на Ашаргин се изчерпваха с това, но Госейн нямаше нужда от повече. Типична разновидност на езическа религия. На Земята бе имало предостатъчно от тях, дребните особености нямаха значение. Неговото съзнание се захвана с несравнимо по-важните промени в сегашното му положение.

Явно настъпваше поврат в участта на Ашаргин. Джилбърт се огледа, все по-ясно осъзнаваше значението на подробностите, които забелязваше около себе си. Трима свещеници в черни униформи, единият управляваше самолета. Тук беше и Йеладжи. Пазителят на Криптата беше доста закръглен. Одеждите му, които отначало изглеждаха толкова ослепителни, при по-внимателен оглед се оказаха все същата черна униформа, но покрита с изтъкано от злато и сребро наметало.

Йеладжи беше втори в църковната йерархия на Горгзид, с по-нисък ранг само от Секох — религиозен властител на планетата, която бе дала живот на Енро. Но положението и ролята му в момента не означаваха нищо за Джилбърт Госейн, защото този жрец му изглеждаше несъмнено дребна фигура в галактическите игри.

Погледна през илюминатора. Все още летяха над планини. Щом сведе очи, осъзна за пръв път, че дрехите му изобщо не подхождаха на селския ратай Ашаргин. Носеше офицерска униформа от армията на Най-великата Империя — панталон със златни кантове и куртка с отличителни знаци, които бяха инкрустирани със скъпоценни камъни. Подобно облекло Ашаргин не бе виждат вече единадесет години.

Генерал! Високият чин стъписа Госейн и рязко избистри мисълта му. Сигурно имаше някаква особено важна причина Следовника да го е запратил тук, точно когато съдбата на принца се променяше ненадейно. Но го лиши от допълнителния мозък и го остави безпомощен в тяло, управлявано от напълно неуравновесена нервна система.

Ако това състояние беше временно, значи Джилбърт имаше възможността да опознае някои страни от живота на галактиката, каквато иначе едва ли би му се открила. Ако пък измъкването от тези обстоятелства зависеше изцяло от собствените му усилия, неговата роля ставаше още по-лесна за разгадаване. Трябваше да обучи Ашаргин на не-А възможно най-бързо. Само така можеше да се надява да контролира напълно чуждата му среда.

Госейн си пое дълбоко дъх. Учуди се колко по-добре му стана. Вече бе взел решение — непоколебимо и с достатъчно пълна преценка на ограниченията, които му налагаше положението. Времето и новите събития вероятно щяха да добавят нови важни за целите му факти, но докато оставаше пленник на нервната система на Ашаргин, обучението беше на първо място. Не очакваше особени затруднения.

В действителност само се бе заблудил от примирението, с което принцът приемаше полета. Наведе се през пътеката към креслото на Йеладжи.

— Високоблагородни Пазителю, къде ме водите?

Помощникът на църковния йерарх се обърна и го изгледа недоумяващо.

— Как къде? При Енро.

Джилбърт искаше да разгледа всички местности, над които минаваше аероколата, но в този миг бе лишен от способността да възприема каквото и да било. Тялото на Ашаргин сякаш се превърна в безформено желе. Притъмня му от ужас.

Опомни се донякъде, едва когато самолетът се раздруса при кацането. Повлече се на разтрепераните си крака към изхода и видя, че са се спуснали върху покрива на сграда.

Госейн се заоглежда с жадно любопитство. Струваше му се важно да получи представа къде е попаднал. Не му провървя. Краищата на покрива се намираха твърде далече от него. Неохотно се остави тримата по-млади свещеници да го отведат към стълбата надолу. За миг зърна в далечината планини, може би на около петдесет километра. Дали бяха същите, зад които остана храмът? Предположи, че са те, защото други не се виждаха наоколо.

Слезе с придружителите си по три широки стълбища, после тръгнаха по ярко осветен коридор. Спряха пред богато украсена врата. Младшите свещеници се отдръпнаха, а Йеладжи го доближи. Сините му очи блестяха.

— Ашаргин, ще влезеш сам. Възлагат ти се съвсем обикновени задължения. Всяка сутрин в същия час — осем по времето на град Горгзид — ще идваш пред тази врата и ще влизаш без да чукаш. — Поколеба се и заговори по-превзето: — Не е твоя работа какво прави негово превъзходителство при влизането ти. Това важи дори за случаите, когато в стаята има дама. Няма да ги забелязваш — в най-буквалния смисъл! Влезеш ли, ще бъдеш изцяло на разположение на негово превъзходителство. Не искам да кажа, че ще вършиш черната слугинска работа, но ако ти бъде оказана честта да получиш лично поръчение от негово превъзходителство, ще го изпълниш незабавно.

Гласът на Йеладжи изведнъж загуби непреклонно заповедния си тон. Лицето на свещеника се разкриви като от болка, после той се усмихна приветливо. Жест на снизхождение от страна на високопоставения, примесен с леко безпокойство, сякаш случващото се в момента беше съвсем неочаквано за него. Дори можеше да се предположи, че Пазителят на Криптата съжалява за някои свои по-сурови постъпки спрямо принца, защото каза:

— Ашаргин, доколкото разбирам, отсега нататък пътищата ни се разделят. Възпитахме те, без да забравяме нито за минута уважението към твоя ранг, както и значимата роля, която ти се пада. Но неразделна част от нашето верую е убеждението, че най-важният дълг на всеки към Спящия бог е да се научи на смирение. Понякога може и да си се питал дали бремето, легнало на плещите ти, не е прекалено тежко, но сега сам ще се убедиш, че всичко е било за твое добро. Нека това бъде последното ми поучение към тебе: не забравяй, че от незапомнени времена съществува обичай новите господари като Енро да изтребват от корен предишния властващ род. А ти си още жив. Дори само това стига, за да си вечно благодарен на великия човек, който ръководи най-могъщата Империя във времето и пространството.

Последва нова пауза. Госейн бе имал достатъчно време да се пита защо ли Енро е пощадил Ашаргин. Сега разбра, че пропитият от цинизъм свещеник сериозно се опитваше да му внуши чувство на признателност. Йеладжи изрече:

— Това е всичко. Влез!

Беше заповед и принцът й се подчини с пълната готовност, на която Джилбърт не успяваше да се възпротиви. Стисна дръжката, завъртя я и отвори вратата. Влезе и тя се затвори зад него.

На планета, обикаляща далечно слънце, една сенчеста фигура се появи насред стая, изпълнена със сивкава светлина. Най-сетне се зарея над пода. В тясното помещение имаше още двама, разделени един от друг и от Следовника с тънки метални решетки, но той не им обърна внимание. Понесе се към нара, където лежеше отпуснатото тяло на Джилбърт Госейн.

Наведе се и се заслуша. След малко се изправи.

— Жив е — каза гласно.

Изглеждаше озадачен от нещо, нарушило строго определените рамки на плановете му. Озърна се към жената зад решетките.

— В предвидения от мен момент ли се появи?

Тя вдигна рамене и кимна с нежелание.

— И оттогава е във все същото състояние? — настойчиво попита звучният глас.

Този път жената не отговори направо.

— Значи великият Следовник най-после се сблъска с някой, който не му се подчинява.

Сянката затрептя, сякаш искаше да се отърси от въздействието на казаното. Замълча за дълго.

— Заобикаля ни странна вселена — каза накрая Следовника. — Тук-там по неизброимите планети се срещат индивиди, които също като мен притежават уникална способност, издигаща ги над нормалното. Такъв е Енро… ето че имаме вече и Госейн. Позапъна се и продължи тихо, като че говореше само на себе си: — Мога да го убия веднага — да го ударя по главата, да го пробода с нож или по още десетина лесни начина. И все пак…

— Тогава защо не се отървеш от него? — попита жената с явното желание да го подразни.

— Защото… — поколеба се Следовника, — … още не знам достатъчно. — Ледени нотки прозвучаха в тона му. — Освен това не убивам хора, над които мога да придобия власт. Ще се върна.

Започна да избледнява и скоро изчезна от мрачната бетонна стая, където жена и двама мъже бяха отделени в тесни килийки с тънки, чудати решетки.

Ашаргин-Госейн откри, че е влязъл в просторна зала. Отначало му се стори, че е препълнена с машинарии. За принца, чието образование бе прекъснато на четиринадесетата му година, гледката беше объркваща. Джилбърт разпозна електронни карти и видеоекрани по стените, почти навсякъде бяха разположени пултове за управление на деформатори. Имаше няколко устройства, каквито виждаше за пръв път, но способността му да различава и разбира беше толкова изострена, че и само начинът, по който бяха свързани с други машини, му стигаше да се досети за предназначението им.

Бе попаднал в бойна командна зала. Оттук Енро ръководеше, доколкото това беше по силите на един-единствен човек, многочислените войски на Най-великата Империя. Видеоекраните му служеха за очи. Мигащите по картите светлинки поне на теория му даваха цялостна представа за всяка ситуация. А самото количество на деформаторите подсказваше, че се опитва непрекъснато да държи под контрол своята разпростряла се из космоса Империя. Вероятно разполагаше дори със свързана транспортна система от деформатори, която му позволяваше да се пренесе мигновено почти навсякъде из владенията си.

Иначе залата беше празна и не се виждаха стражи.

В единия край имаше голям прозорец и Госейн се втурна натам. След секунди вече гледаше от голяма височина към град Горгзид.

Столицата на Най-великата Империя блестеше долу под лъчите на яркосиньо слънце. Джилбърт извлече от паметта на Ашаргин спомена, че старата столица Нирена е била заличена от атомни бомби и че някогашното средище с тридесет милиона жители сега представлява радиоактивна пустиня.

Този спомен разтърси Госейн. Ашаргин не бе присъствал на сцените на унищожението, развихрило се през онзи кошмарен ден, и затова се отнасяше към бедствието с нехайното безгрижие на човек, който просто не може да си представи нещастие, без да го е видял с очите си. Но Джилбърт се вцепени от поредното ужасно престъпление, извършено от Енро. Имаше и нещо по-страшно — същият човек бе хвърлил галактическата цивилизация във война, чиито мащаби надхвърляха всяко въображение. Ако е възможно Енро да бъде убит…

Сърцето му заби неравномерно, краката му се подгънаха. Госейн преглътна с усилие и направи не-А паузата, за да овладее уплахата на Ашаргин пред непоколебимото решение, осветило като мълния съзнанието на Джилбърт.

Но целта остана. Откритата се тук възможност беше прекалено добра, за да позволи на нещо или някого да му попречи. Този малодушен страхливец трябва да бъде убеден, принуден, пресътворен, за да направи едничкото върховно усилие. Беше напълно постижимо. Човешката нервна система можеше да бъде подтикната до състояние на ликуваща, безгранична саможертва.

Само че трябваше да внимава. Ако успееше да убие Енро, щеше да бъде изложен на смъртна опасност, а току-виж се появили и затруднения със завръщането на съзнанието му в неговия собствен мозък.

Стоеше пред прозореца, стиснал устни и присвил очи. Усещаше натрупващите се разлики в тялото на принца и енергията, която се надигаше от напълно необичайните за него мисли, променили процесите на обмяната в органите и жлезите му. Ясно му беше какво става. Новото, по-силно съзнание господстваше над крехкото тяло. Естествено, това не бе достатъчно. Оставаше необходимостта да постигне нервно-мускулното взаимодействие на не-А. Но вече направи първата стъпка.

Да убие Енро…

Взираше се в Горгзид с несъмнен интерес. И наглед приличаше на столица. Сред тези четиринадесет милиона жители близо четири пети от работещите изпълняваха едни или други задължения в небостъргачите на различните служби, контролиращи пряко подчинените им канцеларии на други планети. Около половин милион (принцът не знаеше точния брой) бяха заложници, заселени сред зеленината на далечните предградия. Живееха окаяно тук, защото смятаха Горгзид за провинциално градче и се чувстваха оскърбени. Госейн виждаше някои от техните великолепни къщи, заобиколени от дървета и цъфтящи храсти. Имаше резиденции, които покриваха цели склонове на възвишения, спускаха се в долини, а краят им се губеше в маранята.

Бавно обърна гръб на гледката. Вече повече от минута дочуваше странни звуци иззад вратата в отсрещната стена. Госейн тръгна натам. Забави се по-дълго, отколкото беше благоразумно за първия му ден тук. Без колебание отвори вратата и пристъпи вътре.

Звуците нахлуха в него.

V

Тъй като децата (и вдетинените възрастни) нямат развита способност за различаване и разграничаване, много преживявания разтърсват нервните им системи толкова силно, че психиатрите са назовали с отделен термин последствията — травма. Пренесени през годините, тези травми могат така да объркат индивида, че той да стигне до липса на здрав разум (тоест невроза) или направо до лудост (психоза). Почти всеки е имал по няколко травматизиращи преживявания. Но е възможно да се облекчат последствията от тези шокове чрез психотерапия.

Откъси за не-А

За няколко секунди сетивата му обхванаха сцената. Намираше се в голяма баня. През открехнатата врата вдясно се виждаше половината от огромно ложе в дъното на огромна спалня. Имаше и други врати, но бяха затворени. Госейн хвърли само един поглед към спалнята и отново насочи вниманието си към ставащото пред него.

Помещението бе изцяло облицовано с огледала. Стените, таванът, подът — всеки квадратен сантиметър — бе зает от огледала, нагласени толкова съвършено помежду си, че Джилбърт виждаше навсякъде безкрайни поредици от свои смаляващи се отражения, ясни и отчетливи. Ваната също беше огледална. Издигаше се на около метър от пода, в нея шумно се вливаше вода от три големи чучура и бълбукаше около едрия червенокос мъж, когото къпеха четири млади жени. Той забеляза Госейн и им махна да се отдръпнат.

Побързаха да изпълнят желанието му, а една от тях първо спря водата. В банята настана тишина, мъжът се облегна удобно и заразглежда с присвити очи изправилата се пред него крехка фигура на Госейн-Ашаргин. Напрежението от този оглед натежа като страшен товар върху нервната система на принца. На Госейн му се наложи десетина пъти да прави кортикално-таламусна пауза, при това с върховни усилия на волята. Беше принуден да го стори не само за да запази контрол над съзнанието му, но просто за да не припадне Ашаргин.

— Иска ми се да знам — бавно започна Енро Червения, — какво те накара да се размотаваш в Командния център и да зяпаш през прозореца? Защо се втурна точно към прозореца? — Гласът му звучеше озадачено и макар в очите му да липсваше враждебност, в тях блестеше желанието да научи отговора. — В края на краищата, виждал си града и преди.

Госейн не беше в състояние да отговори. Този разпит можеше всеки момент да превърне принца в отпусната развалина. Докато се опитваше с мрачно упорство да съхрани съзнанието му, по лицето на Енро се изписаха присмех и задоволство. Диктаторът се изправи и стъпи на огледалния под. Необичайно мускулестият мъж се усмихваше лекичко, докато прислужниците увиваха в огромна хавлия мокрото му тяло. След малко го изтриха енергично с малки кърпи и накрая го облякоха в халат с цвета на косата му. Той пак се засмя:

— Харесва ми да ме къпят жени. Тяхната кротост успокоява духа ми.

Госейн пак не каза нищо. Енро искаше да се пошегува, но подобно на мнозина, които не разбираха самите себе си, той само се издаде. Цялата сцена подсказваше подбудите на човек, които така и не е завършил развитието си до зряла личност. И бебетата обичаха докосването на нежните женски ръце, но повечето не стигаха до властта над най-голямата Империя в пространството и времето. Само че Енро си седеше във ваната и въпреки това знаеше какво бе правил Госейн-Ашаргин в съседната зала. Колкото и да беше незрял, част от психиката му се бе развила до сравнително по-висше състояние. Оставаше да се види до каква степен може да му послужи това качество.

За миг Джилбърт отслаби контрола си над принца и това се оказа опасен пропуск. Шегичката на Енро за жените разклати отново нервната му система. Пулсът му се ускори, коленете омекнаха, мускулите се сгърчиха. Олюля се и щеше да падне, ако диктаторът не беше дал знак на прислужниците си. Госейн забеляза движението с периферното си зрение и след миг вече го крепяха силни ръце.

Когато си възвърна способността да стои изправен без чужда помощ и да вижда ясно, Енро вече влизаше през една от двете врати вляво в стая, огряна от слънцето. А три от жените отиваха към спалнята. Само последната от тях остана да придържа треперещото тяло на принца. Мускулите на Ашаргин се стегнаха от желанието да се дръпне настрани, но Джилбърт навреме направи паузата. Забеляза, че тя го гледаше не презрително, а със съчувствие.

— Ето какво са ти сторили — тихо промълви момичето. Имаше сиви очи и класически тип красота. Тя се навъси, после сви рамене. — Аз съм Нирена, а ти, приятелю, е най-добре да отидеш при него.

Понечи да го побутне към отворената врата, зад която се скри Енро, но Госейн отново владееше положението. Отмести се крачка назад, защото се сепна от името й.

— Има ли нещо общо между момичето Нирена и старата столица Нирена?

Тя го загледа учудено.

— Първо се каниш да припаднеш, а след миг вече задаваш умни въпроси. Твоят характер май е по-сложен, отколкото подсказва външността ти. А сега трябва да побързаш!…

— И какво точно ти подсказва външността ми? — прекъсна я Джилбърт.

Сивите очи го прецениха хладнокръвно.

— Сам си го изпроси. Ти си смазан, мекушав, недоразвит, безсилен… — После се сопна: — Казах ти да побързаш. Сериозно ти говоря! Няма да се бавя тук нито минутка повече.

Тя се извърна, закрачи припряно към спалнята и затвори вратата след себе си.

Госейн изобщо нямаше намерение да бърза. Положението никак не му харесваше и изпитваше безпокойство всеки път, когато помислеше за това свое ново тяло. Но поне започваше да проумява какво трябва да направи, ако искаше той — и Ашаргин — да преживее деня, без да се подложи на безкрайни унижения.

Да се сдържа. Да забавя реакциите си по методите на не-А. Щеше да се учи в движение, колкото и клопки да криеше подобна необходимост. Не се и съмняваше, че изпитателният поглед на Енро ще го следи постоянно и ще отбелязва всеки признак на самообладание у човека, когото се бе опитал да съсипе. Какво да се прави… Нямаше как да избегне това, дори да се опиташе да убеди диктатора, че всичко върви според очакванията му.

А от мига, когато влезе в отреденото му жилище, ще положи всяко възможно усилие да „излекува“ Ашаргин чрез не-А.

Госейн закрачи бавно към вратата. Озова се в просторна зала, където под огромен прозорец бе наредена маса за трима. Наложи се да огледа още веднъж прозореца, за да възприеме размерите му — издигаше се поне трийсетина метра нагоре. Лакеите чакаха напрегнато, а неколцина мъже с явно важни документи в ръце стояха безмълвно наоколо. Енро беше съсредоточил вниманието си само в трапезата. Когато Джилбърт влезе, диктаторът вдигаше един след друг блестящите капаци на няколко блюда и душеше ароматните изпарения от ястията. Най-сетне се изправи на стола си.

— Ах, този задушен мантол е превъзходен! — Обърна се усмихнат към Госейн-Ашаргин. — Седни ей там.

Закуската в компанията на Енро не изненада Джилбърт. Вписваше се в анализа му за намеренията на диктатора спрямо Ашаргин. Но едва се усети навреме, че младежът щеше да реагира по своя страховито неуправляем начин. Направи кортикално-таламусна пауза. И забеляза колко замислено се вторачи Енро в него.

— Значи Нирена проявява някакъв интерес към тебе — проточи едрият мъж. — Не бях предвидил такъв обрат, но виждам в него някои интересни възможности. Аха, ето го и Секох.

Новодошлият мина само на крачка от Госейн, който го мярна най-напред в профил и в гръб. Беше тъмнокос, около четиридесетгодишен и с много привлекателно, макар и рязко очертано лице. Носеше цяла, прилепнала по тялото му синя дреха, покрита с елегантно алено наметало. Когато непознатият се поклони на Енро, Госейн остана с впечатлението за същество, подобно на лисица — бързо, хитро и винаги нащрек.

— Не мога да си избия от главата, че Нирена реши да го заговори — каза Енро на Секох.

Секох застана зад един стол. Живите му черни очи погледнаха въпросително Енро, който му предаде накратко разговора между принца и младата жена.

Госейн слушаше изумен. Отново се проявяваше странната дарба на диктатора да узнава какво се случва на места, където не можеше да надникне и слуша по обичайния начин.

Случката отклони мислите му в друга посока. Ашаргин се освободи отчасти от напрежението. И Джилбърт успя за малко да си представи необятната картина на галактическата цивилизация, както и мястото в нея на някои от господстващите хора.

Всеки имаше някакво особено свойство. Енро можеше да прониква мислено надалече. Но дори тази уникална способност не бе достатъчна за властта, до която се бе добрал. На пръв поглед това само доказваше, че никой не се нуждае чак от изявено превъзходство над себеподобните си, за да се издигне над тях.

Особеното положение на Секох като че се дължеше на върховния му пост в църковната йерархия на Горгзид.

Засега не можеше да определи качествата на Мадрисол от Галактическия съюз.

И накрая идваше Следовника. Той имаше на разположение научни постижения, които му даваха възможност да предвижда точно бъдещето, да се превръща в безтелесна форма и до такава степен да контролира човешкото съзнание, че да натика Госейн в мозъка на Ашаргин. Следовника изглеждаше най-опасен от всички. Но и това тепърва трябваше да бъде установено.

Госейн насочи вниманието си към Енро, който заговори отново.

— Върти ми се из ума да я направя негова любовница. — Озъби се за миг, после лицето му просветна. — В името на небесата, точно така ще стане! — Настроението му се подобри видимо, защото се разсмя гръмогласно. — Какво ли има да видим! — Ухили се доволно и пусна шегичка за сексуалните проблеми на неврастениците, после завърши по-свирепо: — Тъкмо ще сложа край на разни планове, които сигурно крои.

Секох вдигна рамене и изрече с плътния си глас:

— Според мен надценяваш значението на тази дреболия. Но няма да навреди, ако постъпиш както си намислил. — Махна повелително на един от дворцовите служители. — Погрижете се желанието на негово превъзходителство да бъде изпълнено.

Мъжът се поклони угоднически.

— Разбира се, ваше превъзходителство.

Енро кимна на Госейн.

— Хайде, настанявай се. Гладен съм. — Гласът му стана хапливо любезен. — Или би желал някой да те съпроводи под ръка до твоя стол?

Госейн се бореше с процесите в тялото на Ашаргин, забушували след заповедта на Секох. Струваше му се, че успява. Стигна до стола и тъкмо сядаше, когато резкият тон на Енро изглежда проникна в нервната система на принца. Или повлия съчетанието от всички случки досега. Каквато и да беше причината, реакцията се оказа твърде бърза, за да има време за защита. Госейн-Ашаргин припадна.

Когато се свести, седеше до масата, а двама лакеи придържаха тялото му изправено. Принцът веднага застина в очакване да бъде смъмрен. Стъписаният Госейн едва предотврати нов припадък.

Погледна Енро, но диктаторът се занимаваше със закуската си. Свещеникът също не му обръщаше внимание. Лакеите пуснаха ръцете му и започнаха да го обслужват. За Джилбърт храната беше крайно непривична, но докато вдигаха капаците на блюдата, усещаше кое е приемливо, а кое не. Поне веднъж неосъзнатите реакции на Ашаргин да послужат за нещо. След малко вече вкусваше онова, което беше познато и приятно за принца.

Госейн се чувстваше зашеметен от ставащото. Трудно му беше да наблюдава отстрани унизителните преживявания, стоварили се върху Ашаргин. Още повече го потискаше невъзможността да направи каквото и да било засега. Попадна в капан, съзнанието и паметта му бяха затворени в мозъка и тялото на друг човек, вероятно с някаква разновидност на уеднаквяването посредством деформаторите. Но какво ли ставаше през това време със собственото тяло на Джилбърт Госейн?

Престоят му в чуждото тяло едва ли можеше да трае прекалено дълго. А не забравяше че и системата за безсмъртие, която веднъж вече му позволи да преживее гибелта, щеше да го защити отново. Значи трябваше да се съсредоточи само върху безценния шанс, предоставен му от тази случка. Опитваше се да разбере ставащото, да осмисли всеки момент.

„Ами че аз съм в самия му щаб, помисли той смаяно. При Енро Червения, повелителя на Най-великата Империя. И дори споделям трапезата с него!“

В този миг забрави да дъвче и се вторачи като омагьосан в едрия мъж. Енро, за когото бе чувал да споменават мъгляво и Торсън, и Кранг, и Патриша Харди. Енро, заповядал унищожението на не-А просто защото това е бил най-лесният начин да започне галактическа война. Енро — диктатор, властелин, узурпатор, абсолютен тиран, който сигурно дължеше отчасти издигането си и на своята дарба да чува и вижда от разстояние. Мъж с несъмнено привлекателна външност. По излъчващото сила лице бяха пръснати лунички, които му придаваха момчешки вид. Ясните му сини очи гледаха твърдо и дръзко. Джилбърт си каза, че тези очи и устните му изглеждат познати, но предположи, че се е заблудил. Виждаше Енро Червения, за чието поражение в Слънчевата система бе помогнал, но сега той бе започнал много по-мащабни военни операции, обхванали галактиката. Дори да не успееше да го убие, щеше да е невероятен успех, ако тук — в сърцето и мозъчния център на Империята — откриеше как да бъде победен нейният повелител.

Енро бутна стола си назад и останалите приеха това като недвусмислен знак. Секох веднага остави приборите, макар че в чиниите пред него имаше още храна. Госейн също остави ножа и вилицата. Досети се, че закуската е свършила. Лакеите започнаха да разчистват масата.

Диктаторът стана и попита отсечено:

— Някакви новини от Венера?

Секох също се изправи, Госейн последва примера му, макар и малко по-сковано. Сътресението от чутото познато име го засягаше само лично и затова успя да се овладее бързо. Изопнатите нерви на Ашаргин изобщо не реагираха на непознатата дума.

Слабото лице на йерарха остана невъзмутимо.

— Научихме още няколко подробности. Няма нищо важно.

Едрият мъж не остана доволен от отговора.

— Налага се да вземем някакво решение за тази планета — изрече бавно. — Само да бях уверен, че Рийша не е там…

— Ваше превъзходителство, получихме едно-единствено непотвърдено донесение.

Енро рязко се извърна към Секох, лицето му помрачня.

— И най-нищожната вероятност за това стига, за да ме възпре.

Свещеникът го гледаше не по-малко навъсено.

— Ще бъде истинско нещастие — започна той с леден глас, — ако Галактическият съюз научи за тази ваша слабост и започне да разпространява слухове, че Рийша се намира на всяка от хилядите им планети.

Диктаторът се смръзна от гняв, но се поколеба да му даде воля. Накрая се разсмя, отиде при по-дребния мъж и го прегърна през раменете.

— Добрият стар Секох — каза присмехулно.

Църковният йерарх трепна от докосването, но го понесе секунда-две, макар и с явно неудоволствие. Енро прихна.

— Ама какво ти става?

Секох се дръпна внимателно, но непреклонно.

— Имате ли някакви нареждания за мен?

Диктаторът се подсмихна пак, но веднага си възвърна сериозното изражение.

— Не е толкова важно каква съдба ще отредим на онази планетна система. Все пак се дразня всеки път, щом се сетя, че Торсън загина там. И държа да науча как са ни победили. Нещо се е объркало.

— Вече съставихме комисия за разследване на случая — осведоми го Секох.

— Добре. А как вървят сраженията?

— Понасяме доста големи загуби, но ситуацията все повече клони в паша полза. Желаете ли да се запознаете с доклада за нашите загуби?

— Да.

Един от чакащите наблизо секретари подаде лист на Секох, който без нито дума повече го връчи на диктатора. Госейн не изпускаше от очи лицето на Енро. С всяка минута съзираше все по-разнообразни възможности в случилото се с него произшествие. За тези военни действия бяха говорили Кранг и Патриша — титаничната битка в Шести декант, в която Най-великата Империя бе хвърлила деветстотин хиляди кораба.

Декант ли? Смътно му се мярна видението за галактиката като гигантско колело със спици… Явно бяха я разделили на десет деканта. Разбира се, служеха си и с много по-точни методи за определяне координатите на звездите и планетите.

Енро върна доклада на своя съветник. Сянка на раздразнение мина по лицето му. Гледаше унило.

— Чувствам се твърде нерешителен — проточи диктаторът. — Неудовлетворен съм, че жизнената ми сила още не е намерила пълноценното си въплъщение.

— Имате поне двайсетина деца — напомни Секох.

Енро се престори, че не е чул.

— Изминаха вече четири субективни години, откакто моята сестра, предопределена от древния обичай на Горгзид да стане единствената ми законна съпруга, отпътува към… всъщност, накъде?

— Няма и следа от нея — някак разсеяно отвърна свещеникът.

Едрият мъж го изгледа неприветливо и каза тихо:

— Приятелю, ти отдавна се прехласваше по нея. Ако само за миг допусна, че укриваш някакви сведения от мен… — Очевидно погледът на другия го накара да спре, защото добави припряно: — Добре, добре, не се ядосвай! Знам, че сбърках. Невъзможно е човек с твоя сан да постъпи така. Дал си обет, в края на краищата. — Сякаш опитваше да убеди сам себе си. В очите му се мярна униние. — Ще се погрижа още неродените дъщери на сестра ми от мен да не получат образованието си на планети, където се отнасят с подигравка към нашите династични бракове.

Не последва отговор. Енро се вторачи неуверено в Секох. Наглед забрави, че и други ги слушат. Внезапно промени насоката на разговора.

— Все още не е късно да прекратя войната. Членовете на Съюза се перчат засега, но ще се надпреварват да ми угодят, ако реша да спра битката в Шести декант.

Свещеникът запази спокойната си неотстъпчивост.

— Принципите на всеобщия порядък и универсалната държава са по-значими от чувствата на който и да било индивид. Не можете да заобиколите неизбежността, колкото и да е жестока. — Добави с твърд като скала глас: — Никога!

Енро отбягна погледа на бледите му очи.

— Не мога да взема окончателно решение. Толкова съм неудовлетворен! Ако сестра ми беше тук и изпълняваше дълга си…

Госейн почти не ги слушаше. Размишляваше мрачно: „Значи това ги вдъхновява — универсалната държава, контролирана от един център и крепена от военна сила…“

Прастарата човешка мечта. Колко ли пъти съдбата бе показвала, че всеки временен успех в постигането й е илюзия? Множество империи на Земята бяха установявали пълно господство над целия цивилизован свят по едно или друго време. И няколко поколения наред огромните владения съхранявали неестествената си цялост. Неестествена, защото присъдата на историята винаги се е свеждала до няколко многозначителни изречения: „На новия управник липсвала мъдростта на неговия баща…“ Или: „Избухнали повсеместни бунтове…“ Или пък: „Завладените страни, макар и дълго да търпели покорно, организирали успешно въстание срещу отслабената Империя…“

Имаше най-разнообразни причини всяка свръхдържава да стигне до упадък и немощ. Подробностите нямаха значение. От пръв поглед не се забелязваше нищо неправилно в самата идея за универсалната държава, но хората, чието мислене си оставаше таламусно, никога нямаше да създадат нещо повече от нейно външно подобие. На Земята системата не-А се бе наложила, когато около пет процента от населението овладя принципите й. За цялата галактика щяха да стигнат и три процента. Едва тогава идеята за универсалната държава щеше да стане приложима.

Значи тази война е пълна безсмислица. И при привиден успех Империята, разпростряла се върху галактиката, ще се запази поколение, може би и две. После емоционалните подбуди на други хора без здрав разум ще ги подтикнат към заговори и подклаждане на бунтове. Но дотогава милиарди щяха да загинат само за да може този невротик да си достави удоволствието още няколко високопоставени дами да го къпят всяка сутрин.

Дори той да беше само психически неустойчив, започната от него война представляваше истинско безумие. Не биваше да се разгаря повече… До една от вратите настана суматоха и прекъсна потока от мисли на Госейн. Отекна гневен женски глас:

— Разбира се, че ще вляза! Нима ще ми попречите да отида при собствения си брат?!

Колкото и да беше променен от яростта, гласът звучеше познато. Джилбърт се обърна и видя Енро да крачи бързо към вратата срещу огромния прозорец.

— Рийша! — провикна се той ликуващо.

Госейн беше принуден да наблюдава срещата през замъгленото зрение на Ашаргин. Енро се върна, понесъл момичето в прегръдката си, но стройният мъж с нея прикова вниманието на Джилбърт.

Защото беше Елдред Кранг. Значи момичето е… трябва да е… Извъртя се и зяпна Патриша Харди, която тъкмо казваше сърдито:

— Енро, пусни ме! Искам да те запозная със съпруга си.

Тялото на диктатора застина, но той успя полека да остави сестра си на пода и все така бавно се обърна към Кранг. Злобният му поглед се впи в жълтеникавите очи на детектива, овладял не-А. Кранг му се усмихна, сякаш не забелязваше кипящата омраза на мъжа отсреща. Неизчерпаемата сила на духа му личеше донякъде в тази усмивка, в самата му поза. Изражението на Енро се промени едва забележимо. За миг погледна недоумяващо, дори стреснато, устните му се раздвижиха, но преди да каже нещо, забеляза Ашаргин с ъгълчето на окото си.

— О, пропуснах — отбеляза небрежно и видимо си възвърна самообладанието. С рязък жест повика принца при себе си. — Ела с мен, драги. Искам да бъдеш мой офицер за свръзка при главния адмирал Палеол. Ще кажеш на адмирала…

Диктаторът вече вървеше към залата, в която Госейн бе разпознал неговия команден център. Спря пред един от прехвърлящите деформатори.

— Ще кажеш на адмирала — повтори, застанал с лице към Госейн, — че си мой представител в щаба му. Ето ти пълномощията. — Подаде му тънка блестяща плочка. — Хайде, влизай.

Сочеше клетката на деформатора.

Един адютант вече отваряше вратичката. Джилбърт се запъти натам обезсърчено. Нямаше никакво желание да напуска двореца на Енро точно сега. Още не знаеше достатъчно. Струваше му се твърде важно да остане. Спря пред клетката.

— Какво друго да кажа на адмирала?

Лицето на едрия мъж грейна в широка усмивка.

— Достатъчно е да научи кой си — каза престорено любезно. — Представи му се, запознай се с щабните офицери.

— Ясно — промълви Госейн.

Наистина му беше ясно. Военните трябваше да видят какво представлява в момента наследникът на династията Ашаргин. Вероятно Енро очакваше съпротива сред висшите офицери и искаше да им покаже принца, за да разберат колко безнадежден е замисълът да се обединят около единствената фигура със законни претенции към трона.

Госейн се подвоуми още малко.

— Този предавател право в щаба на адмирала ли ще ме прехвърли?

— Действа само в една посока и оттук, и оттам. Може да те прехвърли в щаба или да те върне тук. Желая ти късмет.

Без нито дума повече Джилбърт влезе в клетката и вратичката щракна зад него. Седна в креслото, поколеба се — в края на краищата от Ашаргин никой не очакваше решителност — и дръпна лостчето.

Мигновено разбра, че се е освободил.

VI

Децата, незрелите възрастни и животните „оприличават“. Когато някои реагира на нови или променящи се обстоятелства като на стари и неизменни, той оприличава. Този подход към живота е Аристотелов.

Откъси за не-А

Свободен. Това беше факт с неизмеримо значение. Свободен от Ашаргин. Странно, но изпитваше непоклатима увереност, която сякаш извираше от недрата на цялото му същество. Опитът, натрупан от допълнителния му мозък с прехвърлянето, правеше прехода познат. Почти долавяше самото движение. Дори мракът наоколо му изглеждаше някак непълен, като че съзнанието му не бе прекратило в този миг активността си.

Още с излизането от тъмнината усети присъствието наблизо на мощен генератор, както и на атомен реактор. Едновременно изпита разочарование, защото не бяха достатъчно близо, за да ги използва или контролира по какъвто и да е начин.

Опомни се бързо. Зрението му се възстанови и той видя, че не е във венерианското жилище на Дженесън, нито пък мястото приличаше на щаба, където Енро прати Ашаргин.

Лежеше по гръб на твърд нар и се взираше във високия бетонен таван. Очите и съзнанието му възприеха обстановката с един непрекъснат, продължителен поглед. Тясно помещение. Решетка от тавана до пода, чиито пръти бяха гъсто осеяни с шипове. Отвъд решетката на подобен нар седеше изящна млада жена и го гледаше. Очите на Госейн биха се спрели на нея, ако в другия край на стаята нямаше още една решетка. Зад нея на нара се бе проснал огромен мъжага, облечен само в избелели къси гащета. Май спеше. Зад великана имаше гола бетонна стена.

Джилбърт се съсредоточи и се надигна на нара. Три клетки в малка килия, три прозореца, по един на около четири метра над всеки нар, и никаква врата. Светкавично плъзна поглед по стените в търсене на издайнически процепи в бетона. Нямаше.

Побърза да застане до прътите, отделящи го от жената. Запамети част от пода в своята клетка, после в нейната и накрая до нара на спящия гигант. Накрая опита да се уеднакви с една от резервните точки за бягство на Венера.

Никаква промяна. Госейн обмисли натрапващите се изводи. Между раздалечените точки имаше времево несъвпадение, значи бе изминал периодът от двадесет и шест часа, през който запаметеното място оставаше подходящо за прехвърляне. Значи Венера беше много далече оттук.

Понечи да проучи по-подробно затвора си, но отново осъзна присъствието на жената. Този път тя задържа по-дълго вниманието му. Първото му мимолетно впечатление бе за човек със своеобразна, запомняща се външност. Сега реши, че я е преценил правилно.

Жената не се отличаваше с внушителна фигура, но излъчваше несъзнателно чувство за превъзходство. Несъзнателно — това беше ключът. Каквото съзнанието мисли, е важно само доколкото отразява или закрепва шаблони в нервната система. Единственото сравнение, което хрумна на Госейн, беше с Патриша Харди, изненадващо оказала се сестра на могъщия Енро. Същата гордост в погледа, същата вкоренена увереност в собственото си превъзходство — за разлика от овладелите не-А венерианци, при които пълното съответствие с околната среда сякаш беше част от телата и лицата им.

Също като Патриша, тази жена беше високопоставена. Личеше самочувствието й от положението и ранга, личаха обноските и… още нещо. Госейн напрегна вниманието си докрай. Лицето й показваше, че мисли и постъпва таламусно, но такива бяха и Енро, и Секох, а и всеки друг в историята, преди да се появи не-А.

И ръководените от чувствата си хора можеха да развият една или две свои дарби дотам, че да се изравнят в някоя област с всеки венерианец. Не-А беше система за изграждане на хармонична нервна система и ценностите й бяха насочени по-скоро към индивида и обществото.

Важната особеност, която Джилбърт долови, се криеше в допълнителен елемент на нейното нервно излъчване, усилващ се непрестанно, докато той я наблюдаваше.

Тъмнокосата й глава изглеждаше малко по-голяма от нормалното спрямо тялото. Жената отвърна на погледа му със слаба и смутена, но високомерна усмивка.

— Вече започвам да разбирам — промълви тя неспокойно — защо Следовника толкова се интересува от тебе… — Помисли малко. — Може би ще успеем да избягаме заедно.

— Да избягаме?

Госейн се вторачи в нея. Учуди се, че му говори на английски, но обяснението можеше да почака, докато събере по-необходимата му информация.

Тя въздъхна и вдигна рамене.

— Следовника се страхува от тебе. Значи тази килия едва ли ще е същият затвор за теб както за мен. Или съм сбъркала?

Госейн не й отговори, защото обмисляше невеселото си положение. Тя бе сгрешила. За него килията също беше затвор. Без външна точка, с която да се уеднакви, или без енергоизточник пред очите си, който да запамети, не можеше да направи почти нищо.

Взираше се в жената, леко свъсил вежди. Поне на теория тя можеше да му бъде съюзник, щом също беше затворена тук. Явно имаше своите достойнства, сигурно беше и жителка на тази планета, значи се превръщаше в много ценен партньор. Само че съществуваше и твърде голямата вероятност да е агентка на Следовника. Не се съмняваше, че трябва да реши какво да прави, без да протака.

— Следовника беше тук три пъти — каза тя, — и все се чудеше защо не се събуждаш, откакто се появи преди два дни. А ти имаш ли представа какво стана?

Госейн се подсмихваше. Твърде наивно от нейна страна да очаква, че ще сподели информация. Никой нямаше да узнае, че е бил в тялото на Ашаргин, макар че Следовника, който е пратил съзнанието му там, почти сигурно е…

Сепна се и усети как се напряга от новата идея. „Но това би означавало, че…“

Разтърси глава, напълно стъписан. Ако Следовника всъщност е загубил контрол при прехвърлянето на Госейн, налагаше се да допусне, че има още някой, владеещ огромна мощ. Не беше невъзможно. Джилбърт си напомни собственото си предположение за истинските играчи в тази грандиозна шахматна партия. И една царица, както той преценяваше силата си, можеше да бъде местена принудително, застрашена или дори премахната от дъската.

Понечи да заговори, но се въздържа. И най-незначителната му реплика щеше да бъде съхранена и анализирана от един от най-будните и опасни умове в галактиката. Поразмисли и се върна към първия си въпрос.

— Значи да избягаме?

А жената въздъхна.

— Изглежда ми невероятно — човек, чиито действия не мога да предвидя. До един момент виждам ясно какво ще направиш, но следва постъпка без никаква логика и всичко се размазва.

— Виждаш бъдещето като Следовника ли? — оживено попита Госейн. Застана до решетката и я погледна смаяно. — Как го правиш? И що за същество е Следовника, как се явява като сянка?

Смехът на жената беше снизходителен, но звучеше приятно и мелодично.

— Не знаеш ли, че си попаднал в Убежището на Следовника? — учуди се тя и се понамръщи. — Не разбирам нито тебе, нито въпросите ти — оплака се тя. — Опитваш се да ме подведеш ли? „Кой е Следовника“… Ами нали всеки знае, че Следовника е обикновен предсказател, който откри как да си измества фазата…

Прекъсна ги гигантът от третата клетка, който се размърда и седна. Вторачи се в Госейн.

— Ей ти, я стой кротко — изръмжа с дълбок бас. — И гледай да не те заваря пак да си бъбриш с Лийдж. Айде, лягай си на нара!

Джилбърт не помръдна, само наблюдаваше любопитно другия мъж.

Онзи се изправи и също застана до решетката на своята клетка. И легнал изглеждаше огромен, но сега Госейн оцени истински ужасяващите му размери. Този човек се извисяваше. Той надвисваше като кула. Беше висок поне два метра и тридесет сантиметра и широк колкото горила. Обиколката на гръдния му кош сигурно достигаше два метра.

Джилбърт се стресна. Такъв великан виждаше за пръв път. Мъжът просто излъчваше ненормална сила. Госейн не бе срещал досега друг необучен човек, чиято груба мускулна сила да надвишава несравнимо възможностите на един последовател на не-А.

— Най-добре ме послушай! — каза чудовището заплашително. — Следовника ми я обеща, не ща съперници.

Госейн се обърна към жената, но тя бе легнала с лице към стената. Пак погледна гиганта.

— Коя е тази планета? — попита го дружелюбно.

Май налучка тона, защото враждебността на другия мъж позатихна.

— Как коя планета? К’ви ги дрънкаш?

Съзнанието на Госейн се бе устремило да подреди следващите въпроси, но потокът на мисълта му изведнъж секна. Възможно ли бе да е попаднал в звездна система, откъсната също като Земята и Венера от галактическите дела? Дори самата вероятност за това го разтърси.

— Ще ми кажеш ли името на вашето слънце? — помоли той. — Нали все някак го наричате. Предполагам, че има и индекс в галактическата класификация.

Великанът отново се настрои неприязнено.

— А бе ти що ми се правиш на ударен? — изтърси грубо.

И Госейн заговори по-студено.

— Не се преструвай, че не знаеш за планетите около друга слънца, населени с разумни същества.

Грамадният мъж го изгледа с погнуса.

— Нещо ти е превъртяло в главичката, а? — каза тежко. — Виж к’во, аз съм Джуриг. Живея в Крест и съм гражданин на Ялерта. Пречуках един тип, щото го праснах доста силно и сега чакам да ми изпълнят присъдата. Ама с тебе не ща повече да приказвам. Дотягаш ми с тия глупости.

Госейн не знаеше какво да мисли. Учудването на Джуриг изглеждаше искрено, но трябваше да изясни още нещо.

— Щом се правиш на толкова простодушен — изрече Джилбърт сърдито, — поне ще ми кажеш ли как си научил английския език толкова добре?

Досети се за отговора още щом произнесе думата „английски“. Великанът веднага потвърди догадката му.

— Какъв език, бе? — ухили се той. — Съвсем си се побъркал. — Сепна се и изпъшка с досада. — Ама тоя Следовник нарочно ли ме е натикал в една килия с луд? Ей, човече, който ще да си — двамата с тебе си приказваме на ялертански. И стига си ме баламосвал, говориш го като всички местни хора.

Госейн се отказа да настоява. Седна на нара. И без това потокът на нервното излъчване откъм гиганта показваше явно недружелюбие. Долавяше някаква хитрина и твърде злонамерено самодоволство.

Но защо се преструваше? По груба сила този ялертанец едва ли бе срещал равни на себе си. Стигнеше ли се до схватка, Госейн щеше по принуда да използва допълнителния си мозък, за да се уеднаквява непрекъснато с различни точки в килията и да избяга от тези ръце на горила. Можеше да победи само с боксьорски, а не с борчески похвати.

Както и да си послужеше с допълнителния мозък, щеше да издаде особената си дарба. Госейн бавно доближи решетката, отделяща го от клетката на Лийдж. Бе изпаднал в затруднено положение. В килията нямаше никакви изводи към енергийни източници. Бе затворен тук също толкова сигурно, колкото и всеки обикновен човек.

Прътите на решетката бяха тънки, наредени през десетина сантиметра. По-силен мъж сигурно можеше да ги огъне.

Само че нито един благоразумен силен мъж не би се опитал да го направи. По метала стърчаха хиляди шипове. Джилбърт се отдръпна и реши да огледа как прътовете се свързваха с пода.

Шиповете стигаха до бетона. Госейн се изправи и се зае с единствената останала му надежда — нара. Успееше ли да го изправи и опре на стената, можеше да достигне прозореца.

Оказа се метален, с циментирани в пода крачета. Джилбърт напразно се напъваше да ги изтръгне и след няколко минути се отказа. Килия без врати и пълна тишина. Не, каза си Госейн. Имаше неясни звуци на движение, далечни гласове. Сигурно затворът беше част от по-голяма сграда. Как я нарече жената… Убежището на Следовника. Опитваше се да си го представи, когато Джуриг каза зад гърба му:

— Чудни дрешки си имаш.

Джилбърт се обърна с лице към него. Тонът на великана показваше, че изобщо не свързва странното облекло на Госейн с казаното от него за другите планетни системи.

Сведе поглед към „чудната“ си дреха. Беше тънък, лек гащеризон с вграден термостат, контролиращ нагряването и охлаждането чрез безбройните капиляри в изкуствената тъкан. Наистина изглеждаше скъп и беше много подходящ за човек, който може да попадне в твърде непривичен за него климат. Каквато и жега или студ да цареше наоколо, дрехата поддържаше най-приятната за тялото температура.

Джилбърт се замисли за шока, който преживя, щом разбра, че говори чужд език толкова лесно и естествено. Усети се едва когато опита да вмести думата „английски“ в ялертанската реч. Прозвуча не на място. От Торсън и Кранг бе узнал, че галактическата цивилизация е създала машини, с които войниците, дипломатите и пътешествениците усвояваха езиците на далечни планети. Но не си бе представял нищо подобно.

Вероятно картата е свършила и това. Госейн се отпусна на нара и затвори очи. Стаята на Дженесън беше истински капан. Като си представи само, че е седял върху деформатор… В миг е бил прехвърлен от Венера и безпогрешно е попаднал в тази килия. И точно тогава друг участник в тази невъобразима игра е уеднаквил съзнанието му с мозъка на Ашаргин. Когато връзката се е прекъснала, Госейн се събуди в килията, вече научил местния език. Ако Следовника всъщност е очаквал той да се опомни още с появата си, значи езикът е бил заложен в съзнанието му при първия поглед към картата.

Пак се озърна към жената, но тя не помръдваше на своя нар. Взря се преценяващо в Джуриг. Засега трябваше да се задоволи с този източник на знания.

Грамадният мъж отговаряше охотно на въпросите му. Повърхността на планетата се състояла от хиляди големи острови. Само хората с небесните домове — все същите предсказатели, могли да се движат свободно навсякъде. Иначе всяка група местни жители била като прикована към своя остров. Разбира се, имало търговия, случвало се и някой да се премести, но били наложени множество забрани…

Госейн слушаше с изостреното внимание на човек, който трябва бързо да възприеме нова идея. Опитваше се да противопостави мислено венерианците с тяхната не-А на тези ялертанци. Все още никоя от страните не подозираше, че в галактиката съществуват две коренно различни системи за справяне с действителността. При това и двете бяха възникнали встрани от основното русло на галактическата цивилизация. Но сега им предстоеше да бъдат въвлечени в колосалния водовъртеж на галактическа война, в която изчезваха цели звездни системи.

Накрая реши да попита:

— Ти май никак не харесваш тези предсказатели. Защо?

Гигантът се подпираше на стената под прозореца в своята клетка.

— Ти пак ли се майтапиш с мене? — изръмжа, а очите му се присвиха от раздразнение. Пристъпи към прътите на решетката. — Стига с тия тъпи номера!

— Не се майтапя. Наистина не знам.

— Страшно се надуват — озъби се Джуриг. — Виждат в бъдещето и не знаят що е милост.

— Това, последното, май никак не е добре — съгласи се Джилбърт.

— Всичките са такива! — избухна великанът. Помълча секунда-две и преглътна тежко. — Поробват останалите. Крадат разни нови неща, щом хората по островите ги измислят. И понеже познават накъде вървят нещата, печелят всяка битка, смачкват всеки бунт. Слушай к’во ще ти кажа — заговори Джуриг страстно. — Видях аз, никак не ти хареса като казах, че Лийдж е моя. Все едно, не ми пука к’во си мислиш. Ама недей да я жалиш. Виждал съм ги аз тия жени да пребиват с камшици нас, „долните твари“. — В гласа му надделяваше ту подигравката, ту гневът. — И много хубаво им става. А тая тука нещо се спречкала със Следовника и сега за пръв път от векове аз, една „долна твар“, ще мога да си върна на тия гнусни убийци. Как мислиш, ще си направя ли кефа? И още как!

Едва сега младата жена се размърда. Седна на нара и се вторачи в Госейн.

— Джуриг май забрави да ти спомене нещо.

Великанът изрева яростно. Устните му се изопнаха и оголиха зъбите.

— Само да му кажеш и ще ти потроша ченето, като те докопам!

Жената трепна видимо, нямаше съмнение, че се уплаши. И гласът й трепереше, но прозвуча предизвикателно.

— От него се иска да те убие веднага щом решетките бъдат вдигнати.

Изражението на Джуриг беше достатъчно красноречиво.

— Сама си го изпроси. Свършено е с тебе!

Лийдж пребледня.

— Мисля — добави тя пресекливо, — че Следовника иска да провери можеш ли да се защитиш. — Погледна към Госейн умоляващо. — Ще измислиш ли нещо?

Точно този въпрос Джилбърт си задаваше особено настойчиво в момента. Понечи да успокои жената, но потисна желанието си. Нямаше намерение да стои със скръстени ръце и да гледа как Джуриг изпълнява кръвожадните си закани, но не биваше нито за секунда да забравя, че някъде зад тези сиви стени дебне скрит наблюдател, който претегля внимателно всяка негова дума, жест и постъпка.

— Е, можеш ли да направиш нещо — упорстваше Лийдж, — или Следовника напразно се е притеснявал от тебе?

— Ще ми се да знам — отвърна Госейн, — какво мое действие виждаш в бъдещето?

Реакцията й потвърди, макар и да нямаше нужда, че това не е отвлечена академична дискусия. Жената избухна в сълзи.

— Моля те — хълцаше тя, — не ме измъчвай! Заплахите на този изрод ме влудяват! — Поклати глава окаяно. — Не знам защо става така, но погледна ли в твоето бъдеще, всичко се размива. Само със Следовника ми се е случвало същото, но при него е естествено. Той си е изместил фазата. — Млъкна, изтри си лицето с опакото на дланта и каза по-сдържано: — Поне знам, че си в опасност. Ако изобщо си способен да сториш нещо на Следовника, ще трябва да стане в открит сблъсък.

Джилбърт поклати глава. Изпитваше съжаление към жената и в същото време виждаше грешката в разсъжденията й.

— В историята на планетата, откъдето произхождам, изненадата винаги е била особено важна в споровете кои страни или групи да властват над цивилизацията.

Погледът й отново стана хладнокръвно пресметлив.

— Ако Следовника успее да те победи в пряко стълкновение, ще се справи и с всеки твой опит да го изненадаш.

Госейн не обърна внимание на думите й.

— Ще се опитам да ти помогна — каза й натъртено, — но това най-много ще зависи от отговорите ти на моите въпроси.

— Питай… — промълви тя, останала без дъх и очите й се отвориха широко.

— Виждаш ли изобщо някакви мои бъдещи действия?

— Каквото виждам, просто няма смисъл — увери го Лийдж. — Не откривам никаква логика!

— Но какво правя все пак? — попита той с досада. — Трябва да знам!

— Ако ти кажа, ще въведем нов фактор в ситуацията и вероятно ще променим бъдещето.

— Може да е за добро.

— Не. — Тя поклати глава неотстъпчиво. — След това всичко става неразличимо. Значи има надежда.

Госейн си наложи спокойствие с голямо усилие на волята. Все пак научи нещо. Допусна, че ще използва допълнителния си мозък. Явно в такива случаи дарбата за предсказание беше безсилна.

И все пак способностите на предсказателите му се струваха забележителни. Чувстваше се длъжен да разбере как невротици като тази жена успяват да предвидят бъдещето, без в това да участва съзнанието им. Реши да отложи засега подобни въпроси.

— А кога ще се случи? — сети се да я попита.

— След десетина минути.

Джилбърт се сепна и помълча. Накрая избра следващия си въпрос.

— Има ли каквото и да е средство за придвижване между Ялерта и планетите на други звезди?

— Има. Без предупреждение и без изобщо да доловим нещо предварително, Следовника извести всички в небесните домове, че ги задължава да постъпят на служба във военната флота на някой си Енро. И почти веднага тук пристигна кораб, в който има някакво устройство за прехвърляне.

Лицето на Госейн не трепна, но тревогата прониза ума му. Мигновено си представи как във всеки боен кораб има ясновидец, предсказващ всяка маневра на врага. Как биха могли нормалните човеци да противостоят на екипажи от свръхсъщества? Вече знаеше от Дженесън, че Следовника помага на Енро, но в края на краищата той беше единствен. А с такива подкрепления… Заговори с напрегнат глас:

— Колко сте вие, предсказателите?

— Около пет милиона.

Бе предположил, че са повече, но и този брой никак не го успокои. Пет милиона стигаха за завладяването на галактиката.

— И все пак едва ли всички ще се съгласят — изрази гласно надеждата си.

— Да, аз отказах — безизразно отвърна Лийдж. — Има и други, както чувам. Но аз още преди пет години се опълчих публично срещу Следовника, затова участта ми ще послужи за урок на останалите. — Лицето й сякаш повехна. — Повечето ще се запишат във флотата.

Госейн прецени, че четири от десетте минути са минали. Изтри влажното си чело и продължи:

— А какво ще кажеш за обвиненията на Джуриг срещу предсказателите?

Тя сви рамене безразлично.

— Всичко е вярно. Едно глупаво момиче на служба при мен взе да ми отвръща дръзко и заповядах да я набият с камшик. — Погледна го невинно. — Как иначе да постъпиш с хора, които не си знаят мястото?

Джилбърт почти беше забравил за великана, но яростният рев от другата клетка веднага му напомни.

— Видя ли? Разбра ли сега? — Грамадният мъжага крачеше наежено между стената и решетките. — Ей, момиче, само почакай да вдигнат решетките и тогава аз ще ти покажа к’во се прави с хората, дето не си знаят мястото! — Гласът му се превърна в бесен вой. — Следовнико, ако ме чуваш, пусни ме да се поразкърша! Вдигай ги тия решетки! Вдигай ги!

И да го слушаше някой, решетките си останаха неподвижни. Джуриг се примири и се просна на своя нар. Мърмореше си под носа:

— Само почакай! Ще видиш ти!

За Госейн времето на изчакване мина. Пристъпът на ярост у Джуриг му подсказа какво да направи. Усети, че трепери неудържимо, но пренебрегна реакцията си. Вече имаше нужния отговор. Знаеше какво предстои. Самият Следовник щеше да му поднесе благоприятната възможност в най-критичния момент.

Нищо чудно, че Лийдж не бе повярвала на видението си за бъдещото му действие. Несъмнено за нея то беше привидно безсмислено.

Тъкмо се настаняваше по-удобно на нара и се чу стържене на метал.

Решетките се вдигаха.

VII

Когато изказва твърдение за предмет или събитие, индивидът „извлича“ няколко от неговите свойства. Ако каже: „Този стол е кафяв“, би трябвало да има предвид, че кафявият цвят на стола е само една от характеристиките му и да не забравя, че този стол има още много свойства. „Осъзнаването на извличането“ представлява една от основните разлики между човека, който е изучавал семантика, и онзи, който не е.

Откъси за не-А

С бързината на излязла на лов дива котка Госейн скочи от нара. Пръстите му се вкопчиха в най-долния напречен прът на решетката, защото само там липсваха шипове. Усети как се издига.

Усилието да се задържи му струваше и последната частичка сила на ръцете. Прътът беше дебел не повече от два сантиметра и неудобно извит. Но все пак Джилбърт бе успял да се хване, без да наниже пръстите си на шиповете, а да се пусне означаваше сигурна гибел.

Стискаше пръта с върховно напрежение. И когато се озова наравно с прозореца, вече можеше да погледне навън. Зърна двор, недалече имаше и висока ограда от остри метални колове, а зад нея видя множество дървета. Госейн отдели само миг да се запознае с околността, след това впи поглед в двора.

Стори му се, че запамети мъчително бавно част от настланата с чакъл площ. Щом постигна целта си, пусна се от шестметровата височина.

Докосна пода с ръце и крака. Физически беше почти отпуснат, но съзнанието му сякаш беше изопнато стоманено въже. Вече разполагаше с точка навън, където да се пренесе с помощта на особените заложби на допълнителния си мозък, но му предстоеше да реши точно какво да направи.

Положението му спрямо Следовника не се бе променило коренно. Все още беше изложен на пряка смъртна заплаха, само че сега поне можеше да се изтръгне от затвора.

Госейн не изпускаше от поглед горилоподобния Джуриг, комуто бе заръчано да го убие.

— Лийдж — повика, без да я погледне, — ела тук и застани зад мен.

Тя го послуша безмълвно, стъпките й почти не се чуваха. Зърна за част от секундата лицето й. Бузите й бяха загубили всякакъв цвят, очите й гледаха замаяно, но въпреки всичко бе вирнала брадичка.

В отсрещния край на лишената от прегради стая Джуриг изръмжа:

— И да се криеш зад него, нищо няма да спечелиш.

Типично за таламусното мислене самохвалство, от което едва ли и самият великан имаше нужда. Но Госейн не пропусна думите му. Тъкмо такъв повод чакаше. Човек, който не знае как да постъпи при важен избор, трябва поне привидно да се съсредоточи в нещо по-незначително. Докато изглеждаше, че се занимава само с Джуриг, Следовника щеше само да наблюдава какво става. Затова Госейн изрече твърдо:

— Джуриг, омръзна ми да слушам такива приказки. Време е да решиш на чия страна си. Уверявам те, по-добре е да избереш мен.

Гигантът, който разпалваше яростта си и вече пристъпваше напред, изведнъж се закова на място. Мускулите на лицето му се гърчеха от колебание и бяс. Зяпна Джилбърт с озадачените очи на бияч, чийто по-дребен противник незнайно защо не се е вцепенил от ужас.

— Ей сега ще ти пръсна черепа в стената! — изсъска през стиснатите си зъби.

Само че произнесе заплахата сякаш искаше да провери как ще подейства.

— Лийдж…

— Да?

— Сега виждаш ли какво ще направя?

— Нищо не виждам. Нищичко.

Беше ред и на Госейн да се чуди. Вярно, че щом тя не можеше да предвиди постъпките му, същото важеше и за Следовника. Но се надяваше поне да получи някаква смътна представа и така да си помогне при решението. Какво да направи, щом се пренесе отвън? Да бяга? Или да проникне в Убежището и да потърси Следовника?

Неговата роля беше на съвсем друго равнище в сравнение с Джуриг или Лийдж. Подобно на Следовника, Госейн беше една от основните фигури в галактическата шахматна партия. Поне за такъв се смяташе, докато събитията не му докажеха обратното. И тази убеденост ограничаваше простора му за действие. Простото бягство не решаваше нито един от проблемите. Стига да откриеше как, трябваше да посее и семената на бъдещата победа.

Засега протакаше.

— Джуриг, за тебе е много важно да не сбъркаш. Нужна ти е по-голяма смелост, отколкото си показвал някога, но аз съм сигурен, че тя не ти липсва. Отсега нататък, независимо какво ще ти се случи, трябва да застанеш срещу Следовника. Повтарям ти — нямаш избор. Следващия път, когато се срещнем, ще те убия, ако не си негов противник.

Великанът се вторачи неуверено в него. Очевидно му беше трудно да приеме факта, че друг затворник като него се осмелява да му заповядва. Засмя се мрачно и чак тогава осъзна какво оскърбление му бе нанесено. Този път гневът му нямаше граници.

— Ще видиш ти какъв избор имам! — изрева гърлено.

Втурна се бързо, но и твърде тежко. Разпери ръце, за да хваща и мачка. За него беше огромна изненада, че Госейн скочи право в кръга, очертан от тези ръце, и стовари мощно десния си юмрук в челюстта му. Ударът не попадна точно където трябваше, обаче го спря. Джуриг се сборичка омаломощен с противника и още повече се обърка, когато усети, че се опитва да удуши мъж, който не само се оказа твърде силен, но и несравнимо по-бърз.

Ялертанецът се предаде отведнъж, като избита с таран врата. Госейн усети наближаването на този миг и се напъна докрай, за да го тласне назад — победен и духовно, и телесно.

Знаеше, че е нанесъл на великана траен психически шок и го съжаляваше. Но и не се съмняваше, че направи само необходимото. Джуриг бе градил егото си върху противопоставяне и също като козлите от известния експеримент буквално си бе пробивал път към самочувствието.

Сега съзнанието му щеше да отхвърли провала и да си измисли десетина оправдания. Но несъзнателно щеше да се примири. Поне спрямо Джилбърт Госейн нямаше никога да е уверен в своята непобедимост. Само овладяването на не-А би му помогнало да се приспособи към новото си положение, само че то оставаше недостъпно за гиганта.

Джилбърт се уеднакви с двора отвън. По-значимата цел обзе изцяло нервната му система.

Докато тичаше, отбеляза мимолетно присъствието на други хора, които се обръщаха зяпнали. За миг зърна огромен комплекс от постройки, кули и шпилове, внушителни маси от гранит и мрамор, цветни стъкла на прозорци. Картината на Убежището се запечата в паметта му, въпреки че следеше само енергийните източници в този чудат замък. Беше готов да се уеднаквява непрекъснато с различни места, за да избегне бластери и други енергийни оръжия. Но процесите в генератора и атомния реактор не се променяха изобщо.

Без да вложи никакво съзнателно усилие, той уеднакви Лийдж със запаметената част от двора зад гърба си, но дори не погледна дали тя го последва.

Стигна до високата ограда и видя, че металните колове, достатъчно неприятни на вид, също бяха осеяни с шипове като решетките в килията. Триметрова непреодолима преграда… обаче виждаше земята отвъд тях.

Нужен му беше обичайният тягостно дълъг — поне според него — момент, за да запамети място зад оградата. Всъщност паметта не участваше в това. Когато се съсредоточаваше по определен начин върху някоя точка, неговият допълнителен мозък несъзнателно „снимаше“ цялата атомна структура на веществото до дълбочина няколко молекули. След това ставаше възможен процесът на уеднаквяването — следствие от протичането на нервна енергия по някои връзки в допълнителния мозък, създадени след продължителното обучение на Госейн. Сигналът за действие пращаше енергиен поток извън организма. За миг всеки засегнат от процеса атом се включваше принудително в смътно подобие на „снимката“. Щом приблизителната еднаквост достигнеше двадесетия знак след десетичната запетая, между двете тела започваше сближаване и по-голямото преодоляваше пространството помежду им, сякаш то не съществуваше.

Госейн се уеднакви отвъд оградата и затича към гората. Усети магнитна енергия наоколо и видя самолет, плъзгащ се към него над върховете на дърветата. Не спря, а само наблюдаваше и се опитваше да установи какъв е източникът на енергия. Машината нямаше перки, но под късите криле стърчаха дълги метални коси подпори. Подобни на тях минаваха и покрай фюзелажа на самолета. Джилбърт се увери, че догадката му е правилна.

Значи оръжията на самолета изстрелваха куршуми или лъчи от магнитен бластер.

Крилатата машина зави право към него. Госейн се уеднакви обратно до оградата.

Гейзер от многоцветен огън изригна на мястото, където той беше преди секунда. Тревата се обви в дим. Храстите изчезнаха в жълти пламъци.

Самолетът го подмина със съскане и Джилбърт запамети опашната му конструкция. Втурна се с цялата си бързина към дърветата, които бяха само на стотина метра от него.

Не отделяше вниманието си от самолета и забеляза навреме как се наклони и зави отново към него. Този път не рискува. Все още беше опасно близо, но реши да уеднакви опашката на машината с точката до оградата.

Сблъсъкът разтърси земята. Чу се стържене на метал и без да намалява скоростта си, самолетът се плъзна покрай металните колове, разсичайки ги с невъобразим шум, за да спре двеста метра по-нататък — вече само купчина ламарини.

Джилбърт стигна невредим до дърветата, но прецени, че не е достатъчно просто да избяга. Щом имаше едно нападателно устройство, вероятно съществуваха и други. Бързо запамети точка до едно дърво, отстъпи настрани и прехвърли Лийдж. Веднага се пренесе в двора под прозореца на килията и затича към най-близкия вход на Убежището. Искаше да се сдобие с оръжия, които поне да изравнят възможностите му с тези на Следовника.

Попадна в широк коридор и първото, на което погледът му се спря, беше редицата магнитни лампи. Запамети най-близката и веднага му олекна. Вече имаше малко, но сигурно оръжие, с което можеше да си послужи навсякъде из Ялерта.

Продължи по коридора, без да бърза. Усещаше, че генераторът и атомният реактор са наблизо, но не можеше да определи веднага точно къде са разположени. Разпознаваше и присъствието на хора наоколо, обаче те не излъчваха нито тревога, нито заплаха. Стигна до стълба към подземие и без колебание слезе по множеството стъпала. На площадката долу двама мъже разговаряха спокойно и сериозно.

Обърнаха се и го изгледаха учудено. И Госейн, който вече бе съставил плана си, попита задъхан:

— Откъде да мина за централата? Спешно е!

Единият явно се обезпокои.

— Ами… натам. Защо, какво става?

Госейн вече тичаше по посочения му коридор. Другият подвикна след него:

— Петата врата вдясно!

Когато влезе, постоя за миг на прага. Огромната перка на генератора се въртеше с тихо бучене, край стените бяха наредени пултове и из залата се движеха пет-шест души. Отначало не го забелязаха. Джилбърт дръзко отиде до силовия извод на генератора и го запамети. Прецени, че мощността е около четиридесет мегавата.

Без да се поколебае, тръгна към реактора. Имаше няколко от обичайните приспособления за наблюдение на горещата камера. Един от техниците се бе навел над уред и лекичко въртеше регулатор. Госейн застана до него и надникна в реактора през един окуляр.

Усети, че мъжът се изправя. Но проточилият се момент, докато техникът осъзнае напълно присъствието на натрапника, беше предостатъчен. Мъжът го побутна по рамото, твърде изненадан, за да изрази с думи гнева си, а Джилбърт отстъпи и също без да каже нищо се върна при вратата и излезе в коридора.

Щом се скри от погледите на хората в залата, пренесе се в гората. Лийдж стоеше на два-три метра от него.

Тя подскочи от уплаха и избърбори нещо, което той не разбра. Госейн я изчака да се опомни.

Тялото й трепереше, но по-скоро от превъзбуда. Очите й светеха от прилив на енергия. Жената стисна ръката му.

— Оттук, по-бързо! Домът ми не е далече!

— Какво?! — смаяно попита Госейн.

Но тя вече тичаше право през храстите и не го слушаше.

Той я последва, а в ума му се мяркаха въпроси: „Нима успя да ме заблуди? През цялото време ли е знаела, че ще избяга точно сега? Но тогава защо и Следовника не е знаел, защо не се е подготвил?“

Нямаше как да не си припомни, че бе хванат „в най-изтънчения капан, подготвян някога за точно определен човек“. Налагаше се да помисли за това, дори ако привидно успееше да си възвърне свободата.

Жената пред него се промуши през плътна стена от храсталаци и той престана да чува стъпките й. Щом мина след нея, озова се на брега на безкрайно море. Тъкмо се сети, че е попаднал на планета-океан, изпъстрена само с острови, и един въздушен кораб се плъзна към тях над дърветата. Беше дълъг към петдесет метра, с тъп нос и висок поне десет метра. Леко докосна водата пред тях. Тясно подвижно мостче се протегна към двамата. Опря се в пясъка пред жената.

Тя светкавично изтича към небесния си дом и само подвикна през рамо:

— По-бързо!

Госейн влезе вътре секунда след нея. Люкът се затвори светкавично и машината се плъзна по водата. Всичко стана толкова бързо, че му напомни за първите мигове при Храма на Спящия бог на Горгзид, когато осъзна, че е в тялото на принц Ашаргин.

Само че имаше една жизненоважна разлика. Като Ашаргин не се бе почувствал изложен на непосредствена опасност. Което не можеше да се твърди в случая.

VIII

Определенията на Аристотел за тогавашната наука вероятно са били най-точните за епохата му. Неговите последователи обаче вече две хилядолетия им приписват вечна истинност. По-новите мерни системи опровергаха много от тези „истини“, които въпреки това си остават основа за убежденията и мненията на повечето хора. Двузначната логика, на която се опира това всекидневно мислене, съответно обозначаваме като „Аристотелова“ — съкратено А, а многозначната логика на съвременната наука като „не-Аристотелова“ — не-А.

Откъси за не-А

Госейн слезе по стъпалата в коридор, който лъкатушеше. Засега не му се искаше да проучва как е устроен небесният дом. Тръгна след Лийдж към ярко осветена стая. Отбеляза структурата на лампите по тавана, която определено подсказваше наличието на магнитен източник на енергия.

Фактът беше любопитен и сам по себе си, защото му даваше основа за сравнение с равнището, постигнато на Земята през двадесет и втори век. Но в същото време го смути. Той виждаше сериозен недостатък в магнитния двигател. Беше прекалено съвършен. Изпълняваше толкова разнообразни функции, че използващите го хора бяха склонни да се откажат от всички други енергоизточници.

Предсказателите бяха допуснали същата грешка. Във въздушния кораб нямаше атомен реактор, електрически генератор, дори акумулатори. Значи никакви наистина мощни оръжия, нито пък радар. Явно вярваха в способността си да предвидят всяко нежелателно присъствие, но вече не беше така. Джилбърт лесно си представи как галактическите оръжейни експерти изстрелват електрически ракети с дистанционни взриватели и ядрени бойни глави или което и да е от десетина други устройства, преследващи целта докато я унищожат или бъдат свалени.

Най-лошото беше, че той не можеше да предприеме нищо, преди да е проверил възможно най-бързо докъде се простира ясновидската дарба на Лийдж.

Разбира се, оставаше му и надеждата.

Светлата стая, където го въведе жената, се оказа много по-просторна, отколкото изглеждаше откъм коридора. Беше дневна, обзаведена с дивани, кресла, масички, голям зеленикав килим и право пред Госейн — извит прозорец, стърчащ като обтекаем балкон от корпуса на въздушния кораб.

Жената се пльосна на диван до прозореца и въздъхна шумно.

— Чудесно е отново да съм в безопасност. — Разтърси тъмната си коса и потръпна почти незабележимо. — Ама че кошмар беше… Повече няма да ми се случи! — добави вече свирепо.

Джилбърт се канеше да надникне през прозореца, но думите й го спряха. Понечи да я попита защо е толкова уверена, но се отказа. Нали Лийдж си призна, че не може да предвиди постъпките на Следовника — това му стигаше. Ако забравеше за дарбата й, тя си оставаше симпатична, емоционална млада жена на около тридесет години, лишена от обикновената житейска проницателност, която да я предпази при опасност. Госейн реши да я разпита по-подробно едва след като се погрижи да отблъсне вероятните атаки.

Пак се загледа напред, като в същия миг усети нервното излъчване на приближаващ човек. След няколко секунди откъм предната част на въздушния кораб влезе мъж. Беше строен, косата му започваше да се прошарва. Изтича при Лийдж и коленичи до дивана.

— Скъпа, ти се върна!

Побърза да я целуне. Госейн обърна гръб на влюбените. Взираше се запленен в открилата се под него гледка. Остров като изумруд в сапфиреното море. А насред по-голямата скъпоценност грееше по-дребна — сияещи бели сгради, вече толкова далечни, че детайлите не се различаваха. Изглеждаха му приказни и дори не приличаха на здания, но вече ги бе видял отблизо и си представи как изглеждат всъщност.

Небесният дом се издигаше полека. Скоростта му явно беше по-висока, отколкото Госейн предположи по равномерното му движение, защото островът бързо се смаляваше пред очите му. Нищо не се движеше нито във въздуха над него, нито на земята.

Това го насърчи, макар ясно да съзнаваше, че и да бъде убит, спомените и мислите му незабавно ще бъдат продължени от друг Госейн, чието тяло щеше да бъде събудено автоматично в своето далечно скривалище.

За съжаление, както бе научил от своя вече мъртъв предшественик, поредните тела на Госейн щяха да бъдат едва осемнадесетгодишни. Нямаше как да се отърси от опасението, че човек, който наглед е само на осемнадесет, не би успял да се справи с кризата, предизвикана от Енро. Хората се доверяваха на зрели личности, а не на довчерашни деца. А именно това доверие можеше да наклони везните към победа в решителния час.

Важно беше да продължи живота си именно в това тяло.

Присви очи замислено, прехвърляше в ума си непосредствените възможности. Предстоеше му много работа. Трябваше да прекрати по-нататъшния приток на предсказатели към флотата на Енро, да превземе кацналия космически кораб и колкото се може по-скоро да нападне сенчестата твар на собствения й остров.

Налагаше се да свърши някои неща преди това, но основните цели му бяха ясни. При това искаше да ги постигне бързо. Битката в Шести декант се развихряше с всеки изминал час. Доколкото познаваше човешката природа, Галактическият съюз вече бе разтърсен до самите си основи и без друго не особено устойчиви. Диктаторът сигурно очакваше скорошното му рухване, а колкото и детински да се държеше спрямо жените, в политиката и военното дело очевидно беше гений.

Отклони поглед от прозореца. Сети се, че Джуриг имаше смъртна присъда, а и върху него можеше да се стовари гневът на Следовника. Побърза да го уеднакви с горичката извън оградата. Ако великанът се бе уплашил достатъчно, щеше да се скрие там. Госейн би могъл по-късно да го прехвърли във въздушния кораб.

Освободи вниманието си навреме, за да чуе думите на Лийдж:

— Съжалявам, Янар, но той ще има нужда от жена до себе си и естествено, това ще бъда аз. Сбогом.

Лицето на мъжа потъмня от нахлулата кръв. Кръстоса поглед с Госейн. Искрящата в тъмните му очи омраза напълно съвпадаше с представата, оформила се в допълнителния мозък на Джилбърт. Янар изсъска със злобна насмешка:

— Няма да отстъпя любовницата си просто така, ако ще и на човек, чието бъдеще не виждам.

Ръката му се стрелна към джоба и извади някакъв малък инструмент, подобен на ветрило. Насочи го и натисна спусъка.

Госейн пристъпи към него и измъкна оръжието от омекналите пръсти на Янар. Мъжът не се съпротивляваше. Нервното му излъчване се промени към спектъра на страха. Явно беше зашеметен от „засечката“ на своя само наглед крехък, но мощен пистолет. Джилбърт се дръпна няколко крачки настрани и огледа любопитно устройството. Радиалната антена беше типична и ясно показваше вида на използваната енергия. Магнитните оръжия извличаха енергия от външен източник, в този случай — полето, създадено от двигателите в корпуса, което постепенно отслабваше и изчезваше чак на десетина километра от кораба.

Джилбърт пусна пистолета в джоба си. Опитваше се да си представи как е подействало произшествието на Янар. Бе проникнал в структурата на оръжието и уеднакви разрядника му с една от запаметените точки в килията на Убежището. Голямото разстояние попречи на енергийния поток да се върне в кораба, затова нямаше никакви видими последствия от натискането на спусъка. Психическият шок за мъжа трябва да е бил ужасен.

Лицето му си оставаше тебеширенобяло, но така стисна зъби, че чак изщракаха.

— Ще трябва да ме убиеш! — излая злобно.

Беше нищожество на средна възраст с шаблонно протичаща мисъл, обвързан таламусно в своите толкова различни от не-А навици. Щом можеше да стреля по човек заради емоционално разстройство, оставаше си опасен, докато и двамата с Госейн са в кораба. Наистина беше благоразумно да бъде убит, прогонен или (Госейн се усмихна мрачно) затворен и пазен. Сети се за един особено подходящ страж — Джуриг. Но с това можеше да се заеме и по-късно. Изгледа косо Лийдж и натъртено я попита какви са обичаите за съжителство при предсказателите.

Нямаше бракове.

— Това е за нисшите същества — пренебрежително изрече тя.

Не беше нужно да казва, че Янар е само поредният от многото й любовници, а като по-възрастен от нея той бе имал връзки с много повече жени. След време тези хора се уморяваха един от друг и благодарение на дарбата си успяваха да познаят точния момент на раздялата. Неочакваната поява на Госейн разруши тази връзка преждевременно.

Той нито одобряваше, нито се отвращаваше от нравите им. Отначало му хрумна да увери Янар, че няма опасност да загуби любовницата си. Премълча. Искаше отсега нататък да има постоянно предсказател до себе си, а Лийдж можеше и да се оскърби, ако научеше, че той отбягва секса с жени, които не са овладели поне малко не-А.

Зададе й още един въпрос.

— С какво се занимава Янар, освен да яде и спи?

— Управлява и поддържа небесния дом.

Джилбърт махна на мъжа.

— Върви пред мен! — каза му рязко.

Реши да отложи разговора с Лийдж. Притискаше го усещането, че няма никакво време и разчиташе засега на това, което вече бе научил.

Докато оглеждаше въздушния кораб, припомни си своето учудване, когато за пръв път чу как го нарече жената в храстите до Убежището на Следовника. Небесен дом.

Лесно си представяше охолния живот на предсказателите в техния свят на острови и океани. Рееха се безметежно из небесата и кацаха където пожелаеха, ако имаха настроение за това. Подчиняваха на капризите си и поробваха всяко „нисше“ човешко същество, грабеха всичко, което привличаше погледите им. В самата човешка природа бе заложен копнежът по подобно безгрижно всекидневие. Не беше трудно да разбере и защо се бе стигнало до безмилостно потисничество на всички лишени от скъпоценния дар на ясновидството. Всеки ум, не особено склонен да мисли трезво, бързо би съчинил оправдания за разделението на господари и роби. А следващите поколения са израствали от първите си дни в среда, където на никого не би хрумнало да оспори йерархията, наложена от предсказателите. Нагласата се залагаше в самата им нервна система.

Изглежда не проумяваха, че появата на Следовника е нарушила веднъж завинаги привичния им идиличен живот. Кацането на галактическия боен кораб и идването на Джилбърт Госейн бяха два още по-ясни знака за настъпващите промени. Или ще се приспособят, или ще бъдат пометени.

Пилотската кабина се намираше в носовата част на небесния дом. Госейн нямаше нужда от много време, за да я проучи. Контролните уреди бяха прости и типични за машини, извличащи енергията си от магнитното поле на планетата.

Куполът на кабината беше кристално прозрачен. Джилбърт зарея поглед задълго към морето. Докъдето му стигаше погледът, имаше само тежко надигащи се вълни, но нито следа от суша.

Обърна се и продължи обиколката. Забеляза в един ъгъл стръмна метална стълбичка към затворен люк на тавана. Веднага се изкачи по нея.

Горното помещение се оказа склад. Госейн се зачете в надписите по сандъците и кутиите, без да знае точно какво търси, но готов да обмисли всяка изникнала в съзнанието му идея. Вдъхновението го осени, докато се взираше в херметичен контейнер с дегравитиран въздух.

Продължи нататък след водача си, а планът му се виждаше все по-осъществим. Надзърна във всяка от четирите спални, в друга пилотска кабина отзад, после слезе на долния етаж, но вече търсеше нещо определено. И преди бе усетил присъствието на други хора най-долу. Бяха шестима мъже и шест жени. Държаха се покорно и доколкото можеше да прецени по нервното им излъчване, примиряваха се с участта си. Увери се, че няма нужда да се съобразява с тях. Погледна набързо в просторната кухня и още в няколко склада, накрая стигна до работилница.

Точно каквото му беше необходимо. Пусна Янар да прави каквото иска и заключи вратата.

След три часа излезе, понесъл две тръби, монтирани върху платка, използваща енергията от магнитното поле на корабните двигатели. Веднага се качи в горния склад и напомпа дегравитиран въздух в херметичния корпус, където бяха устройствата.

Отначало трептенията бяха слаби, но се засилиха. Усещаше ги като ритмичен пулс в допълнителния си мозък. На Земята специалистите казваха, че гравитонната тръба е от типа устройства, изпитващи „глад за излъчвания“. Липсваха им частиците на гравитацията и те се стремяха към устойчиво състояние. Това беше съвсем нормално — всичко в природата клони към равновесие. Само че самият начин на действие на гравитонните тръби беше трудно представим.

Собственото им излъчване търсеше нормална материя. Достигнеха ли някое тяло, към тръбата се връщаше „съобщение“, а тя преминаваше във възбудено състояние. Ритъмът се променяше, докато тялото оставаше в обсега на тръбата. Земните техници се подсмиваха: „Старият пес пак размахва опашка“.

Устойчивостта оставаше недостижима, а гравитонната тръба не беше разумно същество, за да се поучи от опита си. Процесът се повтаряше отново и отново, гладът беше все така ненаситен. Учудващо е, но както и в много други случаи „глупостта“ на устройството беше твърде полезна.

Госейн издигна въздушния кораб на височина осем километра, после го спусна почти до водната повърхност. Така свикна с колебанията в нормалния ритъм, дължащи се на близостта на океана. После настрои реакцията си. При всяка промяна на ритъма допълнителният му мозък щеше да забележи тревожния сигнал и Госейн трябваше да се прехвърли в една от двете пилотски кабини. Там щеше да решава какво да прави.

Вече имаше система за ранно предупреждение, макар твърде примитивна и безполезна срещу оръжия, които изминават по много километри в секунда, и съвсем безсмислена, ако някой галактически деформатор „напипаше“ небесния дом. Все пак с нея беше по-добре.

Джилбърт поумува малко, после си намери парче жица, запамети и него, както и две точки в кабината. Слънцето вече се скриваше зад трепкащия воден хоризонт, здрачът клонеше към мрак. Госейн се запъти към дневната, готов за по-решителни действия.

Когато влезе, Янар седеше до прозореца и четеше книга. Помещението беше осветено от студени магнитни лампи, които обаче създаваха топлота и уют с полека променящите се оттенъци на светлината си.

Госейн спря до вратата и се взря съсредоточено в другия мъж. Време беше да провери защитата си. Уеднакви жицата с първата от двете точки в пилотската кабина и зачака.

Янар се сепна и вдигна поглед от книгата. Вторачи се навъсено в Джилбърт, стана и се премести на кресло в отсрещния край на стаята. Нервната система на предсказателя излъчваше постоянен поток недружелюбие, примесен с резки пристъпи на съмнение.

Госейн продължи да го наблюдава и се убеди, че едва ли ще предизвика по-определена реакция у този човек. А може би Янар се опитваше да го заблуди. Дали не предвиждаше всяко негово действие? Не му се вярваше.

Значи бе решил най-сериозното си затруднение с тези предсказатели. Щом преместеше жицата с допълнителния си мозък, всеки път щеше да обърква способността им да видят бъдещите му решения. Иначе казано — размиваше образа си. Вече можеше да ги разпитва без опасение, че ще са готови предварително за всеки негов въпрос. Сега оставаше още едно решение — да се помири ли с Янар?

Беше по-важно, отколкото изглеждаше. Доброжелателните отношения се градят бавно, но е нужно само кратко сътресение, за да се внуши на някой страх от присъствието на по-силния. А положението на Джилбърт Госейн на Ялерта зависеше от това дали ще създаде у местните господари представата, че е непобедим. Не виждаше друг начин да осъществи плановете си с цялата бързина, наложена му от продължаващата галактическа война.

Как беше най-добре да постъпи?

Застана до прозореца. Навън вече цареше почти непрогледна тъмнина, но се забелязваха последните мъждукащи отблясъци по водата. И да имаше планетата естествен спътник, още не се показваше над хоризонта или пък беше твърде малък, за да отрази достатъчно светлина и да се вижда.

Взираше се в океана и се чудеше колко ли е далече Земята. Изпитваше странно безпокойство, щом се замислеше за вероятното огромно разстояние. Така съзнаваше собствената си незначителност, а му предстоеше да свърши толкова работа! Можеше само да се надява, че ще успее да прояви достатъчно сила, необходима през предстоящите решителни дни. Казваше си, че човек като него не се нуждае от чувството за принадлежност към някоя звездна система, но въпреки това копнееше за Земята.

Някакъв звук привлече вниманието му. Обърна се и видя робите от долната палуба да шетат в трапезарията. Загледа се в тях и забеляза, че най-младото и хубаво момиче беше жертва на дребни злобни заяждания от другите две жени. Госейн прецени, че е около деветнадесетгодишна. Тя си вършеше работата със сведен надолу поглед, а Джилбърт знаеше достатъчно за хората с таламусно мислене, за да познае, че таи кроежи как да си го върне на своите мъчителки. Досети се по нервното й излъчване, че най-много ще накърни самолюбието им, като пофлиртува с мъжете-роби.

Госейн пак се обърна към Янар и реши — никакво дружелюбие.

Тръгна бавно към другия мъж, който го изгледа над книгата си и се размърда неловко в креслото, но не стана. На лицето му се изписа притеснение.

За Джилбърт това беше добър знак. Освен онези, които се бяха сблъсквали пряко със Следовника, предсказателите не познаваха бремето на неувереността от това, какво ще им донесе бъдещето в следващия миг. Щеше да е любопитно как този психически товар ще се отрази на Янар. А и Госейн искаше бързо да извлече от този мъж необходимите му сведения.

Започна с по-прости въпроси. И всеки път прехвърляше жицата между двете точки в пилотската кабина.

С редки изключения Янар отговаряше непринудено. Пълното му име било Янар Уилтри Блоув, бил на четиридесет и четири години и общо взето, не се занимавал с нищо определено. В този миг се поколеба за пръв път.

Госейн отбеляза мислено запъването му, но не се опита да го изясни. В нервното излъчване на мъжа имаше забележимо смущение.

— Имената ти имат ли някакво особено значение?

Янар като че си отдъхна и сви рамене.

— Означават, че аз съм Янар от родилния център Уилтри на остров Блоув.

Джилбърт премести пак жицата и каза добродушно:

— Вашата ясновидска дарба много ме впечатли. Досега не съм се натъквал на нищо, което може да се сравни с нея.

— Само че срещу тебе не ми върши никаква работа — унило отвърна по-възрастният мъж.

Разбира се, струваше си да научи това, макар че още не знаеше дали е вярно. За щастие имаше как да провери. Все едно, трябваше да продължи с въпросите, като се опираше на предположението, че Янар не може да ги предвиди.

Госейн не беше сигурен какво точно иска да чуе. Търсеше някаква пътеводна нишка. Засилваше се увереността му, че още не се е измъкнал от капана на Следовника. Значи времето му изтичаше в най-буквалния и тревожен смисъл.

Що за капан беше този?

Научи, че предсказателите се раждали съвсем нормално, обикновено в небесните домове. Няколко дни след раждането им били настанявани в най-близкия родилен център, където имало свободно място.

— А какво правят с детето в родилния център? — попита Джилбърт.

Янар поклати глава, а в излъчването му отново се появи забележимо смущение.

— Не споделяме тази информация с чужди хора — заяви той упорито, — ако ще и да са… — Предъвка края на изречението и добави натъртено: — Не казваме никому!

Госейн не настоя. Чувстваше се някак отчужден от разговора. Научаваше ценни, но не и жизненоважни факти. Поне в момента не бяха от полза.

Нямаше как — трябваше да продължи.

— Откога има предсказатели на вашата планета?

— От няколкостотин години.

— Значи откакто сте направили някакво значимо откритие?

— Според легендата… — започна Янар и млъкна сковано. — Отказвам да отговоря.

— А на каква възраст започва да се проявява прорицателската ви дарба?

— Около дванадесетата година, понякога и по-рано.

Госейн кимна на самия себе си. В съзнанието му вече се оформяше възможното обяснение. Способността се развива бавно, също като кората на главния мозък и като неговия допълнителен мозък. Поколеба се за следващия си въпрос, защото съдържаше догадка, която не искаше Янар да забележи преди да е станало твърде късно.

— Каква е съдбата на децата на предсказателите, за които е нямало място в родилния център?

Другият пак вдигна рамене.

— Ами управляват островите, като пораснат.

Беше доволен от себе си и изобщо не се досещаше какво е изтърват — само децата от родилните центрове стават предсказатели.

Относителното му спокойствие подсказа още нещо на Госейн. Изведнъж долови, че Янар не се държеше като човек, подложен за пръв път на такъв разпит. Вече бе свикнал да не знае въпросите предварително и дори не се объркваше.

Прозрението го прониза мълниеносно. Госейн се огорчи, струваше му се просто невероятно, че не е разгадал истината досега. Втренчи поглед в предсказателя и му каза сдържано, но непреклонно:

— А сега бъди така добър да ми опишеш как точно поддържаш връзка със Следовника.

Трудно беше да си представи по-изненадан човек от този пред себе си. Неподготвеното таламусно мислене на Янар реагира бурно. Лицето му стана сивкаво. Нервното му излъчване ту замираше, ту избухваше.

— Какво говориш?… — едва прошепна накрая.

Госейн яростно го прониза с поглед.

— Побързай, иначе ще те убия!

Янар се свлече безсилно в креслото и почервеня целият.

— Нищо такова не съм правил — измънка след малко. — Защо да си рискувам живота, като се обаждам на Следовника, за да му съобщя къде си? — Разтърси глава и каза по-уверено: — Не можеш да докажеш нищо.

Джилбърт не се и нуждаеше от доказателства. Бе допуснал опасна небрежност, като не следеше какво прави този човек. Съобщението бе изпратено и с нищо не можеше да поправи стореното. Госейн не се усъмни нито за миг в това — реакцията на предсказателя беше твърде силна и неподправена. Янар никога не се бе учил на самообладание и сега не знаеше как да се прикрие. Всеки негов жест издаваше колко е гузен.

Госейн усети ледена тръпка, но вече бе направил възможното, за да се защити и сега му оставаше само да извлече още сведения от Янар. Изръмжа свирепо:

— Хайде, приятелче, разприказвай се по-бързо. И говори само истината! Със самия Следовник ли се свърза?

Предсказателят кимна кисело.

— Разбира се.

— Значи е очаквал да му се обадиш? Негов агент ли си?

Мъжът поклати глава.

— Аз съм предсказател.

В гласа му имаше унила гордост. Кичур от сивеещата му коса бе залепнал за челото. Никак не приличаше на един от господарите на Ялерта.

Госейн пренебрегна самохвалството му. Бе принудил Янар да говори откровено и само това имаше значение.

— Какво му каза?

— Че си в кораба.

— А той какво каза?

— Че вече знаел.

— Тъй ли…

Джилбърт замълча. Опитваше се да огледа от всички страни положението си. След това бързо изреди десетина по-съществени въпроса. Щом научи необходимото, веднага уеднакви себе си и Янар с една от точките в пилотската кабина. Накара разтреперания предсказател да извади карти и да му покаже широкия триста километра кръг, по който небесният дом бе обикалял около острова на Следовника.

Госейн промени курса към остров Крест, намиращ се на около петстотин километра в посока север-северозапад.

— А сега — каза заплашително на другия, — ще трябва да реша какво да правя с един предател.

Янар все още беше пребледнял, но се освободи от страха си.

— Нищо не ти дължа — изрече дръзко. — Твоя воля е дали ще ме убиеш, но не можеш да очакваш преданост от мен!

Госейн и не искаше преданост от него. Стремеше се да го уплаши. Непременно трябваше да внуши на тези предсказатели, че е най-добре хубавичко да размислят, преди да му се противопоставят. Но какво да направи?

Моментът му се стори неподходящ за необратими решения. Тръгна обратно към дневната. Когато влезе, Лийдж тъкмо се появи откъм спалните. Той леко смръщи вежди. „Май имам няколко въпроса, госпожо. Как така Янар е осведомил Следовника, без ти да предвидиш? Ще ти се наложи да ми обясниш.“

Жената му се усмихна, но изведнъж лицето й се сгърчи в гримаса. Тя се вторачи в нещо зад едното рамо на Госейн. Той също се извъртя на пети.

Нито усети, нито чу нещо, не долови и някакво осезаемо присъствие, макар на три-четири метра от него да се оформяше сянка. Почерня и все пак през нея се виждаше отсрещната стена. Сгъсти се, без да стане по-материална.

Джилбърт се напрегна. Бе дошло време да се изправи срещу Следовника.

IX

Семантиката се занимава със значението на значението, тоест със значението на думите. Общата семантика се занимава с отношението между човешката нервна система и околния свят, следователно включва в себе си семантиката. Тя предлага система за свързване в едно на цялата човешка мисъл и опит.

Откъси за не-А

Мълчание. Следовника вероятно го наблюдаваше, защото в сенчестата маса вече нямаше движение. Напрежението на Госейн започна да намалява. Взря се в своя противник и настроението му се промени.

Всъщност, какво ли можеше да му стори Следовника?

Предпазливо отклони поглед за миг, за да види какво става наоколо. Ако предстоеше сблъсък, искаше да си избере възможно най-добрата позиция.

Лийдж не помръдваше. Тялото й беше вдървено, очите — необичайно разширени. Забеляза неизменното излъчване на тревога от нея. Не му се вярваше тя да се безпокои само за собствената си безопасност. Вече бе обвързала съдбата си с неговата. Отхвърли всякакви съмнения, че Лийдж може да го застраши с нещо.

Изви очи към коридора, водещ до пилотската кабина. И за частица от секундата загуби от поглед Следовника. Веднага се обърна. Провери каквото искаше — вратата беше прекалено вдясно и трябваше да се завърти, за да я наблюдава.

Започна да отстъпва към стената зад себе си. Движеше се бавно. Прехвърляше през ума си вероятните източници на опасност. Янар. Допълнителният му мозък бързо го откри — още беше в кабината и излъчваше неприязън. Госейн се усмихна невесело. Лесно си представи какво зло би могъл да му стори онзи мъж в някой крайно неподходящ момент.

Представи си по памет стената зад гърба си. Имаше решетка на климатичната система — точно от каквото се нуждаеше. Леко се завъртя, за да повява въздушната струя право в гърба му. Опря едното си ходило на стената.

Щом направи каквото можеше, загледа изпитателно своя враг.

Човек ли е? Не беше за вярване, че човешкото тяло може да се явява толкова смътно, безплътно. Тъмнината пред него беше лишена от форма. Взря се по-съсредоточено и забеляза, че сянката потрепва. В един миг се промени и стана още по-неясна по краищата, после отново запълни предишния обем, сякаш нещо тласкаше напред черната мъгла.

Госейн проникна предпазливо с допълнителния си мозък в сянката. Беше нащрек и готов да потисне мощни енергийни потоци.

Но не срещна нищо.

Измина вече привичният дълъг миг, докато „снима“ нещото пред себе си. Пак нищо. В съзнанието му не се появи никакъв образ. По-точно — нямаше нормален образ. Допълнителният му мозък усещаше въздух на мястото на сянката, но не откри нищо друго в нея.

Спомни си думите на Лийдж, че Следовника изместил фазата си. Джилбърт бе допуснал, че странното създание е измислило как да променя времевата си фаза. Беше тук, но не и сега.

Твърде необмислено бе приел, че Лийдж знае какво говори. Но откъде е научила, че Следовника си е изместил фазата? От собствените му измислици, разбира се! Нито тя, нито друг от предсказателите бяха способни да мислят критично, поне не и според научните норми. Та пали просто се възползваха от постиженията на островните жители. Затова и бяха повярвали наивно на Следовника.

— Лийдж! — повика я Госейн, без да се обръща към нея.

— Какво? — обади се тя с треперещ глас.

— Виждала ли си някога Следовника като обикновен човек, без тази… — Той поспря и довърши присмехулно: — … без тази премяна?

— Не съм.

— А някой друг виждал ли го е?

— О, да. Янар. И още мнозина. Все пак е израснал сред хора.

За миг Госейн се усъмни, че самият Янар може да е Следовника. Седи си в пилотската кабина и дърпа конците на тази безтелесна кукла. Отхвърли идеята. При разпита и поведението, и скритите реакции показаха предсказателя като дребна душица. Следовника беше много по-внушителна фигура в играта.

Засега не успяваше да проумее как тази сенчеста твар вършеше тайнствените си дела. Но по-добре беше да не се осланя на хора, които също едва ли знаеха истината.

Госейн чакаше.

Държеше въображаем пръст на нервния спусък, който щеше да запрати през пространството четиридесетте мегавата от генератора в Убежището, право в тази тъмна мътилка.

Не го натискаше. Този път не искаше да насилва събитията.

Не му се наложи да чака дълго. От пустотата се разнесе дълбок звучен глас:

— Джилбърт Госейн, предлагам ти… съдружие.

За човек, който събираше цялата сила на волята си в очакване на смъртоносно стълкновение, тези думи прозвучаха като оглушителен грохот на избухнала бомба.

Но съзнанието на Госейн се приспособи веднага. Учудването си остана, но съмненията избледняха. Лийдж му бе споменала за такава възможност още в килията. Описа идването на Следовника, докато Госейн още бил в несвяст. Казал, че предпочита да използва хората, а не да ги убива.

Интересно, макар и не особено убедително, бе, че предлага равноправни отношения. Джилбърт реши първо да чуе доводите.

— Ние, двамата — продължи сянката със силния си глас, — можем да властваме над галактиката.

Госейн се засмя неволно, но усмивката му беше неприязнена. Думата „властвам“ не можеше да спечели доброжелателството на човек с неговата нагласа.

Пак не отговори. Искаше да изслуша всяка дума от предложението без излишни подмятания.

— Разбира се, трябва да те предупредя — изрече Следовника, — че ако се окажеш по-слаб от очакванията ми, ще ти бъде отредена подчинена роля. Но засега ти предлагам напълно равноправно съдружие без никакви предварителни условия.

Джилбърт сдържаше присмеха си. Приказки, родени от таламусно мислене. Без условия, как ли пък не! Не се и съмняваше, че от него се очаква да се съобразява напълно с целите на Следовника. Хората имат навика да приписват на другите собствените надежди и стремежи, така че замислите за лично издигане постепенно започват да им изглеждат единствено правилният план.

Сега несъмнено предстоеше следващата стъпка — заплахите.

— Ако откажеш — произнесе звучният глас, — ще се превърнеш в мой враг и ще те унищожа безмилостно.

Май няма какво повече да очаквам, каза си Госейн цинично. Всички симптоми на неврозата са налице.

Явно позна, защото в стаята отново настъпи мълчание. Усещаше се само движението на въздушния кораб през нощното небе, тласкан от магнитните двигатели.

Беше ясно, че сега е ред на Госейн. Да, но какво да каже?

С периферното си зрение проследи как Лийдж се примъкна полека до едно кресло и се отпусна в него с тежка въздишка. Това го поразвесели, но мигът отмина, щом Следовника попита с най-твърдия си тон:

— Е, какво ще кажеш?

У Джилбърт се породи още неясното желание да изпита силата на другия. И то веднага. Но първо да измъкне колкото се може повече информация.

— Какво става с войната? — попита, за да спечели време.

— Предвиждам пълна победа за Енро след три месеца.

Госейн прикри добре стъписването си.

— Ясно ли виждаш този момент?

Запъването беше толкова кратко, че после Джилбърт се чудеше имало ли го е наистина или си го е въобразил.

— Да — последва уверен отговор.

Не можеше да се съгласи, защото другият не слагаше в сметките си допълнителния мозък на Госейн. Вероятността да слуша лъжи му се струваше твърде голяма и затова пак се настрои подигравателно.

— И няма никакви неясноти?

— Никакви.

Лийдж седна на края на креслото с изпънат гръб.

— Това — започна тя с ясен глас — не е вярно. Мога да предскажа всичко, което е по силите и на всеки друг сред нас. Трудно е да се предвижда в подробности за повече от три седмици.

— Момиче, дръж си езика зад зъбите!

Бузите й пламнаха.

— Следовнико, ако не можеш да надделееш, като се опираш на собствените си сили, свършено е с тебе! И изобщо не си мисли, че се чувствам задължена да ти изпълнявам заповедите! Никога не съм искала ти да победиш.

— Добро момиче — подхвърли Госейн.

Но за миг се намръщи и отбеляза нещо, което искаше да провери по-късно. В думите й се криеше намек, че преди е работила за Следовника.

— Лийдж — попита, без да отделя поглед от сянката, — има ли неясни моменти през следващите няколко седмици?

— Няма никаква картина — отвърна тя. — Сякаш е спусната завеса. Нищо не се вижда от бъдещето.

— Може би е така — каза Следовника тихо, но отчетливо, — защото Госейн ей сега ще умре. — И побърза да добави: — Драги мой, имаш точно пет секунди да вземеш решението си.

Пет секунди минаха в пълна тишина.

Госейн очакваше, че при нападение Следовника може да си послужи с три типа оръжие. Първо, да насочи магнитното поле на кораба срещу него. Щеше да открие веднага, че това е безполезно.

Второ — и най-вероятно — да използва източник на енергия от Убежището, защото там беше базата му. И така нямаше нищо да постигне. Трето — външен източник. Стигнеше ли се дотам, Джилбърт се надяваше оръжието да действа през пространството, а не чрез механично уеднаквяване.

Ако заплахата дойдеше през пространството, гравитонните тръби щяха да я засекат, а допълнителният мозък на Госейн щеше да уеднакви електрическа енергия в носещия лъч на тръбите.

Следовника си послужи със съчетание от тези възможности — деформатор и електричество от Убежището. Джилбърт усети внезапното пренасочване на енергията от четиридесет мегаватовия генератор. Очакваше това и се бе подготвил. Настроеше ли веднъж допълнителния си мозък за реакция на определен сигнал, действаше по-бързо от всеки превключвател на машина.

Имаше едно-единствено затруднение — сравнително дългия период за настройване на реакцията.

По-нататък не се налагаше намеса на съзнанието.

Цялата мощност на генератора се насочи не по желанието на Следовника към неговия бластер, а според наложената от допълнителния мозък схема. Отначало изгори безполезно една от запаметените точки на острова. Госейн искаше сенчестият му враг да разбере, че не е успял с атаката си.

— Едно, две, три — нарочно преброи на глас и мигновено уеднакви енергийния поток право пред безформения мрак.

Блясък по-ярък от слънцето.

Сянката пое удара и устоя. Погълна и последния ват и волт, трептеше, но се съхрани.

След малко Следовника каза:

— Май изпаднахме в безизходица.

Госейн вече бе осъзнал това. Твърде добре знаеше и слабите си места. Макар да не беше очевидно, но в момента Джилбърт Госейн беше уязвим до нелепост. Изненадващ изстрел откъм енергоизточник, който не можеше да контролира предварително — и това щеше да е краят му.

Продължаването на живота му в осемнадесетгодишно тяло и съхранението на цялостната му личност съвсем не означаваше, че няма да претърпи поражение. Никой наглед недорасъл младок не би могъл да спаси галактиката. А ако един или дори няколко подобни нахалници започнеха да се месят прекалено, щяха да бъдат отстранени от сцената от разполагащи с повече власт хора… като Следовника.

По лицето му избиха капчици пот. За миг му мина през ума да опита замисъл, какъвто не си бе представял досега. Но веднага се отказа. Атомната енергия беше просто още една разновидност, която беше способен да владее с допълнителния си мозък. Но едно беше да знае, че е по възможностите му, а съвсем друго — самото практическо усилие.

В това ограничено пространство радиацията можеше да стане също толкова страшна за него, колкото и за врага му.

— Мисля, че е по-добре да се споразумеем. — Гласът на Следовника прекъсна колебанията му. — Предупреждавам те, че още не съм хвърлил срещу тебе всичко, с което разполагам.

Госейн охотно му повярва. Достатъчно беше сенчестата твар да избере външен източник на енергия, за да победи мигновено в тази напрегната битка на живот и смърт. В най-добрия случай Джилбърт би успял да се пренесе на острова до Убежището. А там пък го заплашваше безславно пленничество.

Въпреки това не посмя да посегне към енергията от атомния реактор на Убежището.

Направи прословутата кортикално-таламусна пауза и разсъди трезво: „Тук се крие повече, отколкото се забелязва от пръв поглед. Никой не е в състояние да понесе четиридесет мегаватов удар. Следователно аз оприличавам погрешно. Има обяснение за тази сянка, което обаче надхвърля знанията ми по физика.“

Но кой бе разработил принципите на тази физика? Та нали Следовника си бе признал, че почти нищо не разбира от наука? На чии смайващи постижения разчиташе?

Тази загадка му се струваше не по-малка от самото съществуване на Следовника.

Безформената сянка наруши мълчанието.

— Признавам, че ти успя да ме изненадаш. Следващия път ще избера друг подход… Госейн, смяташ ли да обмислиш предложението ми за съдружие?

— Да, но аз ще поставя условията.

— И какви са те? — след кратко колебание попита Следовника.

— Първо, ще насочиш способностите на предсказателите срещу Енро.

— Немислимо! — отсече неясната фигура. — Галактическият съюз трябва да бъде разгромен, цивилизацията да загуби старите си връзки. Имам особено сериозни причини, за да се стремя към полагането на основите за универсална държава.

Госейн си припомни с неприязън къде бе чул не толкова отдавна да се споменава тази идея. И настръхна.

— С цената на сто милиарда мъртъвци, така ли? Благодаря, това не е за мен.

— Предполагам, че си последовател на не-А — мрачно изрече Следовника.

Нямаше смисъл да отрича. Странното същество знаеше за Венера и вероятно можеше да заповяда унищожаването й, когато пожелае.

— Да, така е.

— Ами ако ти кажа, че съм готов да заложим принципите на не-А в универсалната държава?

— Не бих приел на вяра такова твърдение.

— И все пак съм готов да помисля за това. Досега не намирах време да изуча подробно не-Аристотеловата философия, но доколкото разбирам, тя е метод на научното мислене. Прав ли съм?

— Може да се каже, че е начин на мислене — сдържано каза Госейн.

— Никога не съм имал причини да се опасявам от който и да е дял на науката. Не мисля, че това ще се случи тепърва. Ето какво ще ти предложа — нека и двамата обмислим положението още веднъж. Но при следващата ни среща трябва вече да си решил. Дотогава ще се постарая повече да не разполагаш с енергия в изобилие на тази планета.

Госейн си замълча и скоро сенчестата фигура започна да се топи. Дори на тази ярка светлина беше трудно да се определи мигът, когато изчезна и последното петънце мрак.

Мина още малко време и генераторът в Убежището намали мощността си. След тридесет секунди спря напълно.

После спря и реакторът. Почти едновременно с него изчезна и магнитната енергия в Убежището.

Следовника бе проявил завидна досетливост. Дори и да не подозираше цялата истина, бе постъпил като след цялостен и правилен анализ на сблъсъка.

Сега Госейн разполагаше само с магнитната енергия на един малък въздушен кораб.

X

В името на здравия разум, определяйте времето. Не казвайте: „Учените смятат, че…“ Казвайте: „През 1956 г. учените смятаха, че…“ или „През 1956 г. Джон Смит се придържаше към изолационистки възгледи.“ Всички неща, включително политическите убеждения на Джон Смит, претърпяват промени, следователно за тях може да се говори само ако ги съотнасяме с точно определен момент.

Откъси за не-А

Госейн отново започна да възприема нормално това, което го заобикаляше. Обърна се да погледне към трапезарията, където слугите бяха шетали допреди малко. Не забеляза никого. Виждаше края на наредената маса, макар че още нямаше поднесена храна.

Веднага отмести поглед към Лийдж, задържа го колкото да отбележи как тя става, после светкавично се извъртя в посока към пилотската кабина. От мястото си можеше да наблюдава водещия натам коридор и дори виждаше част от прозрачния купол, но не и Янар.

Небесният дом се носеше напред по определения от Джилбърт курс.

Жената първа наруши мълчанието.

— Ти успя… — прошепна едва чуто.

Госейн се отмести от стената. Само сви рамене. Нямаше защо да й казва, че Следовника току-що бе заличил всякакво негово предимство. А Лийдж застана пред него, очите й грееха.

— Нима не разбираш — попита колебливо, — че успя да се справиш със Следовника?

Пръстите й погалиха за миг ръката му.

— Ела с мен — каза й Госейн.

Тръгна към пилотската кабина. Когато влезе, завари Янар наведен над радиостанцията. И един поглед стигаше, за да стане ясно с какво се занимаваше предсказателят — още чакаше заповеди. Джилбърт се пресегна безмълвно над рамото му и изключи уреда.

Другият мъж трепна, но когато се изправи, по устните му играеше присмехулна усмивчица.

— Събирай си нещата, ако имаш какво да вземеш оттук — каза му Госейн. — Махаш се при първото кацане.

Предсказателят само сви рамене и излезе. Джилбърт го проследи с поглед. Присъствието на този човек го дразнеше. Беше обикновен досадник и в галактическите мащаби някакво значение му придаваше единствено фактът, че е един от местните ясновидци. Това все пак го правеше интересен въпреки дребнавия му характер.

За жалост беше само един сред милиони като него и оставаше неясно доколко е типичен или се различава от тях. Наблюденията над Янар и Лийдж позволяваха на Джилбърт да си направи предпазливи изводи за предсказателите, но беше готов да ги отхвърли незабавно, ако научи нещо друго.

Престана да мисли за мъжа и се обърна към Лийдж.

— Кога ще стигнем до Крест, където е космическият боен кораб?

Младата жена отиде до стената, натисна бутон и пред тях светна релефна карта. Сред водните простори и пръснатите острови имаше мъничка точка, която Лийдж посочи.

— Това сме ние. — Показалецът й се плъзна към голям къс суша. — А това е Крест. — Тя преброи старателно тънките линии, пресичащи накръст картата. — Дотам ни остават три часа и двадесет минути. Имаме предостатъчно време за вечеря.

— Вечеря! — повтори Госейн като ехо.

Засмя се и виновно поклати глава. Беше зверски огладнял, но почти забрави за съществуването на тази потребност.

Възможността да се отърси от напрежението беше особено приятна. Вечеря…

Наблюдаваше внимателно как най-младото момиче сред слугините му поднася коктейл с парченца месо, приличащо на риба. Изчака по-възрастните жени да обслужат Янар и веднага размени двете чаши чрез уеднаквяване.

Опита ястието. Да, беше риба, при това със силни подправки. След като свикна с новото усещане, той реши, че е много вкусно. Изяде всичко, остави вилицата и се обърна към Лийдж.

— Какви процеси протичат в съзнанието ти, когато предвиждаш бъдещето?

— Става неволно — сериозно отвърна младата жена.

— Значи не правиш нещо определено?

— Ами…

— Освобождаваш ли мисълта си? Или се съсредоточаваш върху обекта? Трябва ли да е пред очите ти?

Тя се засмя. Дори Янар се поразвесели и пролича снизхождението му.

— Просто имаме тази дарба — каза Лийдж. — Не сме принудени да мислим за това.

Ето с какви отговори се задоволяваха. Ние сме различни. Ние сме особени. Прости отговори за простодушни хора. Само че по своята неразгадаемост дарбата им трудно можеше да се сравни с нещо друго. Процесът на предсказването протичаше напълно извън словесните шаблони. А цялата система на не-А беше хармоничен опит да се съчетае несловесната действителност с речевото й отражение. Дори на живеещата с не-А Венера едва бе прехвърлен мостът над пропастта между явлението и неговото осмисляне.

Поднесоха им плата с кафеникавочервено месо, три вида зеленчуци и бистър зеленикав сос. Госейн отново размени храната си с тази на Янар, опита поред зеленчуците и си отряза парче от месото. След това се облегна назад.

— Опитай се да ми обясниш.

Лийдж притвори клепачи.

— Винаги съм си представяла, че се нося в потока на времето, а той се разлива все по-широко. В ума ми нахлуват подобия на спомени, но не идват от паметта ми. Всичко е ясно, отчетливо. Виждам картини. Всъщност какво искаш да знаеш? Попитай ме за нещо, което не е свързано със самия тебе, иначе всичко се замъглява.

Джилбърт остави вилицата си на масата. Копнееше да чуе предвиждане за Венера, само че пак щеше да се намеси неговото бъдеще. Най-сетне избра:

— Нека да е нещо за момичето, което ми прислужва.

— За Ворн? — Лийдж се усмихна на вцепененото и пребледняло момиче. — Това е твърде тежко изпитание за нервите им. Ако все още искаш, по-късно ще ти кажа какво виждам за нея, но насаме.

— А за галактическия кораб на Крест?

— Сигурно е свързан с тебе, защото картината се размива.

— Още отсега ли? — учуди се Джилбърт. — Преди да сме пристигнали?

— Да. — Жената поклати глава. — Така изобщо не отговарям на въпросите ти, нали?

— А можеш ли да видиш друга звездна система, да проследиш какво ще стане с някого там?

— Зависи от разстоянието. Възможностите ми не са безгранични.

— Докъде виждаш?

— Не знам. Нямам много опит с галактиката.

— А как изобщо научаваш какво става там?

— От галактическия кораб предават военни комюникета.

— Комюникета ли?

Тя се усмихна.

— Не разчитат само на заповедта на Следовника. Опитват се да ни внушат колко е вълнуваща службата при тях.

На Госейн не му беше трудно да разбере замисъла. Авантюрата трябваше да се поднесе привлекателно на умове, в които се бяха съхранили много детински черти. Майсторите на пропагандата сигурно не пропускаха да изтъкнат, че има трудности и опасности.

— Да поговорим пак за тези мислени картини. Можеш ли да проследиш бъдещето на някого, който вече се е записал на военна служба?

Лийдж въздъхна и поклати глава.

— Твърде далече е. Веднъж споменаха разстояние от осемнадесет хиляди светлинни години.

Госейн си припомни какво бе казал Кранг на Патриша Харди… тоест на Рийша, сестрата на Енро. Базите на галактическата цивилизация за прехвърляне чрез деформатори се разполагали най-много на хиляда светлинни години една от друга.

На теория пренасянето чрез уеднаквяване беше мигновено. Също на теория нямаше значение какво е разстоянието. Само че в действителност винаги имаше малка грешка. Никоя машина не е съвършена. Уеднаквяването до двадесетия знак след десетичната запетая — критичния праг, от който започваше този процес — не стигаше до пълна еднаквост.

Явно и способностите на предсказателите имах предели дори без да ги смущава присъствието на Джилбърт Госейн. Но независимо от ограниченото разстояние, можеха да се справят успешно в космическа битка.

Той се подвоуми, преди да зададе следващия си въпрос.

— Движението на колко кораба едновременно биха могли да проследят вашите хора?

Лийдж се вторачи озадачено в него.

— Все едно е. Естествено, ще вижда всички кораби, стига да участват в битката. Това е ограничението.

— Ограничение!… — промърмори Госейн.

Без нито дума повече стана и се запъти към пилотската кабина.

До този миг още не бе решил как да постъпи с предсказателите. Беше готов дори да позволи на галактическите пратеници да ги привличат и занапред, докато реши точно как да превземе кораба. Вече му изглеждаше немислимо да допусне това. Тепърва му предстоеше да разработи и план за превземането на боен кораб от самотен нападател.

Но първо искаше да направи нещо друго.

Спря пред вратата и се обърна.

— Лийдж, ще имам нужда от помощта ти.

Тя вече избутваше стола си назад и след минута дойде при него в купола.

— Много набързо свършихме с вечерята — каза недоволно.

— После ще продължим — разсеяно отвърна Джилбърт. — Имате ли радиочестота за изпращане на съобщения до всички предсказатели?

— Ами да. Наричаме я „аварийната вълна“, защото… — Жената се запъна. — Така обсъждаме общите си планове, ако предвидим някаква заплаха за себе си.

— Настрой радиостанцията на тази вълна — нареди Госейн.

Тя го погледна стреснато, но сигурно нещо в изражението му я накара да млъкне. След малко Госейн се приготви да предава. Вече без никакво съзнателно усилие местеше жицата преди всяко изречение.

— До всички предсказатели! — изрече решително. — От този момент нататък всеки от вас, който бъде открит или заловен на борда на военен кораб, принадлежащ на Най-великата Империя, ще бъде незабавно екзекутиран. Съветвам приятелите на хората, които вече са във флотата, да ги осведомят за това предупреждение. Можете да прецените доколко сериозно е намерението ми по това, че никой от вас не е предвидил предаването. Повтарям — всеки предсказател, намерен в кораб на Енро, ще бъде екзекутиран, без никакви изключения.

Върна се в трапезарията, довърши си вечерята и пак отиде в пилотската кабина. Прозрачният купол му позволи след два часа и половина да зърне в далечината светлините на град. Янар пожела да го свалят на най-близката „въздушна станция“. Когато отново се издигнаха, Госейн включи двигателите на пълно ускорение, застана в купола и се загледа в града. Толкова много хора… Ивиците светлина сякаш се преплитаха с проникналите в сушата тесни заливи. Океанът стигаше дори до центъра на града.

Изведнъж всички светлини угаснаха. Пред очите на Госейн се разстла мрак.

— Но защо го направиха?! — изненадано възкликна Лийдж.

Джилбърт можеше да й обясни, но премълча. Следовника не разчиташе на случайността. Явно бе стигнал до недвусмислени изводи за способността на Госейн да борави с енергия и се стараеше да му отреже всякакъв достъп до по-мощни източници.

— Сега накъде? — попита жената.

Когато й каза, тя пребледня видимо.

— Но това е боен кораб! Има стотици войници вътре и оръжия, с които могат да те унищожат от много посоки едновременно.

Съвсем вярно беше. Опитът да завладее кораба с помощта на особените си способности щеше да е опасен, защото на практика нямаше как да контролира наведнъж преносимите оръжия на всички войници. Вероятността от злощастни случайности нарастваше твърде много.

Но случилото се с него досега го подтикваше да действа още по-бързо. Съзнаваше, че вече е използвал най-силните достъпни му средства срещу Следовника. Бързаше да се махне от Ялерта. Може би някъде из галактиката щеше да открие научен метод, който да му разкрие защо е неуязвима тази сенчеста твар. Дотогава предпочиташе да е по-далече от Следовника.

А и галактическият кораб беше единственият начин да напусне тази изолирана планета, макар че поемаше сериозен риск.

След половин час се появиха светлини. Отначало галактическият кораб беше само светло петно сред полунощната тъма, но скоро започнаха да се различават и подробности в яркото сияние около него. Госейн остави въздушния дом на Лийдж да кръжи около целта и се зае да я проучва с помощта на магнитен телескоп.

Корабът беше дълъг около двеста метра, дребосък според галактическите стандарти. Но пък бе пратен на Ялерта с една-единствена задача. В него имаше деформатор за прехвърляне чрез механично уеднаквяване — изобретение, което сигурно нямаше равно на себе си в историята на науката. С него човек можеше да преодолява невъобразимите разстояния в космоса сякаш не съществуваха. Някой предсказател трябваше само да пристъпи в деформатора на бойния кораб, за да се озове мигновено на сто или хиляда светлинни години от своя свят. Както Госейн установи с органичния деформатор в допълнителния си мозък, грешката при този преход беше толкова малка, че оставаше почти незабележима.

Корабът лежеше върху плоско поле. За четиридесет минути два въздушни дома се появиха от мрака. Кацаха до ярка точка, където сигурно имаше отворен въздушен шлюз. Джилбърт предположи, че са поредните доброволци. Забеляза с интерес, че докаралата предсказателя машина първо трябваше да отлети, преди той да бъде допуснат в галактическия кораб.

Точно заради такива дреболии изчакваше. Доближи въздушния дом още повече до кораба и от седем-осем километра усети енергията в него. Установи обезсърчен, че имаше само слабо електричество. Основният двигател беше изключен. Започна да си подсвирква тихичко от напрежение и забеляза как го погледна Лийдж.

— Ама ти се нервираш! — учудено промълви тя.

„И още как, мрачно си каза той. Чувствам се несигурен и нерешителен.“ Можеше или да изчаква по-благоприятни обстоятелства, или веднага да направи опит за превземане на кораба.

— Тази твоя сила… — продължи жената. — Как действа?

„Виж ти, най-после й стана любопитно“, засмя се Госейн, но поклати глава.

— Малко е заплетено. Не искам да те обидя, само че не вярвам да имаш достатъчна научна подготовка, за да разбереш. Нека го кажа така: измеренията, които наричаме пространство-време, вероятно са сетивна илюзия. Тоест по какъвто и начин да съществуват в действителността, нямат почти нищо общо с това, което виждаш, чуваш или докосваш. Ти като предсказателка изглежда се ориентираш по-добре в истинския пространствено-времеви континуум, преди всичко във времето — поне в сравнение със средно взетия човек. Същото важи и за мен, но по-скоро спрямо пространството.

Тя като че не го чуваше.

— Не си всемогъщ, нали? И твоята сила има граници…

— Може ли да обсъдим това по-късно? Време е вече да реша какво да правя.

Лийдж насочваше въздушния кораб в мрака. Пребледняваше все повече, докато слушаше наставленията на Госейн.

— Не мисля, че имаш право да искаш това от мен — прошепна пресекливо.

— Добре. Само че нека ти задам един въпрос.

— Питай.

— Когато беше в една килия с Джуриг, какво щеше да те сполети, ако той бе успял да ме убие? Следовника щеше ли да те спаси в последния момент?

— Не. Аз бях там само за да те подтикна към по-голямо усилие. Не успеех ли, щях да си понеса последствията от провала.

— Тогава?…

Жената помълча, нацупила устни. Нервното й излъчване се промени: от падове и скокове на страха към състояние на потисната тревога. Най-сетне вдигна глава.

— Така да бъде. Ще го направя.

Джилбърт я потупа одобрително по рамото. Не й се доверяваше напълно. Допускаше, че и това може да се окаже капан. Но поне сенчестата твар вече се убеди, че е по-лесно да измисли как да плени Госейн, отколкото да го задържи затворен.

Той присви очи и направи избора си. Човек като него трябваше да напредва непрестанно към целта си. Чувстваше се напълно способен да я постигне, особено ако не се поддаде на излишни опасения.

Проникнал в купола лъч на прожектор прекъсна мислите му. Радиостанцията се включи и зазвуча мъжки глас:

— Моля да се приземите на осветеното място, намиращо се на сто метра от входа на кораба.

Лийдж спусна въздушния дом. Когато докоснаха земята, гласът заговори отново.

— Колко души ще дойдат?

Госейн подкани с жест Лийдж да отговори.

— Само аз.

— Добре. Ще излезете и ще застанете пред приемния пункт под въздушния шлюз. Вашият кораб ще излети незабавно и ще се отдалечи на десет километра. Едва тогава ще бъдете допусната при нас.

Госейн си каза, че предишните двама доброволци влязоха много преди докаралите ги въздушни домове да се отстранят на десет километра от галактическия кораб.

Същото стана и с Лийдж. Джилбърт, който се бе уеднаквил в задната пилотска кабина, наблюдаваше как тя се забави малко при временната постройка под отворения люк, после се изкачи по подвижното мостче към въздушния шлюз.

Погледна пулта за управление. Въздушният дом не бе изминал дори три километра.

Или това беше капан, за да го подмамят, или космическите ветерани наистина изпитваха досада от еднообразието и вече не спазваха правилата.

Разбира се, можеше да е вярно и едното, и другото. Капан, заложен от Следовника, за който екипажът не знае нищо. Или дори са били предупредени, но са се отнесли нехайно към опасността.

Госейн обмисли възможностите, но всеки път стигаше до все същото решение. Длъжен беше да опита.

Лийдж влезе в кораба и той зачака търпеливо. Трябваше да минат още четири минути, макар и да му се струваше рисковано да я оставя толкова дълго сама.

Не съжаляваше, че я убеди да участва. Когато тя се опита да се възпротиви, той се поколеба дали не иска прекалено много от нея. Вече не го измъчваха съмнения. Предполагаше, че дори екипажът да е бил предупреден, очаквали са мъж, а не жена. Значи се падаше на Лийдж да поеме риска при влизането.

Ако тя успееше да проникне в галактическия кораб, щеше да успее и Госейн. Имаше и други възможни начини, но така щеше да стане най-бързо. Вече бе отредил роля на Лийдж в плановете си за бъдещето, но преди всичко искаше тя да приеме, че съдбата й е свързана с неговата.

Погледна часовника и усети тръпката на вълнението. Четирите минути изтичаха.

Изчака още малко и се уеднакви при отворения илюминатор до въздушния шлюз. За миг всичко висеше на косъм, но Госейн успя да се хване за ръба на илюминатора.

Още когато разглеждаше с телескопа, мястото му се стори удобно, за да се промъкне. Бе го запаметил по време на краткия престой на въздушния кораб на площадката.

Вмъкна се вътре.

XI

В името на здравия разум, уточнявайте. Не казвайте: „Две малки момичета…“, освен ако се подразбира: „Мери и Джейн, две малки момичета, различни едно от друго и от всички други хора по света…“

Откъси за не-А

Когато пропълзя през илюминатора, Госейн дочу тих разговор. Не успяваше да различи нито дума, но говорещите бяха мъж и жена.

Той надникна предпазливо към широк коридор. Десетина метра вляво се намираше отвореният въздушен шлюз, през който влезе Лийдж. Вдясно видя самата нея, също и ръкава на униформа на офицер от Най-великата Империя.

Освен тях в коридора нямаше други хора. Госейн стъпи на пода и се примъкна покрай стената към двамата.

Лийдж тъкмо казваше:

— … и мисля, че имам право да се осведомя за подробностите. Как настанявате жените?

В хладнокръвния й глас се долавяше и точно премерена настойчивост. Офицерът пък говореше с тон на човек, който се е примирил с досадна необходимост.

— Госпожо, уверявам ви, че ще разполагате с апартамент от шест стаи, с прислужници и всички мислими удобства. По ранг в кораба над вас ще бъдат само капитанът и първите му помощници. Нали вие ще…

Запъна се, когато Госейн застана до Лийдж. Опомни се от изненадата за броени секунди.

— Извинете, но не видях кога влязохте. Сигурно офицерът на пропуска отвън е забравил да…

Пак млъкна изведнъж. Явно осъзна колко е невероятно, че офицерът на пропуска е забравил да го уведоми за влизането на още един външен човек. Очите му се разшириха, а долната му челюст увисна леко. Една пълничка ръка посегна храбро към бластера в кобура на десния му хълбок.

Джилбърт го удари веднъж и хвана навреме свличащото се тяло. Пренесе го на близкия диван. Побърза да претърси офицера, но не намери нищо съществено, освен оръжието. Изправи се и огледа помещението. Вече бе забелязал, че освен обикновеното обзавеждане тук бяха монтирани и немалко прехвърлящи деформатори. Преброи ги. Бяха дванадесет.

Щом ги видя наредени до отсрещната стена, всичко започна да се изяснява. Оттук пращаха предсказателите на определените им кораби. Ставаше още по-просто, отколкото си бе представял. Нямаше излишни предварителни процедури. Офицерът пред люка пропускаше доброволците в кораба, после шишкото ги въвеждаше в залата и ги препращаше на разположение на бойната флота.

Изглежда останалите офицери и войници прекарваха дните си според обичайните правила в кораба и нямаха нищо общо със задачата тук. Минаваше полунощ и те вероятно се бяха унесли в сън.

Надеждата, че това е така, ободри Госейн още повече. Застана до вратата. Коридорът си оставаше все така пуст.

— Идва на себе си — предупреди го Лийдж.

Джилбърт се върна при дивана и зачака. Мъжът се размърда, седна и се хвана за ченето. Погледът му шареше от Госейн към Лийдж и обратно. Най-сетне промърмори заядливо:

— А бе, вие да не сте луди?

— Каква е числеността на екипажа? — попита го Госейн.

Другият го зяпна и се разсмя.

— Ама че си глупак! — За малко се отдаде на неудържимото си веселие. — Каква е числеността… — повтори присмехулно и тонът му се изостри: — Към петстотин сме. Хубавичко си помисли и се разкарай по-бързо от кораба!

Бяха горе-долу колкото предполагаше Джилбърт. Никога не натъпкваха много хора в космическите кораби, защото възникваха проблеми със запасите от въздух и храна. И все пак — петстотин войници…

— В спалните помещения ли са?

— Има осем спални — осведоми го офицерът. — И във всяка спят по шестдесет мъже. — Потри доволно ръце. — Шестдесет! — повтори с наслаждение. — Искаш ли да те заведа долу и да те запозная с тях?

Джилбърт се престори, че не долавя подигравката.

— Да, точно това бих желал.

Пръстите на Лийдж се вкопчиха в ръкава му.

— Всичко се замъглява — промълви тя.

Госейн кимна, но каза:

— Няма как. Иначе ще разбере какво се готвя да направя.

Тя се двоумеше.

— Твърде много са… Няма ли да ти е трудничко?

От думите й офицерът се оживи още повече. Стана и ги подкани:

— Ами да вървим.

— Как се казвате? — попита Джилбърт.

— Орелдон.

Госейн му посочи да излезе пръв в коридора. Когато стигнаха до въздушния шлюз, спря.

— Можете ли да затворите люка?

Пълното лице на офицера сияеше в показно добродушие.

— Добре, че ме подсети. Не ни трябват неочаквани посетители, докато не съм на поста си.

Веднага протегна ръка към контролното табло, но Госейн го възпря.

— Момент, моля. Предпочитам първо да проверя схемата. Нали разбирате, не горя от желание да включите сигнала за тревога.

Завъртя ключето на таблото и го отвори. Май имаше четири съединения в повече.

— Тези за какво са?

— Водят към залата за управление. Оттам също могат да отварят и затварят люка.

Джилбърт кимна и заключи таблото. Беше принуден да поеме този риск. Разбира се, че трябваше да има връзка и със залата за управление. Натисна решително бутона, дебели метални плочи се плъзнаха край отвора и го закриха с глух тропот.

— Имаш ли нещо против да поприказвам с колегата отвън? — обади се Орелдон.

Госейн тъкмо се чудеше как да постъпи с другия офицер.

— Какво ще му кажете?

— Ами, че съм затворил входа и може малко да си почине.

— Разбира се, ще внимавате какво говорите.

— Разбира се!

Госейн пак провери схемата и почака Орелдон да включи вътрешната комуникационна уредба. Усещаше, че офицерът е в състояние на таламусна възбуда. Щеше да се опива от собственото си чувство за хумор, докато не го отрезви шокът от осъзнаването на сполетялата го беда. Джилбърт щеше да бъде нащрек в този момент, за да реагира навреме.

Очевидно люкът не беше отворен постоянно, защото другият дежурен офицер не прояви никакво учудване.

— Ори, ти сигурен ли си, че не ти се е приискало да натиснеш онова маце, дето влезе току-що?

— За съжаление няма да ме огрее — каза Орелдон и прекъсна връзката. — Да не се увличаме в подобни разговори — подхвърли небрежно на Госейн. — Току-виж заподозре нещо.

Стигнаха до стълба и офицерът понечи да поеме надолу, но Джилбърт го спря.

— Накъде води?

— Как накъде? Към спалните помещения.

— А къде е залата за управление?

— А, ти нали не искаше да ходиш там. Тя е горе.

Госейн отвърна сериозно, че много се радва да научи това.

— И колко входа има към долната палуба?

— Четири.

— Надявам се — изрече Джилбърт любезно, — че ми казвате истината. Ако открия, че входовете са пет, този бластер може и да гръмне случайно.

— Само четири са, кълна се! — избълва Орелдон с внезапно одрезгавял глас.

— Хъм, доколкото виждам, има една тежка наглед врата, която може да прегради стълбището.

— Ти не очакваше ли да я видиш? — пак се подсмихна офицерът, възвърнал си доброто настроение. — В края на краищата космическите кораби се правят така, че цели сектори да бъдат изолирани при злополука.

— Е, тогава да я затворим, какво ще кажете? — подкани го Госейн.

Орелдон само изсумтя немощно. Не бе и помислял, че може да се стигне до това положение. Болнавата бледност на лицето му показа, че е дошъл моментът на стъписването. Той се озърташе безпомощно.

— Нали не си въобразяваш — изръмжа накрая, — че ще ти се размине безнаказано?

— Вратата — сдържано му напомни Джилбърт.

Офицерът постоя сковано на мястото си, после с нежелание пристъпи към стената. Дръпна плъзгащата се преграда, за да открие таблото и изчака неспокойно Госейн да провери схемата. Дръпна лостчето. Тази стоманена врата беше дебела някакви си пет сантиметра. Затвори се с тежък удар.

— Най-искрено се надявам — започна Джилбърт, — че е невъзможно да бъде отворена откъм долната палуба, защото иначе все ще намеря време да стрелям поне веднъж с този бластер.

— Заключено е оттук — намусено го увери Орелдон.

— Чудесно. Но да побързаме. Горя от нетърпение да видя заключени и останалите стълбища.

Офицерът все поглеждаше тревожно към страничните коридори, край които минаваха, но ако се надяваше да срещнат някого от екипажа, остана разочарован. В пълната тишина се чуваха само стъпките им. Никой друг не се появи.

— Май всички са си легнали — отбеляза Госейн.

Орелдон премълча. Погрижиха се никой да не излезе от долната палуба и чак тогава Джилбърт заговори отново:

— Значи остават двадесет офицери, като броим тебе и приятеля ти отвън. Нали така?

Орелдон само кимна. Вече гледаше малко изцъклено.

— И ако не съм забравил каквото знам от древната история, имало е стар обичай, породен от непостоянството в характера на някои хора, офицерските каюти в корабите да имат ключалка и отвън, за да бъдат затваряни обитателите им в извънредни случаи. Любопитен съм да узная дали и във флотата на Енро има подобни проблеми, както и дали за тях е намерено същото решение.

Нужен му беше само един поглед към лицето на пленника, за да разбере, че е познал.

Десет минути по-късно, без нито един изстрел, Госейн контролираше напълно положението в галактическия кораб.

Струваше му се, че стана твърде лесно. Опасенията му се засилиха, когато надникна в празната зала за управление. Побутна Орелдон да влезе преди него, застана насред залата и я огледа внимателно.

Явно екипажът се беше съвсем отпуснал, щом тук не дежуреше никой. Бодърстваха само двамата, които се занимаваха с предсказателите.

Твърде лесно… Като си припомни другите предпазни мерки на Следовника, не можеше да повярва, че неистина е завладял кораба.

Но поне така изглеждаше.

Още веднъж разгледа залата. Енергийният пулт се извиваше като внушителна подкова и беше разделен на три сектора — електричество, деформатори, атомен реактор. Госейн се зае първо с електричеството.

Натисна превключвателите, които задействаха движената от реактора турбина нейде из недрата на кораба. Олекна му. Запамети ли достатъчно контакти, ще може да освободи непоносима за живи същества енергия във всяко помещение и коридор. Помисли, че ако това е капан, измамата е твърде убедителна. Значи екипажът не подозира нищо.

И все пак още не беше доволен. Огледа пулта. Във всеки сектор имаше превключватели и датчици, чието предназначение можеше само да предположи донякъде. Не се тревожеше за електричеството и реактора — първото скоро щеше да контролира, а вторият беше неизползваем срещу него в ограниченото пространство на кораба.

Но оставаха деформаторите. Госейн смръщи вежди. Вече не се съмняваше, че тук е скрита опасността. Въпреки че и той имаше органичен деформатор в онова, което наричаше свой допълнителен мозък, засега не знаеше много за механичните устройства, използвани от галактическата цивилизация. В това беше уязвимостта му… и капанът, ако изобщо го имаше, можеше да щракне.

Стоеше потънал в размисъл между какви възможности трябва да избира, когато Лийдж каза:

— По някое време ще трябва и да поспим.

— Не и докато сме на Ялерта.

Основният план му беше почти ясен. Винаги имаше известна грешка, породена от разликата между съвършената еднаквост и подобието й до двадесетия знак след десетичната запетая, създавано от механичните деформатори. Измерена в пространство-времето, тя се равняваше на хиляда светлинни години на десет часа. Джилбърт вече допускаше, че и това е илюзия.

— Всъщност не става дума за скорост — започна да обяснява на Лийдж. — Един от сравнително най-ранните и всеобхватни постулати на не-А е, че пространството и времето не бива да се разглеждат поотделно. Аз стигнах до друг вариант на същата идея. Събитията се случват в различни моменти и разделеността им в пространството просто е част от представата, която възниква в съзнанието ни, щом се опитаме да възприемем разликата във времето. — Забеляза, че тя отново престана да го разбира. Вече говореше по-скоро на себе си: — Възможно е две събития да бъдат толкова свързани, че всъщност да не са отделни събития, независимо колко отдалечени са привидно или колко подробно са описани разликите им. От гледна точка на вероятността…

Усещаше, че е на прага на извънредно важно прозрение, далеч надхвърлящо мащаба на сегашните му проблеми. Гласът на Лийдж отвлече вниманието му.

— Какво смяташ да правиш?

Госейн пак пристъпи към пулта.

— Сега ще излетим с нормалните двигатели.

Уредите за управление много приличаха на онези в корабите, сновящи между Земята и Венера. От началното ускорение завибрира цялата конструкция на кораба, после то стана равномерно. След десет минути вече бяха извън атмосферата. След още двадесет и пет излязоха от сянката на планетата и слънцето грейна ослепително на екран в залата.

На друг се виждаше Ялерта — купа светлина, в която бе потопено огромно, тъмно, мъгляво кълбо. Госейн внезапно обърна гръб на гледката и погледна Орелдон. Когато му обясни какво ще прави, офицерът пребледня.

— Само не му казвай, че всичко е станало заради мен — примоли се той.

Джилбърт му обеща охотно. Но си каза, че ако военен съд на Най-великата Империя разследва някога как е бил завзет кораб У-381907, лесно ще установи истината.

Орелдон почука на вратата на капитанската каюта и след малко се върна, съпроводен от разгневен едър мъж. Госейн побърза да прекъсне сквернословията му.

— Капитан Фрий, ако някога се разкрие, че този кораб е бил завзет без нито един изстрел, може да платите с живота си. По-добре ме изслушайте.

Обясни, че иска да използва кораба не много дълго и капитанът се успокои достатъчно, за да вникне в подробностите. Както се оказа, Госейн си бе представял правилно възможностите на галактическите кораби. И след настройването на системите към далечна точка преходът можеше да бъде прекъснат, преди да стигнат до целта.

— Само така се добираме до планети като Ялерта — каза Фрий. — Насочваме се към следващата база на около хиляда светлинни години, после прекъсваме процеса.

Госейн кимна.

— Искам да отида на Горгзид, но ще прекъснете прехода на около един ден нормален полет оттам.

Както и очакваше, капитанът се стресна.

— На Горгзид ли! — Очите му се присвиха, мрачна усмивка изкриви устните му. — Там ще си намериш майстора. Е, да започваме ли? Ще трябва да направим седем скока, докато стигнем там.

Госейн не отговори веднага. Съсредоточи се в нервното излъчване на Фрий. Струваше му се не съвсем нормално, но това беше естествено. Имаше неравни емоционални изблици, обаче без готовност за решително действие. Увери се, че капитанът не таи кроежи и не се готви да го надхитри.

Още веднъж прецени положението си. Имаше устойчива връзка с електрическите схеми и атомния реактор на кораба. Беше способен да унищожи за миг всеки човек на борда. Не можеха да му сторят нищо.

Отхвърли колебанията, пое си дълбоко дъх и каза:

— Започваме още сега.

XII

В името на здравия разум, използвайте израза „и така нататък“. Когато казвате: „Мери е добро момиче“, не забравяйте, че Мери е не само „добра“. Тя е добра, мила, любезна и така нататък, което означава, че има и много други качества. Освен това си струва да помните, че според съвременната психология никой кротко „добър“ индивид не е непременно психически здрава личност.

Откъси за не-А

Бе се напрегнал в очакване мигновената загуба на съзнание да бъде използвана в негова вреда.

Обърна се и каза:

— Доста бързо стана. Ние…

Преглътна останалите думи. Защото вече не се намираше в залата за управление на разрушителя.

На около сто и петдесет метра от него се виждаше контролен пулт, несравнимо по-голям от онзи, който гледаше само преди секунди. А прозрачният купол над него беше с такива размери, че за момент съзнанието на Госейн отказа да ги възприеме.

Смразен от прозрението, той сведе поглед към тялото си. Тънки костеливи ръце, кльощаво тяло в униформата на щабен офицер от Най-великата Империя.

Ашаргин!

Сътресението го зашемети така, че Джилбърт усети как тялото, което отново бе овладял, затрепери и омекна. Напъна се да преодолее слабостта му, но не можеше да пропъди отчаянието, щом си припомни, че собственото му тяло е в кораб У-381907.

Сигурно лежеше в несвяст на пода. Предположи, че в същата тази минута капитан Фрий и Орелдон са се справили с Лийдж и са пленили двамата натрапници. Всъщност, унило се поправи Госейн, това е станало на осемнадесет хиляди светлинни години оттук, значи и преди няколко дни според времето, отчитано на разрушителя.

Не биваше да забравя, че при прехвърлянето чрез уеднаквяване се появяваха разлики във времето.

Наложи се внезапно да осъзнае, че препускащите му мисли са прекалено бреме за крехкия Ашаргин, в чието тяло беше затворен отново. Огледа се с помътени очи и започна да се приспособява полека. Съвсем бавно, защото се опитваше да контролира не своята обучена и тренирана нервна система.

И все пак след малко умът му се проясни. Престана да трепери. Мина още минута в ритмични пристъпи на слабост, докато разбере какво е правил Ашаргин допреди малко.

Вървеше по коридор с група флотски адмирали. Вече беше изостанал от тях. Двама се спряха, озърнаха се и единият каза:

— Ваше превъзходителство, изглеждате зле.

Преди Госейн-Ашаргин да отговори, другият — висок и слаб старец, чиято униформа блестеше от знаците за ранг и наградите му — промълви иронично:

— Принцът не се чувства добре, откакто е при нас. Заслужава най-висша похвала, защото и в подобно състояние е толкова отдаден на дълга си.

Още преди да млъкне, Госейн-Ашаргин разпозна в него главния адмирал Палеол и това също помогна на нервната система на принца да се успокои.

Явно умовете им отново започваха да се съчетават на подсъзнателно равнище.

В този миг Джилбърт се смръзна. Ето че незнайният космически играч отново бе уеднаквил съзнанието му в чуждия мозък. Пак го принуждаваше да се приспособи възможно най-бързо.

Но този път искаше да владее положението. Никакви прояви на слабост. Трябваше да тласне Ашаргин до предела на силата му.

Настигна офицерите и спомените на принца от последната седмица започнаха да се редят пред мисления му поглед. Цяла седмица ли? Госейн се сепна за секунда, защото за него не бе изминало и денонощие. Опомни се веднага.

Тази седмица се оказа учудващо добра. Ашаргин не бе припаднал нито веднъж. Бе понесъл успешно представянето си пред щаба и се опита да наложи идеята си, че е тук само като наблюдател, докато не се получат нови заповеди от Енро. За човек, който загуби съзнание два пъти в присъствието на диктатора, това наистина беше постижение.

Още едно доказателство, че дори неуравновесена личност като принца реагираше благоприятно дори само след няколко часа под контрола на съзнание, овладяло не-А.

Бяха стигнали до входа на малка съвещателна зала. Госейн предположи (и паметта на Ашаргин потвърди), че ще присъстват само висшите офицери.

Точно тук беше мястото и времето да прояви новата воля на принца.

Влизаха още офицери през други врати, някои се появяваха и от клетките на деформатори, разположени трийсетина метра по-нататък. Гълчавата на поздравите и представянията не секваше.

Неколцина го изгледаха втренчено, когато се чу и неговото име. Но Госейн беше неизменно любезен с новодошлите. Изчакваше по-подходящ момент.

А и друго привличаше вниманието му.

Изведнъж осъзна, че просторното помещение, през което мина, беше командната зала на огромен боен кораб, при това на кораб, който и в момента участваше в сраженията в Шести декант.

Възползва се от кратката пауза в разговора и се обърна като омагьосан. Куполът се издигаше поне тридесет метра над главата му. През него искряха като скъпоценности звездите от централното ядро на галактиката.

Млечният път отблизо. Милиони от най-горещите и ослепителни звезди. Сред тази ненадмината красота бе пратил Енро своята флота. Сигурно вярваше, че тук ще се реши всичко.

Впечатленията на Ашаргин от гигантската битка през седмицата се заредиха още по-начесто. Хиляди кораби се уеднаквяваха едновременно в базата на планетарната защита на противника и прекъсваха процеса миг преди да достигнат целта.

И се устремяваха от мрака към обреченото небесно тяло. Атакуваха с по-големи сили, отколкото можеха да съберат околните звездни системи. Преодоляваха светкавично разстоянията, които иначе би трябвало да изминават за години. И винаги нападателите предлагаха на жертвата само един избор — да се предаде или да загине.

Ако водачите на планета или група от планети си позволяваха да подценят опасността, пороят от бойни глави буквално поглъщаше тяхната цивилизация. Взривовете бяха толкова мощни и съсредоточени, че в кората на планетата започваха верижни ядрени реакции.

Но повечето звездни системи се държаха по-разсъдливо. Появилата се за завладяване или унищожение флота оставяше окупационен корпус и без повече бавене се пренасяше към следващата твърдина на Галактическия съюз.

Всъщност не можеше и да има съпротива. Нямаше как Съюзът да събере по-голяма флота, за да се противопостави на нашествениците, защото никой не би успял да предвиди коя система ще бъде нападната следващия път. А и агресорите смазваха с невиждано умение пратените срещу тях сили. Сякаш винаги знаеха предварително точно каква защита трябва да преодолеят и където съпротивата беше най-яростна, срещу всеки кораб на защитниците се устремяваха поне десет от флотата на Енро.

За Ашаргин това беше някаква магия, но не и за Госейн. Предсказателите от Ялерта участваха в сраженията на страната на Най-великата Империя и нападнатите нямаха никакъв шанс.

Гласът на главния адмирал го изтръгна от осмислянето на скорошните събития:

— Принце, време е съвещанието да започне.

Седна с облекчение до дългата маса. Мястото му беше вдясно от Палеол. Огледа набързо съвещателната зала.

Не беше толкова малка, колкото му се стори отначало. Разбра защо се е заблудил. Космически карти заемаха три от стените. По всяка пъстрееха безброй светлинки. Забеляза под картите, на около три метра от пода, редици от квадрати, в които проблясваха и се сменяха числа. В един от квадратите червените цифри показваха 91 308. Докато Госейн се взираше в тях, числото стана 91 749 — най-голямата промяна от всички в редиците.

Очакваше от паметта на Ашаргин да изплува някакво обяснение, но научи само, че принцът не е влизал досега в тази зала.

Имаше квадрати във всякакви цветове — синьо и жълто, зелено и оранжево, сиво и розово, алено и виолетово. В някои числата бяха разноцветни. Вероятно позволяваха на опитния поглед да обхване значението на фактите веднага, но самите факти се променяха непрекъснато.

Госейн беше уверен, че множеството загадъчни непостоянни числа показват как се развива битката в Шести декант.

Струваше му огромно усилие да отклони погледа си, но се наложи, защото главният адмирал вече говореше.

— … а нашите проблеми — казваше слабият намръщен старец, — едва ли ще станат значително по-сериозни. Но аз ви събрах днес, за да ви предупредя, че вече има инциденти, които вероятно ще зачестяват. Например в седемнадесет случая не успяхме да уеднаквим нашите кораби с бази, чиито схеми бяха осигурени за нашия велик владетел от най-добрата разузнавателна система създавана някога. Ясно е, че някои от планетарните управници в паниката си са променили схемите. Във всеки случай, за който ми докладваха, корабите са доближили планетите, като са се уеднаквявали с по-далечна база и са прекъсвали процеса навреме. На тези системи не бе предложено да се предадат. Унищожихме ги безмилостно. Ще ви зарадвам, като ви съобщя, че и тези произшествия бяха предвидени от нашия велик владетел Енро Червения. Досегашната история не познава мъж, надарен с такава мъдрост, прозорливост и миролюбие.

Последната реплика бе подметната доста театрално. Госейн се взря поред в лицата на неколцина от седящите край него мъже, но те изразяваха само напрегнато внимание. И да им се виждаше странно, че командирът им нарича Енро „миролюбец“, не се издадоха.

А Джилбърт имаше за какво да се замисли. Значи широка шпионска мрежа бе осигурила на диктатора схемите на хиляди бази в Галактическия съюз. Като че съдбоносно съчетание от сили работеше съзнателно в полза на Енро. Само за няколко години се бе издигнал от наследствен господар на малка планетна система до галактическа власт. И сякаш за да бъде доказано, че и провидението е на негова страна, през същия период е била открита планетата на предсказателите, чиято дарба сега му осигуряваше огромно преимущество.

Вярно, с помощта на Следовника, който несъмнено имаше свои планове за бъдещето. Но това нямаше да спре войната.

— … Разбира се — продължи адмирал Палеол, — основните центрове на Съюза в този сектор не заличават схемите си. Изграждането на връзките чрез деформатори отнема немалко време, а и собствените им кораби ще се окажат откъснати от базите си, ако схемите бъдат променени. Въпреки това трябва да сме готови за вариант, при който все повече групи ще опитат да се спасят дори с цената на пълната си изолация. И някои от тях ще успеят. Но както знаете — продълговатото му лице се набръчка в хладна усмивка, — има и системи, където не можем да попаднем, като се уеднаквяваме с намиращи се отвъд тях бази. При планирането на тази кампания се постарахме първите удари да бъдат нанесени именно срещу такива планети. И подходът ни постепенно ще става още по-гъвкав. Ще импровизираме при необходимост. Понякога отделните ни ескадри ще открият, че могат да нападнат цели, които първоначално сме смятали за недосегаеми. Но за да бъдат използвани подобни благоприятни възможности, изисква се най-висока бдителност и от офицерите, и от всеки редови член на екипажите. — Усмивката изчезна от лицето на стареца, погледът му се плъзна по наредените край масата офицери. — Господа, с това почти изчерпах изложението си. Длъжен съм да ви кажа, че понасяме и тежки загуби. На всеки час активни операции губим по два флагмански кораба, единадесет крайцера, седемдесет и четири разрушителя и още шестдесет и два други кораба. Разбира се, данните са усреднени и в различните дни се променят значително. Но това не ги прави по-малко действителни, както ще ви убеди и бегъл поглед към информационните табла. Като цяло положението ни е чудесно. Най-голямото препятствие пред нас е необятността на самото пространство, както и фактът, че всяка отделна група от флотата има нужда от време за завоюването на поредната звездна система. И все пак вече разполагаме с математически модел за продължителността на кампанията. Общо — деветдесет и четири реални денонощия. Имате ли въпроси?

Мълчание. После в отсрещния край на масата се изправи един адмирал.

— Господин главен адмирал, питам се дали не бихме могли да чуем мнението и на принц Ашаргин.

Палеол стана бавно. Усмивката пак плъзна по иначе киселото лице.

— Принцът — изрече сухо — е при нас в ролята на личен пратеник от Енро. Помоли ме да ви предам, че засега се въздържа от коментари.

Госейн също се надигна от стола си. Целта му беше да предизвика връщането на Ашаргин на Горгзид, в щаба на самия Енро. Наглед най-добрият начин да постигне целта си беше да се намеси ненадейно.

— Казах това на главния адмирал вчера…

Запъна се при звука на високия тенор, излязъл от гърлото на принца. Наложи се и да се пребори с уплахата, сковала тялото на Ашаргин. Успя да хвърли поглед към Палеол, който бе вдигнал очи към тавана, но с такова изражение, че Госейн се увери колко правилна е догадката му. Побърза да продължи:

— Очаквам в най-скоро време да бъда повикан от Енро, за да му докладвам, но ако ни стигне времето, бих искал да обсъдя с вас някои от философските аспекти на войната, която водим.

Не успя да каже нищо повече. Таванът светна и на него се появи лицето на Енро. Всички скочиха и застанаха мирно. Рижият диктатор ги изгледа с едва доловима усмивка.

— Господа, спешни задължения ми позволиха едва сега да се включа във вашето съвещание. Много съжалявам, че ви прекъснах и особено защото попречих на принц Ашаргин да ви изложи позицията си. Двамата с него сме напълно единодушни по всички основни въпроси, свързани с войната. Налага се той спешно да се върне на Горгзид. Моите почитания, господа.

— За нас е чест, ваше превъзходителство — отсечено отвърна главен адмирал Палеол и се обърна към Госейн. — Принце, ще се радвам, ако ми позволите да ви изпратя до транспортната секция.

— Преди да тръгна — каза Госейн, — искам да изпратя съобщение до кораб У-381907.

Бе измислил текста, като се уповаваше на надеждата, че скоро ще се върне в собственото си тяло.

„Отнасяйте се най-почтително с двамата пленници на борда на кораба. Забранява ви се да ги държите под арест или да ограничавате по друг начин свободата им. Докарайте предсказателката и мъжа, независимо дали той е в съзнание или не, направо на Горгзид.“

Продиктува съобщението на комуникационния робот и добави:

— Веднага предайте това на У-381907, за капитан Фрий. Ще чакам потвърждение за получаването му.

Забеляза любопитния поглед на адмирала. Старецът се позасмя и каза снизходително:

— Принце, вие сте истинска загадка за мен. Прав ли съм, като предполагам, че според вас някой ден от Енро и мен ще бъде потърсена сметка за решенията ни?

Госейн-Ашаргин поклати глава.

— И това може да се случи, защото вероятно ще прекалите. Но не мисля, че ще ви „потърсят сметка“. Всъщност ще бъде възмездие, а веднага след това на власт ще се издигне нова групировка — не по-малко користолюбива, но сигурно по-предпазлива в началото. Хората с детинско мислене, които замислят свалянето от власт на някоя клика, обикновено не анализират правилно онова, което обвързва членовете й. Една от първите стъпки при подобно обединение е насаждането на представата, че всички са готови да умрат във всеки един момент. И докато групата съхранява единството си, никой отделен член не смее да се противопостави на това внушение. А убедят ли се, че са безстрашни, лесно оправдават всяко свое престъпление. Всичко е съвсем просто, емоционално и незряло… и ужасно разрушително.

Усмивката на адмирала вече преливаше от сарказъм.

— Брей, брей, че вие сте бил изтъкнат философ! — Любопитството прозираше в погледа му. — Твърде интересно… Никога не съм се замислял, че храбростта може да бъде толкова основополагащ фактор.

Канеше се да добави нещо, но го прекъсна гласът на робота:

— Не съм в състояние да се свържа с разрушител У-381907.

Госейн-Ашаргин се стресна и едва след секунда-две успя да попита:

— Никаква връзка ли не може да се установи?

— Никаква.

Вече се владееше.

— И така да е, продължавайте опитите. Уведомете ме на Горгзид, когато успеете.

Обърна се към Палеол и му стисна ръката. След малко дърпаше лостчето в клетката на деформатора, който трябваше да прехвърли Ашаргин в двореца на Енро.

XIII

В името на здравия разум, недейте да лепите „етикети“. Думи като фашист, комунист, демократ, републиканец, католик, евреин се отнасят за човешки същества, които никога не се вместват напълно в рамките им.

Откъси за не-А

Госейн очакваше да се опомни в тялото си, защото вече се бе случвало при прехвърляне. И така страстно го бе пожелал, че разочарованието го прониза остро, когато надникна през прозрачната врата на деформатора.

За трети път виждаше командната зала на Енро.

Бързо потисна недоволството си. Беше тук и нищо не можеше да промени. Излезе от клетката на устройството и се учуди, като огледа празното помещение. Щом не успя да се върне в собственото си тяло, предполагаше, че веднага ще му бъде поискано обяснение какво означава съобщението до капитан Фрий. Е, беше готов за това.

Реши, че е готов да посрещне и какъв ли не друг обрат. Тръгна към грамадните прозорци в другия край на залата. Ярка слънчева светлина. Дали беше сутрин? Прецени, че сега светилото е по-високо в небето, отколкото при първата му поява в двореца на Енро. Беше толкова объркващо с отделните планети из всички краища на галактиката, обикалящи своите звезди с най-различна скорост. А отгоре на това трябваше да се съобразява и със загубата на време при така нареченото „мигновено“ пътуване с деформаторите.

Опитът на Ашаргин подсказваше, че е около девет и половина сутринта по времето на град Горгзид. Твърде късно за закуска с диктатора и Секох… не че особено жадуваше такава компания. Госейн тръгна към вратата за външния коридор. Едва ли не очакваше някой да го спре по съобщителната уредба на стената или да дойде пратеник със заповеди. Никой не го обезпокои.

Не си правеше илюзии, че Енро, който си служеше с дарбата си да вижда и чува отдалече, не знае какво прави той сега. Нарочно му даваше тази възможност, отлагаше проявата на господството си — или от любопитство, или от презрение.

Точната причина му беше безразлична. Поне щеше да се отърси от напрежението. Каза си, че е важно да събере сили, но в края на краищата и това нямаше значение.

Имаше план и щеше да принуди Ашаргин да се изложи на всеки неизбежен риск. Дори да не се подчини на заповедите на Енро, ако се наложи.

Вратата не беше заключена, както и преди седмица. По коридора вървеше жена с някакъв съд в ръце. Госейн затвори вратата и с жест повика жената при себе си. При вида на униформата му тя изтръпна. Май не беше свикнала да разговаря с офицери.

— Да, господине — измънка смутено. — За апартамента на госпожа Нирена ли питате? Ами, слезте два етажа. Името й е на вратата.

И отново никой не го спря. Отвори му красиво момиче, в чийто поглед ясно личеше и пъргав ум. Намръщи се насреща му и го остави да стои пред вратата. Извика някъде отвътре:

— Ни, той дойде!

Чу се приглушено възклицание и след миг Нирена се показа в коридора.

— Е, ще влезеш ли или какво? — скастри го веднага. — Какво стърчиш там като слабоумен?

Госейн не каза нищо. Влезе в обзаведената с вкус дневна и седна в креслото, което младата жена му посочи. Повече не видя непознатото момиче. Нирена се вторачи унило в него. Гласът й тежеше от горчивина.

— Разговорите с тебе се наказват сурово.

— Позволявам си да ви уверя — започна Джилбърт, — че не ви заплашват никакви оскърбления от страна на принц Ашаргин. — Нарочно говореше в трето лице. — Всъщност той не е лошо момче.

— Заповядаха ми под страх от смъртно наказание! — едва промълви тя.

— Но не могат да ви обвинят, ако всичките ви старания да изпълните заповедта останат безплодни.

— Тогава твоят живот ще е заплашен.

— Принцът в момента е средство за постигане на личните цели на Енро. А и без това вярвате ли, че ще остави Ашаргин жив, щом му стане безполезен?

Само за секунда-две тя пребледня.

— Осмеляваш се да говориш така — прошепна задъхано, — а знаеш, че може би те слуша…

— Принцът няма какво да губи — натърти Госейн.

В сивите й очи се мярна нещо повече от любопитство.

— Говориш за него, сякаш си някой друг.

— Това е похват, който ми помага да мисля обективно… — Той не се доизказа. — Дойдох да ви видя по две причини. Първо искам да ви задам въпрос и се надявам да ми отговорите. Според моите изводи никой не може да подчини цяла галактическа империя само за единадесет години, а четирите милиона заложници в Горгзид показват, че навсякъде има извънредно силно недоволство. Прав ли съм?

— Разбира се. — Нирена вдигна рамене. — И Енро признава това съвсем откровено. Надпреварва се с времето и играта му е интересна не по-малко от крайния резултат.

— Предполагах. Сега и вторият въпрос. — Той й обясни набързо положението на Ашаргин в двореца и накрая попита: — Решиха ли вече къде ще живее?

Очите на Нирена зейнаха от изумление.

— Ти наистина ли се опитваш да ми кажеш, че не знаеш какво стана тук?

Госейн не отговори, защото беше зает да отпуска нервите на принца. Младата жена стана и той забеляза, че вече не го гледа с такава неприязън. Тя сви устни, взираше се озадачено в него.

— Ела с мен.

Нирена тръгна бързо към друг коридор, отвори още една врата и го пропусна да влезе. Госейн видя, че това е спалня.

— Нашата стая — натърти жената. Отново го преценяваше с поглед. Накрая тръсна глава. — Наистина не знаеш, нали? Добре, ще ти кажа. — Позапъна се и лицето й се изопна, сякаш изречените думи правеха факта още по-отчетливо действителен. — Ти и аз бяхме бракосъчетани тази сутрин със специален указ на Секох. Известиха ме официално преди броени минути.

След последната дума тя се плъзна край него и се отдалечи бързо по коридора.

Госейн затвори вратата и я заключи. Не знаеше с колко време разполага, но такива случаи бяха скъпоценни, ако ще се занимава с промените в тялото на Ашаргин.

Иначе в плана нямаше нищо сложно. Ще остане в тази стая, докато Енро му заповяда да свърши нещо определено. И тогава ще откаже да се подчини.

Усещаше как изтръпна принцът от таящата се смъртна заплаха в тази мисъл. Но Госейн устоя на слабостта му и си каза ясно, за да укроти нервната система на другия: „Принце, всеки път когато действаш решително след задълбочен размисъл, ти затвърждаваш своята увереност, че си смел, независим и съобразителен.“

Естествено, опростяваше. Но това беше първата стъпка към по-висшите равнища в усвояването на не-А.

Първата му грижа беше да отиде в банята и да напълни ваната с гореща вода. Регулира температурата с термостата и преди да се съблече, върна се в спалнята да потърси някакво механично устройство, издаващо ритмичен звук. Не намери.

Беше неприятно, но можеше да измисли и заместител. Смъкна дрехите от себе си и когато ваната се напълни, остави кранчето да капе — нито твърде често, нито прекалено нарядко. Потопи се с принуда, защото за кльощавото тяло на Ашаргин водата беше изгаряща.

Отначало се задъха, но започна да привиква към горещината. Настани се удобно и се съсредоточи в ритмичното процеждане на водата.

Кап, кап, кап. Госейн се стараеше да не мига, впи поглед в светло петно малко по-високо на стената. Кап, кап, кап. Равномерен звук — като ударите на сърцето му. Туп, туп, туп… горещо, горещо, горещо. Толкова горещо, че всяко мускулче се отпускаше. Кап, кап, кап. Покой, покой, покой.

В историята на Земята е имало времена, когато ритмично падаща вода по темето на човек била използвана, за да го подлуди. Естествено, той нямаше как да подложи глава под капките — позата щеше да е твърде неудобна. Но принципът си оставаше все същият.

Кап, кап, кап. Служилите си с този похват китайски мъчители дори не подозирали какъв велик принцип е скрит в изтезанието. Жертвата полудявала, защото точно това очаквала да й се случи, защото все това й повтаряли. Човекът вярвал непоклатимо, че въздействието, на което е подложен, ще го доведе до безумие.

Но ако вярва, че ще укрепи здравия му разум, резултатът е не по-малко впечатляващ, само че в съвсем друга посока. Щом Джилбърт беше убеден, че така хилавото тяло ще стане по-здраво, ритъмът пак помагаше. Кап, кап, кап. Да се отпусне… толкова е лесно да намери покой. В някои земни болници, където докарвали пациентите сгърчени от психически или телесни страдания, първата стъпка към оздравяването била да ги потопят в горещата вана. Само че ако процесът не бъде продължен с други средства, напрежението се възвръща бързо. Жизненоважна беше убедеността — гъвкава, практическа убеденост, която се променяше спрямо твърде изменчивия свят, но в същността си оставаше незаличима. Госейн я имаше. Ашаргин — не. Прекалено много бяха неуравновесените процеси в слабото му тяло. Годините, прекарани в страх, бяха направили мускулите му меки, бяха изцедили енергията и спрели нормалното му развитие.

Минутите бавно се точеха. Джилбърт усещаше, че задрямва. Беше толкова удобно и уютно в топлата вода, в тази утроба от топлина, в която се е породил и самият живот. Връщаше се към сгретите от слънцето морета в началото на всички неща, към лоното на Великата майка… и се носеше с бавния пулс на сърцето, все така обзето от тръпката на новото битие.

Чукане по вратата на банята го накара да осъзнае лениво къде се намираше.

— Да?

— Енро се обади току-що. — Гласът на Нирена беше задавен от безпокойство. — Иска незабавно да отидеш при него.

Госейн веднага усети как се свиха мускулите в тялото на Ашаргин.

— Добре.

— Принце — настоя жената, — той каза съвсем недвусмислено, че трябва да побързаш.

Джилбърт си кимна. Чувстваше се ободрен, макар и да не успяваше да потисне напълно тревогата на Ашаргин. Но докато излизаше от ваната, в съзнанието му не бяха останали никакви съмнения.

Настъпи моментът да се опълчи срещу Енро.

Облече се без припряност и излезе от спалнята. Нирена го чакаше в дневната. Щом я видя. Госейн се подвоуми. Нито за миг не забравяше особената дарба на диктатора да вижда и чува през непроницаеми стени. И все пак искаше да й зададе един въпрос. Трябваше да говори по-заобиколно.

Решението му хрумна почти веднага.

— Имате ли указател на двореца?

Тя отиде безмълвно до видеофона в единия ъгъл и се върна със светеща, тънка и гъвкава плака. Подаде му я и каза:

— Местиш плъзгача отстрани и ще можеш да се ориентираш на кой етаж и точно къде е човекът, когото търсиш. Списъкът е на гърба. Данните се обновяват автоматично.

Той нямаше нужда от списъка, защото вече знаеше кого иска да открие. С неуловимо бързо движение на пръстите бутна плъзгача срещу името на Рийша. Постара се да прикрие движението, доколкото можеше.

Вероятно Енро „виждаше“ и през ръце със същата лекота, с която мисленият му поглед проникваше през стените, но дарбата му все имаше някакви предели. Госейн разчиташе на бързината си.

Мигновен поглед му стигна да получи необходимата информация, после бутна плъзгача към името на Секох. Още миг и Джилбърт небрежно върна плъзгача в началното положение. Върна плаката на Нирена.

Чувстваше се превъзходно невъзмутим. Дори тялото на принца бе преминало в състояние на пасивен покой. Нервната система на Ашаргин приемаше предстоящите нелеки изпитания с относително хладнокръвие, което му вещаеше добро бъдеще.

— Желая ти късмет — каза Джилбърт на Нирена.

Потисна желанието на принца да й каже къде отива. Не че и Енро нямаше да узнае след няколко минути. Но Госейн допускаше, че ще опитат да го спрат, ако разберат твърде рано накъде се е запътил.

Той излезе в коридора и закрачи бързо към стълбата, качи се на следващия етаж, но не се насочи още по-нагоре — към покоите на Енро. Вместо това зави надясно и след малко вече го въвеждаха в жилището на жената, която доскоро познаваше под името Патриша Харди. Надяваше се на диктатора да му е любопитно да чуе какво толкова имат да си кажат неговата сестра и принц Ашаргин и че това ще го възпре от незабавна груба намеса.

Когато Госейн-Ашаргин влезе след лакея в просторната приемна, видя Елдред Кранг до прозореца. Венерианският детектив се обърна към посетителя и се взря преценяващо в него.

Гледаха се мълчаливо. Джилбърт си каза, че за него е по-важно да се срещне с Кранг, отколкото за Кранг да разговаря с принца.

Добре разбираше положението му. Този последовател на не-А бе проникнал във вражеската твърдина под предлог, че се омъжил за сестрата на владетеля на Най-голямата Империя. Стъпил на тази не особено устойчива опора (вероятно и не подозираше, че виси на косъм, защото не знаеше възгледите на Енро за брака между брат и сестра), той явно се готвеше да провали плановете на диктатора.

Точно как ще го направи беше само въпрос на стратегия. Но пък хората биха имали още по-сериозно основание да се чудят как принц Ашаргин възнамерява да се противопостави срещу все същия тиран. Госейн се опитваше да преодолее пречките, като разчиташе на дръзко неподчинение, съдържащо в себе си съвсем логичен план.

Не се съмняваше, че Кранг ще прояви не по-малко безогледна храброст, ако се наложи. Изобщо не би дошъл тук, ако не вярваше, че присъствието му може да наклони везните.

Венерианецът заговори пръв.

— Предполагам, че искате да се срещнете с горгзина Рийша.

Назова я с титлата на владетелка от родната планета на Енро.

— Да, имам голямо желание да говоря с нея.

— Вероятно знаете, че аз съм съпруг на горгзината. Надявам се, че не възразявате да кажете първо на мен какво ви води при нас.

Госейн всъщност беше много доволен. Дори самият вид на Кранг бе го ободрил значително. Детективът беше толкова умел в насочването на събитията според волята си, че дори присъствието му тук отчасти доказваше — нещата не вървят толкова на зле.

— Е, какво ви мъчи, принце? — подкани го Кранг.

Госейн описа откровено участта на Ашаргин и накрая каза:

— Решен съм да подобря положението на принца в двореца. Досега към него са се отнасяли по непростимо унизителен начин. Бих се радвал, ако мога да разчитам на добрината на горгзината да смекчи отношението на негово превъзходителство.

Кранг кимна сериозно.

— Ясно. — Дръпна се от прозореца и покани Госейн да седне. — Всъщност не бях се замислял за вашето място в цялостната картина. Доколкото чух, вие сте приемал покорно оскърбителната роля, отредена ви от Енро.

— Както виждате — и както Енро вероятно се е досетил — принцът настоява да се държат с него подобаващо за ранга му, поне докато е жив.

— Това, че говорите за себе си в трето лице, ми се струва особено любопитна подробност — промълви венерианецът, — а и споменахте интересно условие — „поне докато е жив“. Ако държите твърдо на скрития в тази фраза смисъл, принцът може… хъм, и да си извоюва по-достойно отношение от страна на горгзида.

Това беше своеобразно одобрение — предпазливо, но несъмнено. Съдържаше и намека, че диктаторът почти сигурно подслушва разговора, така че истинската размяна на послания ставаше на по-изтънчено словесно равнище. Кранг се поколеба, но продължи:

— Съмнително е, че моята съпруга ще ви бъде кой знае колко полезна като посредник. Тя се противопоставя категорично и безусловно на водената от нейния брат завоевателна война. — Важна информация и ако се съдеше по лицето на Кранг, споделена напълно съзнателно. — Естествено, като неин съпруг аз също съм безрезервен противник на тази война.

За миг прозрението сякаш заслепи Госейн. Ето как се проявяваше тяхната дързост, толкова различна от неговата, но пък опираща се на особената връзка между Патриша и Енро. Джилбърт веднага се усъмни, че в подхода им се съдържа същият недостатък, както и в неговия план за съпротива. Как ли щяха да го преодолеят? Избра какъв въпрос да зададе.

— Струва ми се — започна бавно, — че като избирате такава позиция, вие и горгзината сериозно сте ограничили свободата си на действие. Или греша?

— Донякъде. В тази звездна система признатите права на моята съпруга са почти равни с тези на Енро. А негово превъзходителство държи извънредно много на традициите, обичаите и навиците на своя народ, затова никога не се е опитвал да променя който и да е от местните закони.

Още информация. Вписваше се в картината. И в плана на Госейн. Канеше се да заговори, но забеляза, че Кранг гледа някъде зад него. Обърна се и видя, че Патриша е влязла в приемната. Тя се усмихна, когато погледите им се срещнаха.

— Слушах ви от съседната стая. Надявам се, че не ви е неприятно.

Госейн я увери, че няма нищо против. Настъпи тишина. Беше като омагьосан. Патриша Харди, тоест горгзината Рийша, сестра на Енро. Младата жена, която на Земята се представяше за дъщеря на президента Харди. С такъв опит в тайните и заговорите, че всеки трябваше да се съобразява с нея. И най-радващото от всичко — доколкото му беше известно, тя нито за миг не се бе колебала в подкрепата си за не-А и Галактическия съюз.

Струваше му се, че тя непрекъснато се разхубавява. Не толкова висока като Лийдж, но по-гъвкава и издръжлива. В сините й очи се четеше същият навик да повелява като в сивите очи на предсказателката. Не можеше да се отрече, че и двете жени са привлекателни. Но с това приликите свършваха.

Патриша просто излъчваше сила на волята. Може би още незряла, но у другата жена липсваше напълно. Госейн си каза, че вероятно това се дължи на произхода на Рийша и на начина на живот, с който бе свикнала Лийдж. Сигурно беше важно. Но имаше и още нещо. Предсказателката се носеше по течението. Докато виждаше бъдещето си, не й се налагаше да преследва упорито някакви цели. Дори ако беше способна да се промени, щом като вече знаеше, че не може да разчита напълно на дарбата си, щеше да мине много време, докато се откаже от вкоренената си нагласа.

Кранг наруши мълчанието.

— Принце — каза с явно дружелюбие, — мисля, че мога да разсея вашите недоумения за брака ви с Нирена. Моята съпруга научи за разговора от миналата седмица и не се усъмни изобщо, че каквато и да е връзката ви с дамата, ще бъде веднага узаконена от църквата.

Патриша се засмя тихо.

— Дори не помислих, че може да има и скрити от очите подводни течения.

Госейн кимна. Не му беше весело. Допускаше, че тя знае добре какви са намеренията на брат й спрямо нея, но ги пренебрегва. Струваше му се, че Патриша пропуска още някои скрити подробности. Енро несъмнено още се надяваше на официален брак с нея, иначе не би се постарал тя да не научи колко малко означава за него сегашното й положение, както и отношението на принца и Нирена към натрапената им връзка. Неговото лицемерие позволяваше да се надникне дълбоко и в характера, и в целите му.

— Вашият брат — изрече Госейн гласно, — е забележителен човек… Предполагам, че би могъл да ни слуша и в момента, ако такова е желанието му.

— Историята на неговата дарба е любопитна — каза Патриша и Джилбърт, който я наблюдаваше внимателно, се досети, че тя иска да сподели с него нещо важно. — Нашите родители бяха или твърде религиозни, или особено изобретателни. Решиха, че мъжкият наследник на династията Горгзид ще прекара първата година от живота си в Криптата при Спящия бог. Реакцията на народа беше извънредно враждебна и само след три месеца Енро бе изваден оттам и събуден. Оттогава животът му протичаше нормално. Едва към единадесетата му година започна да се проявява неговата способност да вижда и чува ставащото на далечни места. Естествено, родителите ни веднага сметнаха, че това е дар от самия бог.

— А какво мисли Енро?

Не чу отговора. В съзнанието му нахлуха спомени на Ашаргин — дочути оттук-оттам разкази, докато е бил роб в храма.

Всеки твърдеше нещо различно от другите. На свещениците се позволяваше да съзрат бога само при посвещаването им в сан. И виждаха какво ли не — старец, дете, петнадесетгодишен юноша, бебе… Впечатленията им изобщо не съвпадаха.

Госейн си позволи да отдели само миг, за да осмисли мълвата. Не му се видя особено важно дали наблюдателите са попадали под хипнотично въздействие или са станали жертва на измама чрез някакво механично устройство. Нещо друго го стъписа така, че той едва не се свлече от креслото си — подробностите от всекидневното съществуване на Спящия бог. Винаги се намираше в безсъзнание, но го хранеха и поддържаха живота му сложни машини. Цялата йерархия от служители в храма бе организирана да обслужва именно тези машини.

Смая го сравнението — по същия начин се поддържаха и различните тела на Госейн.

Напрегна се от тази мисъл. Дълги секунди идеята му изглеждаше твърде фантастична, за да се примири с нея. Тяло на Госейн тук, в средището на Най-великата Империя… Опазено от всякакви опасности чрез мощта на непоклатима езическа религия.

— Време е за обяд — напомни Кранг. — Мисля, че се отнася за всички ни. Енро не обича да чака.

Обяд! Джилбърт се сети, че трябва да е минал час, откакто владетелят е заповядал той да се яви пред него. Достатъчно, за да посее семената на търсената криза.

Самият обяд мина в пълно мълчание. Съдовете и приборите бяха отнесени, но Енро не стана, с което принуди и останалите да не помръднат от местата си. Едва сега диктаторът се вторачи право в Госейн-Ашаргин — мрачно и враждебно.

— Секох — каза, без да се обърне към йерарха.

— Да? — побърза да се обади свещеникът.

— Погрижи се да донесат детектор на лъжата. — Стоманеният поглед не се отмести нито за миг от лицето на Джилбърт. — Принцът си изпроси това разследване и аз с удоволствие ще изпълня желанието му.

Енро съвсем правилно описа обстоятелствата, но Госейн би променил една дума — очакваше разследването. Ето че го дочака.

Диктаторът не остана дълго на стола си. Щом датчиците на детектора бяха прикрепени към дланите на Госейн-Ашаргин, той се изправи и плъзна поглед по седящите около масата. С жест им показа, че трябва да останат.

— Ще се занимаем с нещо твърде интересно — започна той. — Преди седмица наредих да доведат принца в двореца. Бях стъписан от неговия вид и поведение. — За миг устните му се изкривиха в гримаса. — Явно страдаше от силно чувство за вина. Предполагам, защото неговият род не оправда очакванията на населението на Най-великата Империя. Беше изнервен, неспокоен, срамежлив, почти онемял. Накратко — жалка гледка. Повече от десет години е бил откъснат от делата на тази планета и на цялата галактика.

Енро помълча, очите му блестяха. Продължи със същия сериозен тон.

— Но още първата сутрин тук прояви няколко пъти несъвместими с характера си прозорливост и ум. През седмицата, която прекара във флагманския кораб на адмирал Палеол, той се е държал почти както бихме могли да очакваме, ако си припомним досегашния му живот. Но през последния час там поведението му се променило рязко още веднъж и той отново показал осведоменост, която е нямало как да придобие. Между другото изпратил и следното съобщение до разрушител У-381907. — Извъртя се бързо към един от стоящите наблизо секретари и протегна ръка. Веднага му бе подадено листче.

Докато Госейн слушаше Енро да чете съобщението, всяка дума отново му изглеждаше крайно уличаваща. Както и очакваше. Един диктатор, най-могъщият повелител в галактиката, бе отложил всички свои дела, за да се занимава с човек, когото бе смятал за обикновена пешка в играта си.

Нямаше значение дали невидимият друг играч, уеднаквил съзнанието на Госейн в мозъка на принц Ашаргин, бе предвидил подобна криза. Може би и самият Джилбърт не представляваше нищо повече от пешка, движена по чужда воля, но доколкото зависеше от него, насочваше събитията по свое желание.

Енро заговори още по-мрачно.

— Нито адмирал Палеол, нито аз се сетихме веднага каква задача е възложена на този кораб. Засега няма да кажа нищо за нея. Накрая установихме точно кой е корабът и ми се стори невероятно принц Ашаргин изобщо да е чувал за него. Задачата е строго секретна и извънредно важна и макар че нямам намерение да я обсъждам, мога да кажа на принца, че неговото съобщение не е било предадено.

Госейн не беше склонен да повярва толкова лесно.

— Роботът-комуникатор във флагманския кораб го изпрати още докато бях там — изрече бързо.

Едрият мъж сви рамене.

— Принце, не ние попречихме да бъде изпратено. От разрушителя не потвърдиха получаването му. Всъщност вече няколко дни не успяваме да се свържем с У-381907 и се опасявам, че се налага да изисквам от вас напълно откровени отговори на няколко въпроса. Разрушителят ще бъде заместен на Ялерта от голям линеен кораб, който обаче ще стигне там едва след месец.

Двете новини предизвикаха противоречиви чувства у Госейн. Беше немалко завоевание други предсказатели да не се присъединяват към флотата на диктатора. Но разрушителят…

— Къде може да се изгубил? — попита той.

Сети се за Следовника и се разтревожи. След малко реши, че положението не е толкова страшно. Вярно, че Следовника често не успяваше да предвиди събития, свързани с Джилбърт Госейн, но това се случваше, само когато допълнителният му мозък беше в активно състояние. В момента изглеждаше по-вероятно да знае къде е Госейн.

Само че разсъжденията на Джилбърт спряха дотук. Не виждаше никакви причини Следовника изведнъж да започне да крие от Енро къде е разрушителят. Взря се в диктатора с нетрепващ поглед. Време беше да нанесе следващия удар.

— Нима Следовника не знае нищо за кораба?

Енро тъкмо отваряше уста, но зъбите му изтракаха. Зяпна Госейн объркано.

— Значи си научил за Следовника — промърмори след малко. — Край на увъртанията. Сега детекторът на лъжата трябва да ни покаже какви мисли ти се въртят из главата.

Натисна бутона.

Всички мълчаха. Дори Кранг, който разсеяно човъркаше остатъците от храната в чинията си, остави вилицата на масата. Секох се мръщеше умислено. Устните на Патриша се кривяха едва забележимо, докато се взираше в своя брат. Накрая тя се реши да заговори.

— Енро, не се дръж толкова театрално.

Едрият мъж се извъртя към нея. Очите му се присвиха, лицето му потъмня от гняв.

— Млъкни! — каза грубо. — Нямам нужда от поученията на жена, опозорила брат си.

Тя само сви рамене, но се намеси Секох.

— Ваше превъзходителство — натърти тежко, — редно е да проявявате по-голяма сдържаност.

Енро се загледа в свещеника и за миг грозна гримаса сгърчи лицето му. Госейн почти очакваше диктаторът да удари църковния йерарх.

— Отдавна си падаш по нея, а? — озъби се Енро.

— Вашата сестра — спокойно каза Секох, — е съвладетелка на Горгзид и равна на вас пред Спящия бог.

Енро прокара пръсти през рижата си коса и разтърси глава като млад лъв.

— Секох, понякога създаваш впечатлението — промълви присмехулно, — че самият ти си Спящия бог. Твърде опасна илюзия.

Свещеникът изрече невъзмутимо:

— Аз съм носител на властта, поверена ми и от държавата, и от църквата. Нито повече, нито по-малко.

— Аз съм държавата — студено го сряза диктаторът.

— Май вече съм чувал подобни слова — обади се Госейн.

Привидно никой не чу забележката му. За пръв път го споходи съмнението, че присъства на разгара на отдавнашен сблъсък. Вниманието му се изостри.

— Вие и аз — произнесе йерархът със звънлив глас, — държим чашата на живота само един мимолетен миг. Когато допием последната капка, спускаме се в тъмата… Но държавата остава.

— Управлявана от моя плът и кръв! — свирепо изрече Енро.

— Може би… — някак разсеяно каза Секох. — Ваше превъзходителство, ще подхранвам пламъците на изгарящата ви мания само докато постигнем пълна победа.

— А после?

— После храмът ще ви призове.

Устните на Енро помръднаха, от лицето му изчезна всякакво изражение, но после се озари от хитра усмивка.

— Умно си го измислил, а? Тъй значи — храмът ще ме призове и ще стана послушник. Възможно ли е да има значение, че ти определяш кой да бъде призован?

Свещеникът каза кротко:

— Когато Спящия бог не одобри някоя моя дума или постъпка, ще зная това.

Диктаторът не криеше присмеха си.

— Ще знаеш… Предполагам, че веднага ще те извести и ти също тъй бързо ще ни осведомиш, нали?

— Заяжданията ви не ме засягат, ваше превъзходителство. Започна ли да злоупотребявам с ранга си за собствена изгода, Спящия бог няма да търпи дълго такова светотатство.

Енро се поколеба. Лицето му вече не руменееше и Госейн долови, че повелителят на една трета от галактиката усеща на колко опасна почва е стъпил.

Не се учуди. Хората винаги се чувстваха обвързани с родните си места. Въпреки всички завоевания на Енро, въпреки че думата му беше безпрекословна заповед за деветстотин хиляди бойни кораба, тласкаха го обичайните подбуди на човешката нервна система.

Разбира се, у него някои бяха изродени до степен на пълна загуба на приликата с човешкото. Но този мъж някога е бил момче, родило се на Горгзид. Връзката е била толкова силна, че е пренесъл столицата на Най-великата Империя на своята планета. Такъв човек едва ли би си позволил да оскърби нехайно религията, чиито догми са се просмукали и в кръвта му.

Догадката на Джилбърт бе потвърдена веднага. Енро се поклони на Патриша, макар и с оттенък на подигравка в жеста.

— Сестро, най-почтително моля за прошка. — Внезапно пак се обърна към Госейн-Ашаргин. — Кои са онези двамата в разрушителя?

Настъпи моментът на изпитанието.

Джилбърт не се забави с отговора:

— Жената е предсказателка, незначителна личност. Името на мъжа е Джилбърт Госейн.

Плъзна небрежно погледа си по Кранг и Патриша, когато изрече толкова познатото им име. Важно беше да не издадат с нищо, че са го чували и преди.

Каза си, че те понесоха много добре сътресението. Взираха се все така внимателно в лицето му, но без нито следа от изненада.

Енро се занимаваше с детектора на лъжата.

— Някакви коментари?

Последвалата пауза продължи много тягостни секунди. Накрая машината изрече предпазливо:

— Информацията е вярна, поне в този си вид.

— А още какво е необходимо да научим? — остро попита владетелят.

— Има объркване.

— За какво се отнася?

— За самоличността. — Изглежда детекторът прецени отговора си като недостатъчен и повтори: — Има объркване.

Не се чу нито звук повече.

— Ах, да му се… — избухна Енро, но се запъна. — Объркването свързано ли е с двамата в разрушителя?

— Не — веднага отвърна машината. — Тоест… — продължи със запъване, — … не съвсем. — Добави по-уверено: — Ваше превъзходителство, този мъж е Ашаргин и в същото време не е. Той… — Отново пауза и после немощното: — Следващият ви въпрос, моля.

Патриша се кискаше. Прозвуча крайно неуместно. Нейният брат я смрази със страшен поглед и изсъска яростно:

— Кой идиот домъкна тук повреден детектор? Веднага донесете друг!

След свързването на втората машина, отговорът й на въпроса му гласеше:

— Да, това е Ашаргин. — Пауза. — Тоест… изглежда, че е той. — И завърши с вече втръсналото: — Има объркване.

Вече имаше объркване и у диктатора.

— Та това е нечувано!… — Побърза да се овладее. — Все едно, ще разнищим тази загадка. — Вторачи се в Ашаргин. — Я да се занимаем пак с мъжа и жената в разрушителя. Доколкото разбирам от твоето съобщение за капитан Фрий, те са пленници. Така ли е?

— Правилно — кимна Госейн.

— И искаш да бъдат доведени тук. Защо?

— Предположих, че ще желаете да ги разпитате.

Енро отново го погледна озадачено.

— Не разбирам как би могъл да се надяваш, че ще използваш някого срещу мен, ако попадне напълно във властта ми. — Обърна се към машината. — Е, какво? Той истината ли каза?

— Имате предвид дали е искал да бъдат доведени тук? Да. А относно възможното намерение да ги използва срещу вас… Объркано е.

— Как така?

— Той мисли, че мъжът от кораба вече е тук, мисли и за Спящия бог… и всичко това е свързано по някакъв начин с Ашаргин.

Секох използва мълчанието на зашеметения Енро.

— Ваше превъзходителство, позволявате ли да задам въпрос на принц Ашаргин?

Диктаторът само кимна.

— Принце — каза свещеникът, — имате ли представа за същността на това объркване?

— Да.

— Какво е вашето обяснение?

— Често се случва да бъда осенен, напътстван и насочван от Спящия бог.

„Хайде сега, много доволно си каза Госейн, машината да ме опровергае, ако може!“

Енро се разсмя. Това беше смях на човек, който е настръхнал и изведнъж разбира, че се е сблъскал с нещо нелепо и жалко. Тръшна се на стола си до масата, скри лице в шепите си и продължи да се кикоти. Когато най-сетне вдигна глава, очите му се бяха насълзили.

— Значи ти си Спящия бог и Ашаргин е осенен от тебе.

Пак прихна и мина поне половин минута, докато се спре. Този път се обърна към Секох.

— Пазителю, не станаха ли множко? — Сети се, че другите едва ли са разбрали въпроса му и реши да обясни. Гледаше Госейн. — За една година само на тази планета стотина души започват да твърдят, че са осенени от Спящия бог. В цялата Империя около две хиляди червенокоси мъже се представят за Енро. А през последните единадесет години имаше около десет хиляди самозванци, обявили се за принц Ашаргин. Поне половината от тях са над петдесетгодишни.

Госейн подхвърли:

— А какво става, когато бъдат разпитани с детектор на лъжата?

Едрият мъж се озъби.

— Добре, да чуем ти как го правиш!

Джилбърт очакваше да срещне недоверие. С изключение на Кранг тези хора бяха с таламусно мислене. Дори Патриша, колкото и доброжелателно да се отнасяше към Венера, не бе овладяла не-А. Такива хора бяха готови да държат на взаимно изключващи се идеи и дори да ги обсъждат, без нито за миг да ги съотнесат с действителността. Важното беше, че вече пося семето на съмнението. Видя как се изопнаха устните на Енро.

— Омръзна ми този фарс! — изръмжа диктаторът. — Искам само факти. Признавам, че ме заблуди за малко, но не виждам как ще спечелиш нещо от това. Хайде, казвай — какво искаш?

— Да се споразумеем. — Госейн говореше предпазливо, макар да се чувстваше дързък и решителен. — Доколкото разбирам, искате да ме използвате. Така да бъде, съгласен съм. Донякъде. Но в замяна искам свобода.

— Свобода за какво?

Следващите думи на Джилбърт бяха за всички седящи около масата.

— Започвайки тази война, вие застрашихте живота на всеки жител на галактиката, включително и на хората от Най-великата Империя. Мисля, че е редно да се вслушате в съветите на онези, които ще споделят съдбата ви, ако крайният резултат не е какъвто се надявате.

Енро се приведе към него и вдигна ръка като за удар. Поседя така със стиснати устни и натежал поглед. Бавно се отпусна и седна по-удобно. Позасмя се.

— Продължавай, подпиши си сам присъдата!

— Струва ми се, че сте насочил вниманието си само към нападателните операции във войната и забравяте някои други нейни страни, вероятно не по-маловажни.

Диктаторът клатеше глава в почуда.

— Чувам това от някой, прекарал последните единадесет години в зеленчукова градина!

Госейн пусна заяждането покрай ушите си. Беше напрегнал волята си и му се струваше, че вече постига успех. Теорията му беше самата простота. В подобни обстоятелства само крайна нужда можеше да предизвика извеждането на принц Ашаргин пред очите на всички. Значи и отстраняването му е немислимо, докато не изпълни предназначението си.

А и беше време да разбере как постъпваше Енро с някои хора.

— Да вземем, например, проблема със Следовника — започна Джилбърт и помълча внушително. — На практика той е неунищожим. Едва ли си въобразявате, че когато войната свърши, Следовника ще остави Енро Червения да господства еднолично в галактиката.

Диктаторът изсумтя.

— Ако му щукнат някакви смахнати планове, бързо ще му видя сметката.

— Лесно е да се каже. Той е способен ей сега да влезе в тази зала и да избие всички.

Едрият мъж поклати глава. Изглежда му беше забавно.

— Драги мой, твърде лековерно си се отнесъл към самохвалството му. Не знам как си придава тази сенчеста форма, но отдавна стигнах до извода, че всичко опира до най-нормални физически закони. Тоест до деформатори и енергийни потоци в случай, че използва оръжия. А в тази сграда има само два деформатора, които не контролирам, и то защото съзнателно реших да търпя това положение. Приканвам всеки желаещ да се опита да монтира тук машини, за които няма да знам.

— Но той може да предвиди всяко ваше действие — напомни Госейн.

Усмивката на другия се стопи.

— Да си предсказва колкото му душа иска! — отсече остро. — Властта е в моите ръце. Опита ли да ми се бърка, бързо ще се усети, че предстои да го обесят. Нека знае точния ден и час на смъртта си, но нищо няма да му помогне!

— Според мен не сте обмислил въпроса достатъчно задълбочено.

Енро поседя, забил поглед в масата, преди да каже:

— Друго има ли? Чакам да чуя условията ти.

Дойде време и да преговарят.

Госейн усещаше трупащото се напрежение в тялото на Ашаргин. Щеше му се да облекчи малко изопнатите нерви на принца. Хрумна му да погледне към Кранг, Патриша или Секох, за да провери как реагират на разговора.

Потисна желанието си. Енро направо беше забравил, че в залата има и други хора. Нямаше да е особено благоразумно, ако го разсееше.

— Искам разрешение да се обаждам на когото и да било в галактиката по всяко време на денонощието. Разбира се, вие можете да подслушвате или да поверите това занимание на свои агенти.

— Разбира се — съгласи се диктаторът с насмешка. — Друго?

— Искам пълномощия да използвам по свое желание който и да е прехвърлящ деформатор в границите на Най-великата Империя.

— Радвам се, че Империята ти стига засега… Продължавай.

— Искам пълномощия да поръчвам всякакво оборудване от управлението по резерва. — Госейн добави бързо: — Естествено, без оръжия.

— Виждам, че това може да се проточи до безкрайност — промърмори Енро. — А какво предлагаш в замяна на тези фантастични искания?

Джилбърт насочи отговора си не към червенокосия мъж, а към детектора на лъжата.

— Изслуша всичко досега. Говорих ли искрено?

Сигналните светлини на машината едва премигваха. Отново имаше дълга пауза.

— Убеден сте във всичко, което казвате. Донякъде. Извън това има объркване, свързано с…

— Със Спящия бог ли? — подсказа Госейн.

— Да, но от друга страна — не.

Джилбърт се обърна към Енро.

— С колко въстания се борите на планети в Най-великата Империя, където се произвежда особено важно военно оборудване?

Диктаторът го изгледа кисело и накрая отвърна:

— Повече от две хиляди и сто са.

— Едва три процента от световете ви. За какво се тревожите тогава?

Тези думи противоречаха на целите на Госейн, но той искаше да изкопчи още информация.

— Някои — започна Енро откровено, — са извънредно важни в технологично отношение, колкото и да са малко на брой.

Точно каквото искаше да чуе.

— Срещу това, което поисках от вас, готов съм да направя обръщения по радиото в подкрепа на вашата агресия. Не знам доколко ще повлияе името на Ашаргин за овладяване на положението в Империята, но се поставям изцяло на ваше разположение. Ще ви сътруднича, докато не решим друго. Това искате от мен, нали?

Едрият мъж се изправи.

— А сигурен ли си — каза гневно, — че няма да се сетиш за още някое свое желание?

— Да, имам едно.

— Слушам те.

Госейн пренебрегна злия присмех в гласа на другия.

— Отнася се за моята съпруга. Вече няма да ви прислужва в банята.

Дълго мълчание. После един юмрук се стовари мощно по масата.

— Разбрахме се! — изръмжа Енро. — Искам първата ти реч още днес следобед.

XIV

В името на здравия разум, използвайте кавички. Например, „съзнателно“ и „несъзнателно“ са полезни описателни термини по отношение на психиката, но все още предстои да бъде доказано, че самите понятия отразяват правилно равнището на „процесите“ в събитията. Те представляват карти на територия, за която може би никога няма да разполагаме с точна информация. В не-А обучението на индивидите е особено важно да се помни множественото значение на думите, които човек чува или казва.

Откъси за не-А

Госейн се върна в апартамента на Нирена в късния следобед. Младата жена седеше до масата и пишеше. Щом той влезе, тя остави заниманието си, стана и се премести в голямо кресло. Сякаш потъна в него и се вторачи в принца с нетрепващ поглед на сивите си очи.

— Значи ни остават два месеца живот — каза накрая.

Госейн-Ашаргин се престори на учуден.

— Толкова много?

Не се остави да бъде въвлечен в този разговор. Нямаше значение какво и от кого бе чула тя за станалото в трапезарията на Енро. Съжаляваше я, но засега нейната съдба още не зависеше напълно от него. Когато един владетел можеше да заповяда на жена да стане нечия любовница или съпруга само заради разговор, продължил половин минута, всякакви опиращи се на разсъдъка очаквания бяха безсмислени. Единствената грешка на Нирена всъщност беше, че принадлежеше към род от старото дворянство, значи от доверието на Енро винаги щеше да я дели пропаст.

И отново тя наруши мълчанието.

— Сега какво ще правиш?

Джилбърт си задаваше същия въпрос, но му бе твърде трудно да си отговори, защото всеки момент можеше пак да се върне в собственото си тяло.

Но ако остане тук още няколко дни? Тогава какво? Можеше ли да се заеме с нещо, което по-късно да се окаже полезно за Ашаргин или за Госейн?

Мъчеше го неизвестността за Венера. Дали поне някои от венерианците вече бяха отпътували от планетата? Изобщо подозираха ли какво става?

Беше убеден, че е крайно време да хвърли един поглед на Спящия бог, но това означаваше да измоли разрешение от Секох.

Спря, когато стигна до третата задача в своя списък — обучението на Ашаргин. Обърна се към Нирена.

— Напоследък поизмъчих принца и мисля, че е най-добре да му дам отдих поне за час.

— Ще те повикам, когато мине един час — обеща Нирена толкова сърдечно, че Госейн я изгледа сепнато.

Щом влезе в спалнята, той настрои вграденото в стената записващо устройство да повтаря триминутен словесен ключ за отпускане и се настани по гръб на леглото. През следващия час не се унесе в истински сън. Постоянно долавяше като смътен фон гласа на Ашаргин, произнасящ все същите няколко изречения.

Остави съзнанието си да разнищва кротко най-болезнените спомени на принца от затворничеството му. Щом стигнеше до някое произшествие, засегнало го тежко, започваше безмълвен разговор с по-младия Ашаргин. Превръщаше всичко в съвсем правдоподобно преживяване, сякаш на петнадесет, шестнадесет или двадесет години наследникът на династията Ашаргин има до себе си жив събеседник. По-възрастният говореше с принца във всеки миг, когато той е бил подложен на нараняващи духа му въздействия.

От позицията на по-зрялото разбиране неуморно го убеждаваше, че трябва да погледне на болезнените случки не като изплашен юноша. Уверяваше го, че страхът от болката или от смъртта е преодолим и че всичко, което някога го е потискало непоносимо, вече няма особено значение. Вдъхваше му увереност, че занапред ще разбира все по-добре подобни сътресения и никога повече не би се оставил да го смажат.

Още един набързо стъкмен урок по не-А. Но това основано на научни методи самолечение във всички случаи даваше добри плодове.

— Отпусни се — подканяше гласът утешително.

Съчетана с мислената беседа, думата означаваше: „Освободи се от напрежението, трупано през целия ти живот. Пречисти нервната си система от всички тези страхове, съмнения и малодушие“.

Резултатът не зависеше от сляпа вяра в нещо, което непременно ще се случи, макар че убедеността го правеше още по-впечатляващ. Само че имаше твърде много потиснати от съзнанието спомени, които трябваше умело да се извлекат на светло, за да бъде приложено лечението и към тях.

Принцът нямаше да намери спокойствие за един ден.

И все пак докато Нирена почука тихо на вратата, Госейн-Ашаргин не само бе отдъхнал като след един час дълбок сън, но и се бе подложил на психоаналитична промяна в нагласата, която при тези обстоятелства не би могъл да постигне по друг начин.

Стана от леглото освежен, готов за действие през вечерта и нощта.

Дните отминаваха, а оставаше въпросът как да узнае нещо за Венера.

Разполагаше с няколко възможности. Но при всеки план стигаше до необходимостта да намекне на бъдещия си събеседник какво би искал да научи, а Енро вероятно щеше да прозре смисъла на намека не по-трудно от човека, към когото е отправен.

Не можеше да поеме такъв риск, преди да изчерпи всички други уловки.

На четвъртия ден Госейн вече се поддаваше на тревогите си. В тялото на Ашаргин се чувстваше откъснат от събитията и въпреки уж дадената му „свобода“, не можеше да направи точно това, от което се нуждаеше най-много.

Само овладелите не-А венерианци бяха способни да възпрат Енро и предсказателите. Поне той си мислеше, че е така, доколкото разбираше положението. Но предполагаше, че те още са изолирани на своята планета и не могат да предприемат нищо. Всеки момент ги заплашваше заповед за унищожение, издадена от един диктатор, който без да трепне бе наредил превръщането в атоми на стотици планети.

Джилбърт постоянно се надяваше, че ще се върне в собственото си тяло. Използваше всеки удобен случай да се прехвърля с деформатори от една сграда в друга. Четири пъти се пренесе до далечни звездни системи и обратно. А съзнанието му все така си оставаше затворено в тялото на принц Ашаргин.

Напразно очакваше и съобщение, че е установена връзка с разрушител У-381907.

Какво ли ставаше там?

И през този четвърти ден отиде лично в Управлението за междупланетни комуникации. То бе разположено в деветдесететажна сграда и заемаше площ колкото цял квартал. В информационния отдел имаше стотина робота, пренасочващи повикванията към центровете за съответните сектори. Госейн-Ашаргин каза името си на един от тях.

— Да, принц Ашаргин. Вече получихме указания за вас.

Госейн зададе въпроса си, понечи да се отдалечи, но се върна. Интересуваха го и подробностите.

— Какви указания сте получили?

В отговора личеше откровеността на Енро.

— Можете да се обаждате на когото и да е, но трябва да изпращаме записи от всеки разговор в Разузнавателното управление.

Джилбърт кимна. Друго не можеше да очаква. Прехвърли се с деформатор в необходимия му сектор и се настани пред видеофона.

— Искам да говоря с капитан Фрий или с всеки друг, който се намира на борда на разрушител У-381907.

Можеше да се обади и от апартамента на Нирена, но тук поне виждаше деформатора, който щеше да изпрати повикването. Наблюдаваше робота, докато набираше схемата, отговаряща на У-381907 според електронния справочник за разрушителите.

Искаше да използва всеки достъпен му похват, за да предотврати нежелателна намеса в опита да се свърже с кораба. Два пъти се прехвърли и на случайно избрани планети, за да се обади оттам, но напразно.

Мина минута, после още една. Никакъв отговор. Но на четвъртата машината каза:

— Един момент, моля.

След около десет минути роботът обясни:

— Ето какво е положението. Когато уеднаквяването достигна механичната си граница от двадесет и третия знак след десетичната запетая, получихме съвсем слаб сигнал. Само че беше автоматичен. Явно схемата в другия край на връзката все още е частично уеднаквена, но продължава процес на натрупване на разлики. Стигаме до извода, че никой в кораба не се опитва да възстанови схемата.

— Благодаря — промълви Госейн-Ашаргин.

И сега му беше трудно да се примири с мисълта, че тялото му е незнайно къде, а съзнанието му — все още свързано с нервната система на принца.

Какво ли се бе объркало?

На шестия ден Енро направи обръщение по общата комуникационна мрежа. Ликуваше и гласът му звънеше.

— Току-що получих съобщение от главен адмирал Палеол, командващ силите ни в Шести декант, че столицата Туул е била унищожена от нашата победоносна флота преди няколко часа. Това е поредната победа на нашите воини и оръжия срещу ожесточено съпротивляващия се враг. Продължавайте битката, адмирале! С вас е подкрепата на народа, с вас е и доверието на правителството.

Туул? Паметта на Ашаргин му подсказа фактите. Средището на най-могъщата държава в Галактическия съюз. Просто още една планета сред хиляди други, но обозначена като „столица“ щеше да има символично значение за неуравновесените умове, за които картата заместваше територията, а думата — самото събитие.

Но дори за Джилбърт Госейн унищожаването на Туул се превърна в повратна точка. Не смееше да протака повече. След вечеря помоли Нирена да дойде с него при Кранг и Патриша.

— Надявам се — изрече натъртено, — че вие и горгзината ще намерите много интересни теми за разговор.

Учудването й пролича за миг, но той реши да не се впуска в излишни обяснения. Не искаше да издаде замисъла си как ще обезсили поне отчасти дарбата на Енро.

Нирена се справи блестящо. Госейн нямаше представа какво подозира тя за смисъла на случката, но още от самото начало гласът й просто не секваше нито за миг.

Първите отговори на Патриша бяха колебливи. Явно се стъписа от словесната картечница, обстрелваща я неумолимо. И изведнъж се досети какво става. Настани се върху страничната облегалка на креслото, където седеше Кранг, и започна да отвръща с не по-малко изобилен поток от думи.

Нирена се поколеба, но накрая дойде при Ашаргин и седна в скута му. Последвалото бърборене надминаваше несравнимо всичко, което Госейн бе чул от други две жени. Едва ли имаше и миг през цялата вечер, когато собствените му предпазливи реплики да не глъхнат в оживения разговор на двете съпруги.

Джилбърт първо се зае с една от по-незначителните си цели.

— Знаете ли нещо за обучението на така наречения допълнителен мозък? — попита той.

За пръв път споменаваше това пред Кранг. Жълтеникавите очи на стройния мъж срещу него го огледаха преценяващо, после по лицето му плъзна усмивка.

— Не особено много. А вие какво бихте искал да научите?

— Струва ми се, че възниква проблем, свързан с времето. Първата „снимка“ се оформя някак си твърде бавно. Значително по-мудно от процесите в химическите плаки, а електронните схеми са истинска светкавица в сравнение с нея.

Венерианецът кимна.

— Всеизвестно е, че специализираните машини могат да извършват всяка конкретна функция много по-бързо, а често и по-добре от човешки орган. Такава е цената за нашата практически безгранична способност да се приспособяваме.

— Значи според вас проблемът няма решение? — бързо вметна Госейн.

— Въпрос на гледна точка — поклати глава Кранг. — Възможно е в обучението отначало да е бил заложен неправилен метод. Предполагам, че друг подход би дал по-добри резултати.

Джилбърт разбираше какво му подсказва другият. И един пианист, усвоил погрешна система за работа с клавишите, не би могъл да се превърне във виртуоз, докато не положи неимоверни усилия да премине към друга система. Разгледани в своята цялост, човешкият мозък и тяло могат да бъдат научени по всевъзможни начини как да постигат резултати. Но някои от тези похвати водят до отчайващи провали, докато други са толкова забележителни, че и най-обикновеният човек достига равнище, приписвано обикновено на гения.

Но за Госейн си оставаше нерешена загадката как да използва тази твърде обща истина, за да обучи отново своя допълнителен мозък, когато съзнанието му се върне в своето тяло.

— Бих казал — обади се Кранг, — че е важно в основата да се заложат правилни идеи.

Обсъдиха това по-подробно. Засега Джилбърт не се безпокоеше, че Енро би могъл да ги подслуша. Дори ако диктаторът беше способен да заглуши мислено несекващите звукови вълни откъм Патриша и Нирена, тази част от разговора не би означавала нищо за него.

Джилбърт не се отказа от предпазливостта, но в същото време го подтикваше стремежът да открие що за идеи биха му помогнали. Чу няколко предложения от венерианеца и все пак му се струваше, че Кранг още се опитва да прецени какво знае Ашаргин.

Това го принуди да се престраши. Насочи разговора към възможността едно съзнание да бъде овладяно от друго. Натърти, че това би могло да се осъществи чрез допълнителния мозък и че процесът на уеднаквяването се състои от връзка между достигналия зрялост такъв орган у някого и закърнялото му подобие у други хора. Значи пак по-голямото се прехвърля към по-малкото.

Кранг го слушаше много внимателно.

— Едно нещо ме озадачава — промълви той. — Какво би правил допълнителният мозък, докато владее рудиментарния? Ще контролира ли и двете тела или ще бъде в състояние на покой?

— Несъмнено, в покой — увери го Госейн.

Зарадва се, че успя да съобщи това на венерианеца. Въпреки крайно неблагоприятните обстоятелства Кранг вече знаеше, че тялото на Госейн засега е в безсъзнание. И щом бе узнал наскоро, че самият Джилбърт се намира в разрушител У-381907, би трябвало да си е изяснил положението почти напълно.

— По едно време — продължи Госейн, — смятах, че такова състояние може да бъде поддържано само от някой трети, предизвикал насила прехвърлянето. Но ми се струва трудно за вярване, че… — той се запъна. — … че Спящия бог би оставил съзнанието си в толкова ограничено тяло като това на Ашаргин, освен ако е нямало как да предотврати процеса.

Надяваше се Кранг да е схванал посланието — Джилбърт Госейн в момента не е господар на съдбата си.

— Разбира се, принцът е само кукла на конци и май достигна предела на възможностите си.

— Не съм съгласен — тежко изрече венерианецът.

Изведнъж стигнаха до основната цел на този сдържан и напрегнат разговор.

Докато се взираше в мъжа отсреща, Госейн си каза, че поне за него това беше най-важно. А позицията на Кранг предизвикваше недоумение. Наглед не правеше нищо. Бе поел риска — и то ужасен риск, ако човек си припомни какво бе извършил на Венера — да дойде в самия щаб на Енро. И си седеше тук бездейно ден след ден.

Ако изобщо имаше план, сигурно целите му бяха достатъчно значими, за да оправдаят пасивността му по време, когато битката в Шести декант неотклонно наближаваше край, който не будеше съмнение.

Кранг заговори по-енергично:

— Принце, според мен това обсъждане на мистични тайни няма да ни е особено полезно. Настъпва миг, когато хората действат. Ето, Енро е изключителен пример за човек на действието. Ненадминат военен гений. Подобен на него едва ли ще се появи в галактиката през следващите столетия.

Твърде странна похвала от устата на Елдред Кранг. И нямаше нищо общо с истината — всеки обучен на не-А венерианец можеше да се равнява с „гениалния“ Енро, ако се захванеше сериозно със стратегия и тактика. Явно подхвърлените думи таяха друг смисъл.

Джилбърт настани по-удобно Нирена в скута си и се облегна, но в тази секунда прозря каква възможност му даваше венерианецът и побърза да каже:

— Струва ми се, че и хората като вас ще оставят следа във военната история на галактиката. Ще ми е любопитно да наблюдавам намесата им, както и да науча нещо повече за тях.

Кранг се засмя.

— Времето ще покаже така ли е — промърмори и веднага отклони разговора от тази тема. — За жалост Енро още не е всепризнат като най-великия пълководец, живял някога.

Госейн кимна унило. Досещаше се, че назряват някакви събития, но венерианецът не пожела да му отговори направо. А не се съмняваше, че го е разбрал.

„Не иска нищо да ми каже. Дано неговият план свърши работа.“

— Сигурен съм — продължи Кранг, — че след смъртта му дори народите от Галактическия съюз ще признаят с възхищение великолепния замисъл, вложен в нападението срещу тях.

Едва сега Джилбърт прозря значението на намеците. „Живял някога…“, „след смъртта му…“

Венерианецът предлагаше да премахнат Енро.

Изуми се. И на него бе му хрумнало, че да използва принца за убийството на диктатора е единственият начин да извлече полза от толкова безсилен човек. Вече изобщо не беше така. Сега диктаторът си служеше с наследника на династията Ашаргин, за да повлияе върху умовете на милиарди хора. Всички знаеха, че той е жив. И в подходящия момент неговата намеса можеше да се окаже решаваща.

Да го пожертва сега в едно покушение щеше да е същото като да захвърли царицата си на пода в шахматна партия. Вече смяташе това за жертва. А и научи достатъчно за Енро, за да знае, че не би похабил живота на Ашаргин напразно.

Нито пък смъртта на диктатора щеше да възпре неговата флота. Там беше Палеол — мрачният и решителен главен адмирал. Също и хилядите му офицери, поставили се извън законите на Съюза, които биха се опълчили срещу всяка група, опитваща се да завземе властта в Най-великата Империя.

Разбира се, ако принцът загинеше при опит да посегне на Енро, имаше голяма вероятност Джилбърт Госейн да се върне в своето тяло. Не биваше да пренебрегва и такъв обрат. Може би си струваше да започнат с плана… за всеки случай. Трябваше да са готови.

Макар и неохотно, обзет от съмнения, Госейн кимна в знак на съгласие.

И с това вечерната беседа свърши. Очакваше да обсъдят и подробностите, но Кранг се изправи внезапно и каза:

— Какъв приятен разговор… Радвам се, че ни навестихте. — Когато ги изпращаше към вратата, венерианецът добави: — Бихте могъл да опитате с имитация на рефлекса, подобряващ зрението.

И Госейн вече се бе сетил да използва този метод. Кимна и не особено приветливо пожела лека нощ на Патриша и Кранг.

Вървеше със смълчаната Нирена обратно към апартамента й и не можеше да се освободи от потискащото го разочарование. Изчака да остане сам и се обади по видеофона на Мадрисол от Галактическия съюз.

Очакваше да го свържат и се тревожеше. Тази постъпка можеше да бъде изтълкувана и като държавна измяна. Вече бе настоял пред Енро за разрешение да говори с когото пожелае, по хората не се обаждат просто така на врага по време на война. Тъкмо се питаше колко ли старателно го следят от Разузнавателното управление, кога то чу гласа на робота:

— Секретарят на Съюза е съгласен да говори с принц Ашаргин, но само ако бъде признато недвусмислено, че това е разговор между представител на законната власт и бунтовник.

Госейн осъзна веднага какво може да сполети принца, ако приеме условието. Имаше намерението да направи всичко по силите си, за да помогне на галактическия съюз в тази война. И при победа, и при поражение Ашаргин можеше да изпадне в твърде опасно положение.

Подразни се за миг, но измисли как да се измъкне.

— Принц Ашаргин — каза сериозно — има особено основателни причини да иска този разговор със секретаря Мадрисол и затова приема, но не безусловно и не в ущърб на законните си права.

Не му се наложи да чака дълго. Слабото аскетично лице на Мадрисол се появи на екрана. Май беше отслабнал още повече, откакто очите на Джилбърт Госейн го видяха предишния път.

Секретарят отсече:

— Желаете да се предадете ли?

Въпросът беше толкова нелеп, че Госейн за миг се разсея. А Мадрисол продължи рязко:

— Ясно ви е, че не можем да правим компромиси с принципите си. Всички лица от управленските кръгове на Най-великата Империя трябва да се предадат безусловно, за да бъдат съдени от трибунал на Съюза.

Фанатик. Колкото и враждебно да беше настроен Джилбърт към Енро, в гласа му се промъкна ирония:

— Господине, не смятате ли, че прибързвате? Това не е предложение за капитулация, а и не съм овластен да го направя. — Заговори припряно: — Причината да ви потърся може би ще ви изненада. Жизненоважно е да не споменавате имена, свързани с това, което искам да обсъдя с вас. Каквото и да кажем, веднага ще бъде докладвано на Енро и всяка ваша непредпазливост може да има катастрофални последствия.

— Да, да, продължавайте.

Госейн не беше склонен да остави нещата така.

— Имам ли честната ви дума?

От отговора лъхаше студ.

— Неуместно е да споменаваме за чест при общуване между ръководител на Съюза и един бунтовник. Но аз в никакъв случай не бих допуснал небрежност, която да изложи на опасност приятелска планета.

Точно това обещание искаше да чуе Госейн. И тъкмо когато го получи, започна да се двоуми. Спомените на Ашаргин за унищожаването на цели звездни системи сякаш му връзваха езика.

Ако Енро се досетеше за коя планета говорят, нямаше да се поколебае нито за миг. Би му стигнало и най-малкото подозрение. Засега диктаторът смяташе Венера за любопитна чудатост и докато не се настроеше иначе, жителите й вероятно не бяха заплашени от нищо.

Гласът на Мадрисол издаде нетърпението му:

— Моля ви да продължим по същество.

Джилбърт още веднъж прехвърли през ума си грижливо подбраните думи… и се престраши. Спомена обаждането на някой си Джилбърт Госейн преди няколко седмици и молбата му.

— Направихте ли нещо по въпроса?

Мадрисол смръщи вежди.

— Струва ми се, че си спомням. Доколкото знам, един от техническите ни сътрудници опита да се свърже.

— И какъв беше резултатът? — неспокойно попита Джилбърт.

— Един момент. Ще проверя.

— По-внимателно, моля ви.

Секретарят стисна устни, но кимна. Появи се отново след по-малко от минута.

— Не, още не е установена връзка.

Госейн го зяпна, загубил дар слово за миг. Не можеше да повярва. Разбира се, не очакваше, че човек с положението на Мадрисол би споделил важна информация с принц Ашаргин. Но си спомни и досадата, проявена от секретаря, когато му се обади от Венера. Да, всичко съвпадаше…

Успя да овладее гласа си.

— Съветвам ви най-настойчиво да установите връзката незабавно… и то лично вие!

Изключи видеофона. Чувстваше се твърде потиснат. Вече изглеждаше, че планът на Кранг не е последното отчаяно средство, а единствено възможното. Но… не! Палеол ще накаже със смърт всеки в двореца — Нирена, Патриша, Кранг…

Госейн си възвърна хладнокръвието. Нямаше смисъл да си блъска главата за тези неща. Ако не направят решителната крачка, Ашаргин — а може би също Нирена и Кранг — ще бъдат убити непременно. Не биваше да забравя колко умело Кранг манипулираше събитията на Венера, длъжен беше да предположи, че венерианският детектив и сега си служи по същия начин с дарбите си.

Ако той мисли, че трябва да убият Енро, така да бъде.

Повече от час Госейн подбираше схемата на внушението. Записа самите думи само за четири минути.

Процесът беше твърде сложен, защото искаше да наложи реакции в подсъзнанието, всъщност се опитваше да промени и рефлексите на нервната система.

Но такива опити бяха правени неведнъж в човешката история. Великолепните легиони на Юлий Цезар побеждавали многократно превъзхождащите ги по численост варварски пълчища, защото нервната система на римските войници била приспособена към задружни действия в битките. Тези легиони едва ли биха имали шанс срещу още по-добре обучена армия — като войските на Източната Римска Империя през шести век. Оръжията почти не се променили, но подготовката на бойците станала почти съвършена.

През 1940 година диктаторът Хитлер насаждал в нервната система на своите войници схеми, подходящи за новите, механизирани сражения. Бил победен едва когато същите методи били възприети от противник с още по-многобройни войски и оръжия. Машините съществували дълго преди „светкавичната война“, но управляващите ги мъже трябвало да свикнат с новия начин на взаимодействие с тях. Щом това било постигнато, военното превъзходство се оказало неизбежен резултат.

През годините на неспокоен мир, последвали Втората световна война, все повече хора започвали да се съгласяват с изводите, които новата наука обща семантика извличала старателно от купищата вече известни факти. Един от тях гласи: „Човешката нервна система може да бъде научена да постига всичко, но определящ фактор е методът на обучение“.

Идеята на Госейн и Кранг се опираше на едно основно свойство на зрението. Спокойното око вижда най-добре. А нормалното око остава спокойно, докато се движи непрекъснато. Взрели се в определена точка, независимо от причината, образът се размазва. За разлика от всички видове камери, окото вижда най-ясно само в мига, последвал отпускащото го движение.

И Госейн си каза, че докато чака затворен в тялото на Ашаргин, би могъл да открие доведен до автоматизъм начин да отпуска допълнителния си мозък, за да постига по-бързи и ясни „снимки“ при уеднаквяването. Но как да доведе до състояние на покой допълнителния мозък? Струваше му се очевидно, че трябва да стане чрез отпускане на околните тъкани.

И затова се зае с кръвоносните съдове на мозъчната кора на Ашаргин, после с таламуса и тъканта под кората, където сигурно се намираше и зачатъчният допълнителен мозък на принца.

Всички клетки около съдовете и капилярите също щяха да се отпуснат. Поне така гласеше теорията, доказана многократно.

Всеки път когато гласът от записващото устройство произнасяше думите, Госейн наподобяваше способа на „запаметяване“ на някоя точка. Изминаха два часа. Той бе постигнал състояние, в което можеше да следва схемата, заложена в думите, и в същото време да мисли за други неща.

— Отпусни се — погледни… отпусни се — погледни…

Налагаше се да претегли внимателно всяка подробност в плана за ликвидирането на Енро, ако имаше нещо вярно в слуховете, че навсякъде го пазят телохранители, наблюдаващи зад стените на стаите.

— Отпусни се — погледни… отпусни се — погледни…

Разбира се, имаше няколко възможности. И щом Ашаргин трябваше да направи опита за покушение, Джилбърт искаше да обмисли отново положението на принца. Ами ако и двамата са мъртви след седмица, това означава ли, че най-близкото тяло на Госейн — може би Спящия бог на Горгзид — ще бъде пробудено автоматично?

— Отпусни се — погледни… отпусни се — погледни…

Ако догадката му беше вярна, тогава сигурно и такъв край би имал своите преимущества. Опита да си представи какво ще стане, ако Спящия бог се надигне изведнъж, за да се опълчи срещу Енро и Секох.

— Отпусни се — погледни… отпусни се — погледни…

Госейн искаше да се заеме лично е това.

Ако събитията наистина се развиеха в посоката, която си представяше, налагаше се първо да провери дали Спящия бог е поредното тяло на Госейн.

Енро не дойде в трапезарията за обяда. Секох също закъсня и обясни:

— Той има важен разговор с главен адмирал Палеол.

Джилбърт се взираше преценяващо в църковния йерарх.

Лицето на този около четиридесетгодишен мъж бе истинска карта на страстите и стремежите, подтикнали го да се пребори за високия си пост. Но имаше и още нещо. След сблъсъка между свещеника и диктатора в деня, когато Ашаргин бе разпитан с детектор на лъжата, Госейн допускаше, че Секох може би вярва искрено в това, което проповядва.

Сега ли беше моментът? Джилбърт реши, че е дошло времето за този разговор. Но как да започне? Когато заговори, бе избрал пълната откровеност.

Свърши и срещна замисления поглед на йерарха. Секох на два пъти понечи да каже нещо, после се поразмърда на стола си, сякаш искаше да стане и да излезе от залата. Накрая изрече сдържано:

— Привилегията да съзрат Спящия бог имат само членовете на ордена.

— Именно — натърти Госейн.

Секох като че се сепна и Джилбърт си позволи надеждата, че в ума на другия се въртят мисли как оповестява публично, че наследникът на династията Ашаргин е приел езическата му религия. Дали виждаше във въображението си как цялата галактика се прекланя пред видеофонните изображения на Криптата?

Свещеникът остави ножа и вилицата в чинията си и опря длани на масата. Ръцете му изглеждаха крехки, но в тях личеше и твърдост. Най-сетне Секох каза благо:

— Момчето ми, нямам желание да те разубеждавам. И без това положението ти е твърде странно. С радост ще ти разкрия лично учението, предхождащо посвещаването в низш сан на ордена, и мисля, че няма да злоупотребя с властта си, ако разреша едновременно с това да бъде извършена церемонията на съзерцанието.

Значи така я наричаха…

— Длъжен съм да те предупредя — продължи йерархът, — че обичайната закрила, оказвана от църквата на новопосветените, няма да се простира върху тебе. Стремим се да създадем универсална държава и нашият велик водач сметна за необходимо спрямо немалко хора да бъдат предприети сурови мерки. — Секох се изправи. — Бъди готов утре в шест сутринта да се отправим към храма. Аз също имах намерение да те изправя лице в лице със Спящия бог заради твърденията ти, че си осенен от него. Искам да видя с очите си ще има ли знамение.

Свещеникът обърна гръб на принца и излезе от трапезарията.

Заради направеното изключение от йерарха, Госейн научи църковната история точно преди церемонията по съзерцанието. Всъщност това беше преданието за Спящия бог, очарователно посвоему като всички легенди.

Храмът върху могилата съществувал още преди на Горгзид да се появят хора. В неясното далечно минало богът сътворил вселената и избрал тази планета за мястото, където да намери покой. Тук, сред своя избран народ, той си отдъхвал от тежкия труд. И щял да настъпи денят, когато ще се пробуди от кратката — според космическите мащаби — дрямка, за да продължи делото на творението.

А на своя народ от Горгзид възложил задължението да подготви света за пробуждането му. В този светъл ден искал да завари вселената единна.

Докато ритуалното повествование разкриваше смисъла си пред Госейн, той разбираше много неща за пръв път. Ето как оправдава Енро агресията си… Приемеш ли основните предпоставки на това учение, всичко останало следва от само себе си.

Джилбърт беше като зашеметен. И той бе направил свое предположение, което не се опираше на никакви факти — че му предстои да види едно от телата на Госейн. Но ако около тези тела можеше да се развихря подобна лудост, чувстваше, че трябва да преосмисли напълно целия проблем на своето безсмъртие, което дължеше именно на многото си тела.

Наближаваше девет часа сутринта, когато го облякоха в дълго бяло расо и започна церемонията на съзерцанието. Джилбърт гледаше с любопитство месата, през които минаваха. Надолу водеха виещи се стъпала покрай метална стена. Спуснаха се в дълбини, където имаше атомен реактор… Госейн преживя истински шок.

Космически кораб! Храмът на могилата всъщност беше кръгъл кораб, погребан в пръстта, натрупана от ветровете през хилядолетията.

Вече се изкачваха по стъпалата край отсрещната стена. Стигнаха до средния етаж на кълбото и влязоха в зала, която сякаш звънеше от смесени тихи шумове. Джилбърт подозираше, че ги причиняват множество машини наоколо, но сега нямаше допълнителния си мозък, за да потвърди своите подозрения. Отсрещната стена се извиваше навътре в залата. От всеки ъгъл излизаше кос пилон с формата на дъга, срещаха се в тясна подпора на пет-шест метра във въздуха.

Полупрозрачната далечна стена обливаше залата с перлена светлина. Към опората на гробницата водеха стълбички и Секох се заизкачва по едната. Посочи на Ашаргин да тръгне по другата. Когато се срещнаха горе, плъзгаща се плоча откри част от криптата.

— Падни на колене — изрече йерархът гръмко, — и съзерцавай!

В тази поза Госейн можеше да види ръцете и част от торса на лежащия вътре мъж, заедно с главата му. Лицето беше слабо и съвсем отпуснато, устните не се допираха. Лице на около четиридесетгодишен човек. Чертите на прекалено голямата глава имаха странно бездушно изражение. Красиво лице, но само заради хармоничните си пропорции. Иначе издаваше слабоумие. И нямаше дори далечна прилика с Джилбърт Госейн.

Спящия бог на Горгзид се оказа непознат.

Върнаха се в двореца навреме за обяд. Отначало Джилбърт не разбра, че е назряла криза.

Освен Енро, Патриша, Кранг и Нирена в трапезарията присъстваха и двама гости. Носеха униформи с маршалски знаци. Почти никой не продумваше, освен тях и Енро.

Споменаваха комисията за разследване на някакво „въстание“. Госейн се досети, че това въстание е било успешно, но причините за това не могли да бъдат установени. Всъщност точно двамата маршали бяха в комисията.

Взираше се в тях с любопитство. Лицата и поведението им подсказваха, че тези хора не знаят що е милост. Още преди да съобщят предложенията си, той вече предполагаше, че студените умове на маршалите са стигнали до неизбежен за тях извод — бунтовническите планети трябва да бъдат унищожени.

Стрелна с очи Кранг. Детективът от Венера излъчваше все същото хладнокръвие, но седящата до него Патриша кипеше от възбуда. Долови, че работата на комисията е била обсъждана и преди неговото влизане в трапезарията. Кранг и Патриша проявяваха несъмнен интерес към разговора. И в един миг тя се намеси.

— Господа — остро отекна гласът й, — искрено се надявам, че не сте избрали най-лесното решение на проблема.

Двамата маршали се обърнаха към нея едновременно, после също така съгласувано отправиха въпросителните си погледи към Енро. Горгзидът се взираше в сестра си и устните му се кривяха в едва забележима усмивка.

— Позволявам си да те уверя — каза той любезно, — че маршалите Раур и Угел са се опирали само на фактите.

— Естествено — подхвърли Раур.

А Угел само се вторачи в Патриша с леденосините си очи.

— Искам да чуя какво предлагат — неприязнено отсече тя, — преди и аз да взема своето решение.

Усмивката на Енро остана неизменна.

— Май си припомням някакъв слух, че моята сестра наскоро проявила особено силен интерес към звездната система, за която говорим.

Но Госейн бе прозрял истината няколко секунди преди да чуе думите му. Венера! Точно на тази комисия е било възложено разследването за поражението на Торсън в Слънчевата система.

— Е, господа — приветливо подкани диктаторът, — както изглежда, всички чакаме с нетърпение да чуем какво имате да ни кажете.

Угел извади сгънат лист от вътрешен джоб на мундира си и сложи очила. Погледът му се плъзна по седящите около масата.

— Желаете ли да ви запозная с основанията за нашето решение?

— Несъмнено — отвърна Енро. — Трябва да знам какво всъщност е станало там. И как Торсън, справял се досега с най-трудни положения в Империята, се е провалил в мисия, която трябваше да е съвсем незначителен момент в кариерата му?

Раур предпочете да мълчи, а Угел каза:

— Ваше превъзходителство, разпитахме над хиляда офицери и войници. От техните показания си оформихме следната представа за събитията: нашите бойни части са превзели успешно градовете на въстаниците. Но след смъртта на маршал Торсън новият командир заповядал изтегляне от Венера. Разбира се, заповедта му била изпълнена. Както виждате, не нашата армия се е опозорила, а причина за поражението са постъпките на един-единствен човек, но така и не успяхме да установим какви са били подбудите му.

Представяха историята доста точно. Само пропуснаха да споменат, че опиращите се на не-А венерианци бяха успели да защитят своята планета от нашествениците. Нито пък разследването бе извадило на бял свят намесата на Джилбърт Госейн при смъртта на Торсън. И все пак бяха изяснили отчасти фактите.

Енро се мръщеше.

— Торсън да не е бил убит от заместника си?

— Няма никакви улики, навеждащи на такова предположение — най-сетне се намеси Раур. — Маршал Торсън е загинал по време на нападение, водено лично от него, срещу едно от огнищата на бунтовническата съпротива на планетата Земя.

Гневът на диктатора се отприщи.

— Какъв невероятен глупак! Кому е било нужно лично да участва в атаката? — С видимо усилие Енро потисна чувствата си. — Както и да е, господа. Изслушах ви с удоволствие. Изводите ви съвпадат с информацията, която получих от други източници, както и с някои мои хипотези. В моя собствен дворец ми причиняват неприятности хора, които кроят безумни заговори срещу живота ми. Така че искам да чуя от вас името на офицера, който е заместил Торсън в командването на нашите войски, изпратени на Венера.

Угел сведе поглед към листа.

— Казва се Елдред Кранг. Не можахме да открием следите на този предател.

Енро гледаше неотклонно към отсрещната стена.

— Господа, а сега — вашите предложения.

Угел зачете с равен глас:

— Обитаемите части на въпросната звездна система да бъдат напръскани с какъвто и да е бързоразпадащ се радиоактивен изотоп, от който има достатъчни количества в тази система, така че да бъде заличен всякакъв живот. — Погледна Енро. — Маршал Раур прояви сериозен интерес към идеята, която една млада психоложка му предлага упорито — някоя планета да бъде заселена само с престъпници психопати. Струва ни се, макар и да не сме включили това предложение в доклада на комисията, че ще е любопитно да проведем такъв експеримент, щом двете споменати планети станат отново обитаеми.

Връчи документа на диктатора, който го пое безмълвно. Всички чакаха да го прочете.

„Значи е знаел през цялото време.“ Тази мисъл се въртеше упорито в ума на Госейн. А техният дребен глупав заговор, който изобщо не напредна по-далече от замисъла, вероятно е забавлявал диктатора, докато се е подготвял да съкруши всичките им надежди.

И очевидно знаеше поне от няколко дни кой е Елдред Кранг.

Енро предаде документа на Патриша. Без да погледне листа, тя започна да го къса на все по-малки парченца.

— Господа, ето какво мисля аз за предложенията ви.

Изправи се внезапно. Лицето й бе станало съвсем безцветно.

— Енро, крайно време е ти и твоите палачи да престанете с това безумно изтребление на всеки, който е имал достатъчно храброст да ви се опълчи. А хората от Венера и Земята са безобидни.

— Безобидни ли? — неволно повтори Раур. — Ако е така, как са успели да разгромят нашата армия?

Тя се извъртя бясно към него и от очите й сякаш изскочиха сини мълнии.

— Току-що заявихте, че не е имало никакъв разгром. Оттеглянето е станало по заповед на офицера, заместил Торсън след смъртта му. — Приведе се още по-близо до маршала. — Дали пък не се опитвате случайно да прикриете поражението с лъжливи твърдения, за да погъделичкате самолюбието на моя брат?

Жената вече не се владееше в пристъпа на таламусна ярост. С рязък жест пресече опита на Раур да отвори уста и сама отговори на въпроса си.

— И така да е, няма никакво значение. Представили сте вярно фактите. Потвърждавам доклада ви. Защото аз дадох заповедта за оттегляне на офицера, заместил Торсън. Той нямаше никакъв избор, освен да се подчини на сестрата на своя господар. И в момента седи сред нас. Това е моят съпруг.

— Доста добра цена е поискал за послушанието си — жлъчно подметна Енро и изви глава към военните. — Господа, от няколко дни знам самоличността на този Елдред Кранг. Не съм в състояние да постъпя с него както подобава на един изменник, защото тук, на Горгзид, властта на моята сестра е почти равна с моята, а религиозните норми ми повеляват да зачитам правата й. Но в момента се опитвам да убедя главата на нашата църква, че е редно… хъм… да й даде развод. Той обеща да обмисли тази възможност.

Диктаторът говореше сериозно и наглед безстрастно. Трудно беше да се повярва, че зад привидната логика и загриженост се криеше само едно желание — да я принуди да спази древния обичай за брак между брат и сестра. Всичко останало беше само благовиден предлог.

Патриша заговори също толкова сериозно.

— Хората от Слънчевата система са създали първокласна образователна система и желанието ми е да видя как тази култура става образец за цялата галактика. — Тя се обърна към своя брат. — Енро, няма никакъв смисъл от унищожението на система, която се е посветила на развитието на човешкия интелект. Ако по някое време решиш отново, че трябва да поемеш властта на тези планети, сигурна съм, че може да стане и без кръвопролития.

Диктаторът се засмя.

— Образователна система, а? — Сви рамене бездушно. — Секох ще ти обясни с голямо удоволствие какви са плановете на църквата за покорените планети. — Погледна маршалите и в гласа му прозвуча свирепост: — Господа, длъжен съм да ви поднеса извиненията си за грубата сприхавост, проявена от моята сестра. Тя е склонна да забравя, че нейната власт като горгзина не се простира извън планетата, на която двамата сме наследствени владетели. Когато е заповядала на генерал-лейтенант Кранг да изтегли армията от Венера, тя е забравила, че Най-великата Империя е лично мое завоевание. А като го взе за съпруг и позволи на него и… — злият му поглед се впи в Госейн-Ашаргин — … и на други самозабравили се нищожества да подготвят заговори срещу мен под нейно покровителство, тя се отказа от каквото и да е право да иска от мен милосърдие. — Зъбите му щракнаха, когато стисна челюсти. — Уверявам ви, че не назначавам комисии за разследване, само за да пренебрегна след това предложенията им. Ще взема и предпазна мярка, за да не изложи горгзината живота си на опасност, като отиде пак на Венера. Ще издам заповед да й бъде забранен достъпът до всички галактически деформатори до унищожаването на населението в тази Слънчева система, съгласно вашата препоръка. Благодаря ви, господа. Желая ви всичко най-добро.

Госейн не пропусна да отбележи, че забраната не се отнасяше за принц Ашаргин. Не каза нито дума, но щом обядът свърши, веднага се отправи към общодостъпните деформатори в двореца. Не знаеше дали ще успее да се прехвърли на Венера. С кораб беше възможно, но нямаше как да се промъкне и да завладее някой. Оставаше му само да опита с деформатор.

Извади от джоба си парчетата на доклада за Венера и побърза да ги събере както бяха. Още веднъж се възхити на ненатрапчивата ловкост, с която Кранг ги прибра от масата, погледна ги за миг и ги предаде незабелязано на Ашаргин.

Галактическите координати на пространственото положение на Слънцето бяха напечатани в началото на страницата. „Осми декант, радиус 36 400, ъгъл 272 градуса, височина 1800…“

Тридесет и шест хиляди и четиристотин светлинни години от оста на галактиката, ъгъл 272 градуса от линията към приетата за ориентир далечна галактика, 1800 светлинни години откъм долната страна на плоскостта на еклиптиката. Значи първата му цел беше да се добере до Осми декант.

Още щом дръпна лоста в клетката на деформатора, Госейн усети разликата — връщаше се в своето тяло, освобождаваше се от принца.

Опомни се внезапно, седна рязко и отново се просна със стенание, предизвикано от острата болка във всяко мускулче. Чу женски глас и Лийдж се появи пред смъдящите му очи.

— Ти се събуди — едва прошепна тя. — Чувствах, че нещо ще се случи, но не бях сигурна. — В очите й бликнаха сълзи. — Трябва да ти кажа нещо. Загубени сме. Има повреда в деформатора. Корабът се е зареял в пространството. Капитан Фрий каза, че ще се влачим пет века до най-близката база.

Такова беше обяснението на загадката около изчезналия разрушител У-381907.

XV

Някои от практически приложимите принципи на общата семантика гласят: 1) Човешките нервни системи са структурно подобни, но никога не са еднакви. 2) На всяка човешка нервна система влияят събития — словесни или несловесни. 3) Всяко събитие — тоест това, което се случва — влияе върху съзнанието и тялото като цяло.

Откъси за не-А

Госейн не повтори веднага опита да се раздвижи. Очите му сълзяха от внезапно нахлулата в тях светлина, но вече виждаше по-добре. Болеше го цялото тяло. Сякаш всяка става и мускул протестираха, че преди малко се надигна толкова внезапно.

Разбра причината за състоянието си. Припомни си колко време минава при прехвърлянето с деформатор и пресметна, че съзнанието му трябва да е било далече от разрушителя около месец. А тялото му е лежало в безсъзнание през всички тези дни.

В сравнение с мерките за поддържане на другите тела на Госейн в техните „инкубатори“, през изминалия месец явно за него са били полагани почти първобитни, макар и добронамерени грижи.

Отново се сети за Лийдж. Тя бе приседнала в края на леглото и се взираше в него с очи, в които бушуваше пламъкът на емоциите. Но засега жената предпочиташе да мълчи и той реши да огледа стаята, като внимаваше да не пресили схванатите си мускули.

Беше доста приятно обзаведена стая с двойно легло. Личеше, че на другата половина е спал някой и Госейн предположи, че Лийдж е споделяла помещението с него. И веднага се вкопчи в мисълта, че са ги затворили заедно.

Искаше да провери незабавно дали е така. Пак се обърна към предсказателката и този път тя попита:

— Как си? Не виждам никакви ясни картини за състоянието ти.

Успя да й се усмихне окуражаващо. Започваше да осъзнава какъв окаян месец е преживяла тази жена с нейната нагласа. Въпреки всичко, което се бе опитал да й стори Следовника, тя не бе свикнала истински с опасностите и неприятностите.

— Май съм добре — каза й бавно и челюстите го заболяха от усилието.

На изящното й лице се изписа безпокойство.

— Ей сега ще взема мехлема.

Лийдж се отби в банята и веднага се върна с малка пластмасова тубичка. Преди Госейн да се досети какво смята да прави, тя отметна завивките му. За пръв път видя, че е съвсем гол. Жената изстиска мехлем върху едната си длан и започна енергично да го втрива в кожата на Джилбърт.

— Вече цял месец правя това — усмихна се след малко. — Представи си само…

Разбираше я добре. Лийдж, свободната предсказателка, чиито слуги са изпълнявали всяко нейно желание, да върши такава работа… Собственото й учудване някак си правеше това доста интимно занимание съвсем редно и нормално. Госейн не беше като Енро и нямаше нужда от усещането за нежни женски ръце, за да се чувства доволен от живота, но се отпусна и я остави да облекчи болките в краката, ръцете и гърба му. Накрая Лийдж се дръпна, гледаше загрижено как той неуверено се опитва да стане.

За Джилбърт тази негова безпомощност беше стъписващо преживяване. Не че му се струваше невероятна, но отсега нататък трябваше да помни, че и това може да му се случи. Докато напрягаше предпазливо мускулите си, жената извади дрехите му от гардероба.

— Пуснах ги през почистващата машина на кораба, а за последен път те изкъпах преди два часа. Най-добре да се облечеш.

Стори му се интересно, че е могла да използва обслужващите системи на разрушителя, но засега не му се занимаваше с тези дреболии.

— Знаеше ли, че ще се събудя?

— Естествено. — Лийдж изглежда долови недоумението му, защото добави припряно: — Не се тревожи. След като се опомни, картините започват да се размиват почти незабавно.

— Кога?

Той се стегна вътрешно при мисълта, че веднага ще се наложи да направи нещо.

— След около четвърт час.

Той побърза да се облече. Първите пет минути прекара в бавно ходене из стаята. Почина си малко и походи още две минути, размахвайки свободно ръцете си. Най-сетне спря и застана срещу Лийдж, настанила се в кресло.

— Каза, че сме се загубили в космоса?…

Оживлението изчезна за миг от погледа й.

— Откъснати сме от света — изрече мрачно. — Някой е включил механизъм за разстройване на матрицата, с която можехме да се прехвърлим до най-близката база. Станало е точно когато ти изпадна в несвяст, след като схемата е била използвана веднъж.

Техническите понятия звучаха странно от нейната уста, но смисълът беше ясен. В първите мигове след пробуждането си не бе схванал напълно какво означаваха думите й. Разбра я, но съзнанието му предпочете да се занимае със сравнително маловажната мисъл, че е научил защо разрушителят не е отговарял на всички обаждания.

А сега усети ледена тръпка.

Откъснати от света. Така каза Лийдж. На четиристотин светлинни години от най-близката база. И ако системата на корабния деформатор е повредена безнадеждно, остава им само атомният двигател, значи за тях важат всички ограничения на движението в нормалното пространство-време.

Отвори уста и се спря. Лийдж не знаеше почти нищо за която и да било наука. Значи е чула тези термини от някого през изминалия месец, вероятно дори не разбира значението им.

Трябваше да научи възможно най-бързо от някой наистина осведомен човек цялата истина за сполетялата ги беда. Озърна се към вратата и веднага се подразни от положението им на затворници. Хората от екипажа едва ли дори подозираха какво е способен да извърши с допълнителния си мозък. Заключените врати бяха за него детинска прищявка, а не преграда. Толкова много работа му предстоеше…

Преди да зададе естествения въпрос на Лийдж, тя побърза да каже:

— Не е заключена. Не сме пленници.

Тя очакваше въпроса му. Госейн се зарадва, че отново е на място, където подобни неща са възможни. Отиде до вратата и я отвори без никакво усилие. Подвоуми се, но излезе в коридора. Беше тих и пуст.

Веднага запамети част от пода точно пред вратата и мина малко време, преди да осъзнае, че е използвал допълнителния си мозък точно в мига, предвиден от Лийдж.

Върна се в стаята.

— Това ли беше? Този момент ли видя?

Тя бе станала, за да го наблюдава. Сега пак се отпусна с въздишка в креслото.

— Какво направи?

Джилбърт не би имал нищо против да й каже… но се сети за една пречка.

— Ако се случи да те заловят, детекторът на лъжата би могъл да изтръгне от тебе сведения, които ще изложат всички ни на опасност. — Той поклати глава и се засмя. Разчете по лицето й, че тя вече очаква следващия му въпрос, но въпреки това го зададе. — Как успя да се справиш?

— Грабнах бластера от ръката ти.

— А видя ли предварително какъв ще бъде този месец?

Тя завъртя глава.

— О, не! Цялата картина се разми и това продължи през целия месец. Но забелязах навреме, че се свличаш на пода. — Лийдж се изправи. — Беше съвсем лесно, повярвай ми.

Госейн кимна. Представи си как капитан Фрий и Орелдон са се вцепенили от изненада в първите секунди.

— Изобщо не понечиха да се съпротивляват — продължи жената. — Накарах ги да те пренесат в нашата стая. Почакай, сега ще ти сервирам супата.

„Нашата стая…“ Джилбърт искаше да поговорят и за това, но смяташе да подхване темата колкото може по-внимателно. Проследи с поглед предсказателката, която побърза да излезе. Върна се след малко с поднос, върху който вдигаше пара пълна паница. Лийдж се държеше толкова приятелски и грижливо. Явно за нея връзката им се подразбираше без никакви съмнения и Госейн се отказа да я разубеждава засега.

Изяде супата и се почувства значително по-добре. Но когато й върна подноса, умът му отново бе погълнат изцяло от мисълта за твърде опасното им положение.

— Не е зле да се видя с капитан Фрий.

Вървеше по коридора, а Венера и съдбоносните събития в галактиката му се струваха безкрайно далечни.

Капитанът му отвори вратата на стаята си и Госейн си каза, че изглежда болен. Лицето на набития мъж беше бледо, кафявите му очи гледаха трескаво. Зяпна дошлия, сякаш се бе сблъскал с призрак. И изведнъж кръвта нахлу в бузите му.

— Госейн — изграчи Фрий, — какво ти беше станало? Знаеш ли, че закъсахме насред космоса?

Джилбърт се взря в него съсредоточено. Питаше се дали тази проява на емоционална неустойчивост обяснява лекотата, с която наложи своята власт в разрушителя.

— Имаме работа — каза спокойно. — Нека да я свършим.

Вървяха по смълчаните коридори на кораба към командната зала. След около час Госейн вече си представяше ясно положението. Към трите матрици за уеднаквяване бяха добавени неприсъщи им схеми. Бяха съединени толкова изобретателно, че при първото „прекъсване“ по време на прехвърляне и трите матрици са били разстроени.

Бе се случило по време на скока, когато той загуби съзнание. А трите матрици били уеднаквени със схемите в най-близките бази и сега беше невъзможно да стигнат дотам чрез прехвърляне.

Убеди се, че капитан Фрий вярва във всяка своя дума, с която обясняваше действието на системата и това му беше достатъчно. Самият Джилбърт също се задоволи с това обяснение, но го приемаше посвоему.

„Някой е поставил допълнителните схеми. Кой?“

Проблемът не беше лесен. Струваше му се разумно да допусне, че Следовника е замесен. Само че сенчестата твар бе признала пред Дженесън, че не познава добре механичните технологии.

Разбира се, не биваше да приема думите му на доверие. И все пак беше типично за технологичната ера хората да не разбират принципите на действие на сложните машини, с които си служат, нито да знаят как да нарушат работата им.

Госейн се настани зад бюрото на капитана, за да помисли на спокойствие. Чувстваше как го наляга умората, но не искаше да й се поддава. Не беше сега времето да се отпуска. Далече оттук бе дадена заповед за непоправимото. Да се унищожи Венера! По-точно — да бъдат изтребени всички хора в Слънчевата система.

Вярно, за изпълнението на такива заповеди беше нужно време. Но и то изтичаше.

Позволи си две минути отдих и стана. Имаше само един бърз и логичен метод да се справи с най-тежкото затруднение. Джилбърт си каза, че е готов да го приложи.

Запамети множество ключови точки из целия кораб заедно с няколко енергийни източници. После натисна бутона, който отвори вратите към долните помещения. Подкани с жест капитан Фрий да влезе пред него.

Слизаха безмълвно по стълбата.

Сякаш попаднаха в друг свят. Мъжки смях, викове и всевъзможни звуци на оживление. И бъркотия от нервни излъчвания, възприета само от Госейн.

Вратите на спалните бяха отворени и хората от екипажа се тълпяха по коридорите. Изпъваха се сковано, когато капитанът минаваше край тях, но само за миг.

— Те знаят ли истината? — попита Джилбърт.

Командирът на кораба поклати глава.

— Мислят си, че сега пътуваме в нормалното пространство между две планети. Всеки ден говорех със старшините по уредбата и се погрижих всичко да е наред.

— И дори не се разтревожиха, че им е отрязан достъпът до другите части на кораба? — остро каза Госейн.

— Качват се горе само по заповед, и то за да свършат работа. Не ми се вярва да са били особено недоволни от безделието.

Джилбърт замълча. Някой се бе качил горе без никаква заповед, за да се потруди особено старателно. Вероятно би успял да посочи виновника, ако разпита всичките четиристотин и осемдесет мъже с детектор на лъжата. Но докато се точи този муден процес, флотата на Енро ще се появи в Слънчевата система и ще разпръсне радиоактивни изотопи в облачните небеса на Венера и Земята, а няколко милиарда човеци ще умрат в страшни мъки, без дори да са имали нищожен шанс да се защитят.

Нямаше нужда от дарбата на предсказател, за да си представи кошмарно ясно подробностите. Госейн усети пронизалата го тръпка и побърза да се съсредоточи върху задачата си. По негова молба Фрий нареди на всички да се върнат в спалните помещения.

— Да затворим ли пак вратите? — попита капитанът.

Джилбърт поклати глава.

— Има няколко изхода — настоя Фрий. — Сигурно ненапразно поиска да слезем тук. Да поставя ли поне часови пред вратите?

— Не.

Капитанът го изгледа втренчено.

— Никак не съм спокоен. Горе е само онази предсказателка. Ще стане доста неприятно, ако някой се промъкне и ни затвори тук.

Госейн се засмя невесело. Другият мъж изобщо не можеше да осъзнае в какво се крие истинската заплаха.

— Помислих и за това — каза сдържано и не пожела да обяснява.

Влязоха поред във всяко помещение. Докато капитан Фрий с помощта на старшините правеше проверка на екипажа. Госейн говореше поотделно с всеки.

— Как се казвате? Как се чувствате? Безпокои ли ви нещо?

При всеки отговор наблюдаваше не само изражението на мъжа, но и следеше нервното му излъчване, обкръжаващо го като ореол.

Бързаше да приключи с това, особено когато започна да чува: „Добре съм си, докторе“ или „Всичко ми е наред, докторе“. Не си направи труда да ги убеждава, че не е психиатър.

Беше в третата спалня, когато предварително зададеният тревожен сигнал задейства неговия допълнителен мозък. Някой се качваше по стълбата към горната част на кораба. Джилбърт се извъртя, за да съобщи на капитан Фрий, но не го видя наблизо. Един досетлив старшина веднага каза услужливо:

— Господине, капитанът се отби в тоалетната. Ей сега ще се върне.

Госейн почака малко. Пресметна, че агентът на Следовника ще стигне за минута и половина до залата, откъдето бяха прехвърляли предсказателите в определените им кораби. Всички допълнителни деформатори зависеха от главната матрица, значи онзи нямаше как да подмине залата.

Искаше да обсъди положението с Лийдж, но би било прекалено стряскащо за нея да я премести при себе си чрез уеднаквяване. А и вече нямаше време. Промърмори на стоящите наоколо, че скоро ще се върне, излезе в коридора, приклекна и се озова в същата поза зад бюрото на капитана.

Надникна предпазливо над ръба и се задоволи за миг да не предприема нищо. Мъжът сваляше един преден панел от деформатора точно над гнездата за уеднаквяващите схеми. Работеше бързо и често се озърташе през рамо ту към единия, ту към другия вход. Въпреки това на Джилбърт му се стори, че в движенията на другия липсваше трескава припряност. Не се учуди. Подобни типове често се отличаваха с особена дързост или безчувственост. Налагаше се да внимава.

Мъжът свали панела, веднага измъкна матрицата от гнездото, пусна я на пода и незабавно извади нещо извито и сияещо. Толкова се различаваше от другата, че Госейн не я позна веднага — напълно заредена с енергия матрица за деформатор.

Излезе от скривалището си и се запъти към агента. Беше само на три метра, когато мъжът го усети. Вцепени се, после бавно се обърна.

— Извинете, господине, но ме изпратиха тук да поправя… — Отказа се от лъжата и лицето му видимо се отпусна от облекчение. — Помислих ви за някой от офицерите.

Понечи пак да се обърне към уредите, обаче изражението на Госейн явно му подсказа нещо. Или пък предпочиташе да избягва и най-малкия риск. Ръката му направи рязко движение и след миг стискаше дръжката на бластер.

Госейн прехвърли мъжа на десет метра от контролното табло. Чу съскането на лъча и смаяния вик, обърна се мигновено и видя, че агентът на Следовника се е смръзнал от изненада. Джилбърт забеляза мътния блясък от дулото на оръжието в ръката му, побърза да го запамети и когато другият се завъртя сковано с лице към него, уеднакви бластера в своята дясна ръка. Постъпи така нарочно.

И постигна каквото желаеше — маниакален ужас у противника. Но се случи нещо неочаквано. Мъжът се хвърли със зверско ръмжете към контролното табло. Госейн три пъти го върна на предишното място. Агентът изведнъж се отказа от налудничавите усилия. Измъкна нож от скрит джоб и преди Джилбърт дори да се досети за намерението му, заби острието отляво в гърдите си.

Тъкмо тогава се чу наближаващ тропот на тичащи крака. Капитан Фрий нахлу в контролната зала, следван по петите от Лийдж.

— Какво стана? — едва попита командирът на кораба, останал без дъх.

И млъкна, впил поглед в предателя, който потръпна и умря.

Фрий разпозна в него помощник на инженера по поддръжката на комуникационните системи. Провери и установи, че сложената на мястото си матрица е уеднаквена със схемите в база на около четиристотин светлинни години оттук.

Вече имаше време и Госейн им обясни накратко как е разсъждавал.

— Предположих, че ако саботьорът е агент на Следовника, трябва още да е в кораба. Защо ли? Ами никой от екипажа не липсваше. Как научих това ли? Нали вие, капитане, сте поддържал непрекъснато връзка със старшините в спалните и ако някой бе изчезнал, щяха непременно да ви докладват. Цял месец е чакал, без да има достъп до контролната зала. Лесно е да си представите как го е измъчвало нетърпението, защото съм сигурен, че е очаквал да избяга бързо. Защо съм смятал, че си е подготвил начин да се измъкне? Защото всеки се старае да се спаси и приема неизбежната смърт едва когато се увери, че е попаднал в пълна безизходица. Естествено, че веднага се втурна насам, щом отворихме вратите. И разбира се, в новата матрица също има система за разстройване, която да се задейства, щом агентът избяга. Само една дреболия още ме озадачава. Капитан Фрий ми каза, че ще трябва да се отбием в една база на осемнадесет хиляди светлинни години оттук, за да вземем матриците, с които да стигнем до планетата Венера. Когато пристигнем в базата, всички документи на кораба трябва да са безупречни. И ето какво се питам — как е очаквал този механик да бъде приет в базата, ако е нямал някакъв документ, за да оправдае напускането на кораба? Членовете на бойни екипажи несъмнено дължат подробни и убедителни обяснения в такива случаи. Бихме могли да предположим, че Следовника е щял да го защити някак, но едва ли е така. Не ми се вярва, че онова сенчесто същество би искало Енро да научи, че на него дължи спрелия за цял месец приток от предсказатели към флотата му. — Госейн разтърси глава. — Капитане, щом отстраните нередностите в матрицата, елате в моята стая да поговорим.

XVI

В името на здравия разум, научете се да осмисляте събитието от гледната точка на цялостната си реакция спрямо него. А тя включва телесните и нервните промени, емоциите, разсъжденията за събитието, изречените твърдения за него, предпочетените и отхвърлените действия и така нататък…

Откъси за не-А

Щом се добра до стаята си, Госейн си свали обувките и се опъна върху застланото легло. Вече час се бореше с прилошаването. Усилието да натика саботьора в капана почти бе изцедило силите му.

Но бе решил да не проявява слабост. Особено приятно беше да усеща как силата му отново се връща. Полежа двайсетина минути със затворени очи. Накрая се протегна, прозя се и седна с въздишка на облекчение. Все едно даде сигнал на Лийдж, която донесе още една паница супа. Явно бе предвидила кога ще се възстанови. Докато се хранеше, Госейн размишляваше за способностите й. Тъкмо опразни паницата и капитан Фрий влезе в стаята.

— Е, вече всичко е готово. Щом кажеш, можем да потеглим.

Джилбърт се извърна към предсказателката, но тя поклати глава.

— Не бива да очакваш прекалено много от мен. Докъдето виждам напред, всичко се развива добре за нас, но толкова далечна цел е извън възможностите ми.

— Ще минем до края на Девети декант — добави капитанът — и ще трябва да спрем в базата в началото на Осми.

— Прекъснете прехвърлянето преди базата — поиска Госейн, — а щом я доближим, ще решим какво да правим.

След десет минути и осемнадесет скока чрез уеднаквяване, Фрий отново отвори вратата.

— Сега се намираме на почти седем светлинни години от базата. Не е зле. До Венера ни остават някакви си единадесет хиляди светлинни години.

Джилбърт се надигна от леглото и закрачи сковано към командната зала. Отпусна се тежко на удобния диван пред прозрачния купол. Сега трябваше да си отговори на въпроса дали да се пренесат веднага в базата или да кацнат наблизо и да влязат. Погледна към Лийдж.

— Е, какво ще кажеш?

Младата жена седна в креслото пред пулта за управление, озърна се и изрече:

— Ще влезем направо.

Тя дръпна лостчето и след секунда се озоваха в базата.

Всичко наоколо тънеше в полумрак. Когато очите му привикнаха към слабото осветление, Госейн видя метална кухина, още по-огромна от базата на Най-великата Империя под повърхността на Венера.

Съсредоточи вниманието си в капитан Фрий. Командирът даваше нареждания по видеофона. Стана и доближи Госейн заедно с предсказателката.

— Един помощник на местния началник — каза Фрий — ще дойде след не повече от половин час. Аз вече поръчах да внесат новото оборудване в кораба. Приеха искането ми като нещо напълно в реда на нещата.

Госейн кимна, но продължаваше да се взира напрегнато в лицето на капитана. Изобщо не се тревожеше от вероятността командирът на кораба да замисли нещо срещу него. С Лийдж до себе си можеше да предотврати всякаква опасност дори преди да е назряла. Затова и не се безпокоеше излишно за рисковете, свързани с кроежите на хората и несъвършенствата на машините.

Но мъжът пред него помагаше, сякаш му беше съратник, а не пленник. Джилбърт нямаше никакво желание да му напомня, че е пренебрегнал дълга си като офицер на Най-великата Империя, обаче искаше да си изяснят отношенията докрай.

Реши да бъде откровен. Когато зададе въпроса си, наложи се да чака отговор повече от минута. Най-сетне капитан Фрий каза:

— Госейн, човек в твоето положение и с твоите способности едва ли е в състояние да си представи какво преживяха стотици хиляди офицери в Империята след преврата на Енро. Всичко бе подготвено толкова хитро, че повечето ми колеги изобщо не се усетиха, докато не стана твърде късно. И просто не знаехме какво да правим. Енро имаше агенти навсякъде, а и екипажите почти изцяло минаха на негова страна. Докато заемаше поста на военен министър, бе успял да настани изменници на всички ключови длъжности. — Фрий вдигна рамене. — Малцина се осмелиха да окажат открита съпротива. Избиваха тези хора където ги сварят. Понякога беше достатъчно да изтървеш едно-единствено непредпазливо изречение. Подложиха ме на проверка с детектор на лъжата и решиха, че съм съмнителен, но ме пощадиха защото изобщо не си надигах главата. — Капитанът помълча и завърши: — Останалото е лесно да се разбере. Кариерата ми стана безразлична. Чувствах се похабен. И щом разбрах какво ще последва от задачата ни на Ялерта, съвсем отпуснах юздите на хората си. Бях убеден, че предсказателите направо ще поднесат победата на Енро. А когато се появи ти, отначало се стъписах. Вече си представях как ме изправят пред военния съд и ме екзекутират набързо. А после се сетих, че ти можеш да ме защитиш. Това ми стига. Вече съм на твоя страна. Е, уталожих ли съмненията ти?

Госейн му протегна ръка.

— Това е древен обичай на моята планета — символичен жест, който скрепява дружбата.

Стиснаха си ръцете и Джилбърт веднага се обърна към Лийдж.

— Какво става във времето пред нас?

— Нищо.

— Размиват ли се образите?

— Не. Според документите на кораба изпълняваме специална задача. Посочена е достатъчно мъгляво, за да даде на капитан Фрий почти неограничени пълномощия.

— Значи ще успеем да се измъкнем от базата без никакви неприятности?

Тя кимна, но лицето й остана сериозно.

— Разбира се — каза жената, — виждам картина на бъдещето, която би могъл да промениш по всяко време със съзнателната си намеса. Например, би могъл да я замъглиш само за да ми покажеш, че греша. И нямам представа какво би се случило по-нататък. Но засега виждам всичко ясно.

Госейн нямаше нищо против експериментите, но не и в момента. Искаше да обмисли и още някои страни на положението.

Колкото повече навлизаше в проблема за ясновидството, толкова повече се объркваше. Ако Енро, предсказателите и Джилбърт Госейн бяха плод на едно и също въздействие, защо самият той, прекарал в „инкубатор“ тридесет пъти повече време от всеки предсказател и поне стотина пъти повече от Енро, нито виждаше от разстояние като диктатора, нито в бъдещето като Лийдж?

Значи му пречеше обучението. Неговото. Защото никой от останалите не бе обучаван да си служи с дарбата си. Но той бе подготвян неправилно за цели, които по-късно се промениха коренно.

Веднага щом предупреди венерианците, трябва да се посъветва с доктор Кейр и други учени. Този път биха могли да се заемат с проблема, разбирайки много по-добре възможностите за решаването му.

По-малко от час след пристигането им вече не бяха в базата. Още десет скока през десет хиляди светлинни години и се озоваха близо до Гела.

Следваше прехвърлянето към Венера.

Госейн обясни на Лийдж как да нагласи схемите за „прекъсване“ на скока. Тя се позанимава няколко секунди с това, но изведнъж се облегна назад, поклати глава и каза:

— Макар че е извън обсега ми, но доколкото усещам, няма да стигнем направо до планетата, както до онази база. Долавям, че ще ни попречат.

Госейн не умуваше дълго.

— Да им се обадим тогава.

Но нямаше нито звук, нито образ. Това го разколеба, макар и за малко. Всъщност нямаха друг избор, освен да прехвърлят кораба до Венера.

Както всеки път, уеднаквяването им се стори мигновено. Капитан Фрий плъзна поглед по индикаторите и похвали Лийдж:

— Добре се справи. Само на осем светлинни години сме от венерианската база. И аз не бих я доближил много повече от първия опит.

Внезапно от видеофона се разнесе шум и се чу силен глас:

— Говори комуникационният робот. Тревога!

XVII

В името на здравия разум, не забравяйте за авторефлексивността. Едно твърдение може да бъде изказано както за самата действителност, така и за друго твърдение, отнасящо се за още едно твърдение, изказано за действителността.

Откъси за не-А

С пет крачки Госейн се озова пред пулта за управление и застана зад капитан Фрий, изопнат като струна от напрежение. Погледът му се местеше непрекъснато по обзорните видеоекрани, показващи пространството около кораба. Комуникационният робот отново съобщи гръмко:

— Засичам разговори между роботи.

— Пусни ни тези съобщения — заповяда капитанът. Озърна се през рамо към Госейн. — Как мислиш, дали флотата на Енро вече е пристигнала?

Джилбърт не беше склонен да приеме толкова лесно предположението.

„Освободих се от мозъка на Ашаргин само няколко минути след като Енро даде заповедта. Вероятно са минали около четиридесет часа, докато се върна в тялото си в разрушителя, още два часа до започването на скоковете, по-малко от час в базата и не повече от осемдесет часа, за да стигнем до Венера. Общо към сто двадесет и два часа, а бих казал, че само три от тях бяха загубени напразно.“

Все пак — цели пет денонощия! И разбира се, отделената за нападението ескадра е могла да потегли от много по-близка до Венера база. Вероятно е станало точно така. В това се криеше най-големият риск. При видеофонните комуникации чрез уеднаквяване електроните се движеха по сравнително прости схеми. Те бяха естествено уеднаквени до осемнадесетия знак след десетичната запетая, така че „грешката“ при предаването достигаше едва четиринадесет секунди на всеки четири хиляди светлинни години… твърде малко в сравнение с четиринадесетте часа за плътните тела, прехвърляни на същото разстояние.

Значи корабите на Енро можеха да ги изпреварят заради бързината в предаването на заповедите. Само че атаките срещу цели планети не се подготвят отведнъж. Би трябвало да мине време, докато се организират и натоварят оборудването за разпръскване на радиоактивните изотопи над Земята и Венера.

А имаше и нещо още по-важно. Енро имаше и лични планове. Току-виж наредил да бъде отложено изпълнението на заповедта за изтреблението на хората в Слънчевата система с надеждата, че дори само заплахата ще принуди сестра му да се омъжи за него.

— Препредавам съобщението — оповести роботът и гласът му внезапно стана по-равен и тих. — „Кораб в точка СР-94-687-12… уеднаквете се в точката… Съсредоточете силите за нападение… на борда му има около петстотин души… след нула минути петдесет и четири секунди… Заловете ги…“

Джилбърт промълви впечатлен:

— Значи ще ни нападне роботизирана отбранителна система.

Нахлулото в съзнанието му облекчение се смеси с гордостта. Но си каза и че трябва да бъдат особено предпазливи. Само два и половина месеца бяха минали от смъртта на Торсън, а ето че тук вече имаше защита срещу атаки от междузвездни сили.

Не-А умовете на венерианците бяха оценили положението, за да стигнат до извода, че зависят от прищевките на един диктатор-невротик, затова бяха насочили всички достъпни им средства за изграждането на отбрана в цялата Слънчева система. Колосално начинание…

Госейн забеляза, че пръстите на Фрий потрепват на сантиметри от лостчето, което би ги запратило обратно към базата на Гела, на хиляда светлинни години оттук.

— Чакай! — каза припряно.

Командирът на кораба беше настръхнал.

— Нима искаш да останем тук и да ги чакаме?

— Искам само да видя какво ще стане. — Чак сега Джилбърт погледна Лийдж. — Ти какво би ни посъветвала?

Напрежението бе изопнало и нейното лице.

— Виждам атаката, но не мога да разбера точно какво ще направят. Още в мига, когато започва, картината се замъглява. Струва ми се…

Не успя да довърши. Всеки радарен модул в командната зала забълва образи и звуци. Екраните бяха толкова, че Госейн изобщо не се опита да следи всички едновременно.

А и в същата секунда нещо се опита да овладее съзнанието му.

Допълнителният му мозък веднага откри очертанията на огромна и свръхсложна енергийна мрежа и установи, че тя се опитва да прекъсне импулсите от и към центровете в нервната му система, които управляваха движенията на тялото. Само се опитваше ли? Всъщност успяваше.

Мигновено осъзна какво представляваше това начало на нападението, представи си ограничените му възможности и направи кортикално-таламусната пауза.

Натискът върху психиката му престана моментално.

С ъгълчето на окото забеляза скованата поза и застиналото в гримаса лице на Лийдж. Пред него капитан Фрий също седеше неподвижно, сгърчените му пръсти се бяха вкаменили като нокти на хищна птица над лостчето. В залата прозвуча гласът на комуникационния робот:

— Корабът в точка СР… обезвреден. Всички на борда са недееспособни, с изключение на един. Съсредоточете се върху устойчивия индивид…

С едно леко движение на показалеца Госейн бутна лостчето, което ги прехвърли и прекъсна скока преди базата, отдалечена на хиляда светлинни години.

Тъма.

Разрушителят У-381907 увисна сред празното пространство напълно невредим, на малко повече от осемстотин светлинни години от Венера. В капитанското си кресло Фрий започна да се отърсва от неестествената скованост на тялото си.

Джилбърт се извъртя и скочи към Лийдж. Краката й омекнаха, но той успя да прихване свляклата се жена.

Пренесе я на дивана пред прозрачния купол. Представи си ясно какво ставаше из кораба. Стотици мъже падаха или се олюляваха. Ако пък са били легнали през опасните моменти, сега се отпускаха, без да могат да свият и едно мускулче на телата си.

Увери се, че сърцето на Лийдж бие. Беше се отпуснала така в ръцете му, че за миг му мина мисълта дали не е мъртва. Когато той понечи да се изправи, клепачите й трепнаха. Но минаха още три минути, преди предсказателката да се размърда и да каже вяло:

— Нима си намислил да опитаме отново?

— След малко — отвърна Джилбърт.

Капитанът също зашава в креслото и Госейн се сети какво би станало, ако Фрий започне да натиска трескаво лостчета и бутони убеден, че корабът му още е застрашен. Побърза да го вдигне от креслото.

Докато го носеше, за да го сложи на дивана до Лийдж, обмисляше думите й.

— Виждаш ли да се връщаме там? — реши да я попита.

Тя кимна неохотно.

— Но това е всичко, което виждам. Извън обсега ми е.

Той също кимна, седна и се загледа в нея. Ликуването в душата му беше отшумяло. Венерианската система за отбрана беше толкова уникална, така добре изчислена да обезврежда хора, неовладели не-А, че само неговото присъствие спаси кораба. И за миг му се стори, че те бяха създали непробиваема защита. Но ако Госейн не беше на борда, нищо не би попречило на предсказателката. Тя щеше да предвиди атаката навреме, за да опази кораба.

Ескадрата на Енро, ако е попълнена с предсказатели, също ще се изплъзне от първото нападение. Или пък виденията им ще съвпадат толкова точно с бъдещето, че корабите ще продължат към Венера.

Сега прозря вероятността цялата отбрана, колкото и да беше великолепна сама по себе си, да е напълно безполезна. Когато са изобретявали роботите си, венерианците просто не са знаели нищо за предсказателите.

В това нямаше нищо чудно. Дори Кранг не подозираше за съществуването им. Разбира се, оставаше и възможността в корабите на ескадрата да няма ясновидци. Но според Госейн не биваше да се разчита на това.

Щом стигна дотук в разсъжденията си, пак си припомни какво му каза Лийдж. Опита да прецени положението като цяло и каза:

— Принудени сме да опитаме отново, защото трябва да минем през защитната система. Няма нищо по-важно в момента.

Вече виждаше мислено рояците от роботи, противопоставящи се на колосалната флота на Енро в Шести декант. Ако можеше да се измисли начин машините да реагират малко по-бързо, така че атаката да започне след една, а не след петдесет и четири секунди, тогава дори реакцията на предсказателите би закъсняла.

Прехвърли в ума си няколко възможности, а после старателно обясни на капитана и Лийдж в какво се състои кортикално-таламусната пауза. Направиха няколко упражнения — нищо повече от първоначално запознаване, но нямаше време за друго.

Дори от тези предпазни мерки да нямаше полза, струваше си да опитат. След това Джилбърт се настани в креслото пред пулта и се озърна.

— Готови ли сте?

Гласът на Лийдж прозвуча заядливо:

— Ами не ми харесва да съм в кораб, увиснал насред нищото.

Не каза нищо повече. Фрий мълчеше.

— Добре, този път ще навлезем колкото се може по-навътре — осведоми ги Госейн и натисна лостчето.

Щом се изтръгнаха от мрака, минаха тридесет и осем секунди до атаката срещу тях. Джилбърт следеше внимателно подробностите и отблъсна натиска върху съзнанието си без да се замисля. Този път направи още нещо.

Опита да наложи свое послание към сложната система от роботи.

— Заповядвам да прекратите нападението!

Излъчи съобщението няколко пъти. Очакваше комуникационният робот да го повтори, но машината само препредаваше размяната на информация между електронните мозъци извън кораба. Тогава Госейн изпрати второто съобщение.

— Прекратете всякакви контакти помежду си!

А гласът на робота отново оповестяваше, че всички без един в кораба са обезвредени и без дори да спомене неговата заповед, каза:

— Съсредоточете усилията си върху устойчивия индивид!…

Джилбърт започна нов скок и го прекъсна на пет светлинни минути от тази точка.

Атаката бе възобновена след шестнадесет секунди. Той си позволи да погледне за миг предсказателката и командира на кораба. Бяха се свлекли на дивана. Припряното им въвеждане в похватите на не-А май не даваше никакъв резултат.

Престана да мисли за тях и се взря в екраните — очакваше кога ще започне унищожителното нападение. Нищо подобно не се случи и Госейн прехвърли кораба на едно светлинно денонощие по-близо до Слънцето. Плъзна набързо поглед по циферблатите. Вече бяха на четири светлинни денонощия от Венера.

Този път атаката започна след осем секунди.

И все още не му изглеждаше достатъчно навременна. Поне си представяше по-ясно цялата картина. Венерианците се опитваха да пленят корабите, а не да ги унищожат. И измислените от тях устройства щяха да действат чудесно в една вселена на нормални хора. Наистина се възхищаваше на способността на роботите да различават свои и чужди. Но срещу допълнителен мозък или предсказател не бяха особено добра защита. Джилбърт подозираше, че производството им е започнало твърде набързо, защото венерианците са били убедени, че нямат много време.

И това ставаше все по-вярно с всяка изминала минута. Той направи последната проверка. Изпрати съобщение до групата роботи, продължаващи опитите си да го заловят със сляпо механично упорство.

— Смятайте мен и всеки друг в кораба за пленници.

Отново нямаше отговор, който да потвърди, че са го чули. Той натисна пак лостчето. „Я да видим сега…“

Когато мракът се разсея в съзнанието му, датчиците показваха деветдесет и четири светлинни минути до Венера. Атаката последва след три секунди, но сега беше съвсем различна.

Целият кораб се разтърси. Екранът на защитните системи в кораба се освети от яркооранжев блясък. За пръв път се чу воят на радарния робот:

— Към нас са насочени атомни бойни глави!

Госейн чукна с нокът по лостчето и запрати кораба на деветстотин и единадесет светлинни години по-близо до Гела.

Вторият му опит да пробие през венерианската отбрана се провали.

Вече зает с подробностите за предстоящия трети опит, той разбуди Лийдж. Предсказателката се опомни и поклати глава.

— И дума да не става! Никакви сили не ми останаха.

Джилбърт отвори уста да каже нещо, но се отказа и огледа преценяващо лицето й. Нямаше как да не забележи умората. И в тялото й като че не беше останала дори искрица жизненост.

— Не знам какво ми направиха онези роботи — измънка предсказателката, — но имам нужда от почивка, преди да се заема с това, което искаш от мен. Ти също не преливаш от бодрост.

Думите й само му напомниха колко изтощен се чувстваше. Въпреки всичко реши да не обръща внимание на това и пак понечи да заговори. Лийдж тръсна глава.

— Недей да спориш с мен — промълви тя отпаднало. — Веднага мога да ти кажа, че до следващото замъгляване на картината има повече от шест часа и че ние ще прекараме това време в сън, който изобщо няма да ни е излишен.

— Значи ще си стоим тук, насред космоса?

— Ще спим — непреклонно го поправи тя. — И стига си се притеснявал за твоите венерианци. Който и да ги връхлети, ще трябва да се оттегли и да си поблъска главата, също като нас.

Госейн реши, че жената е права. Логиката й беше Аристотелова и нямаха никаква информация, която да потвърди разсъжденията й, но тя му посочи най-убедителния довод. Бяха твърде уморени и със забавени реакции. И насред битките необходимостта от отдих си остава жизненоважна.

— А това замъгляване… — изрече накрая Джилбърт. — Какво го предизвиква?

— Просто се събуждаме и край — увери го Лийдж.

Той я зяпна.

— Без да кажа или направя нещо?

— Без нито една дума…

Госейн се събуди в мрака и помисли: „Наистина е крайно време да се заема с този мой допълнителен мозък“. Веднага се озадачи, че му хрумна точно това насред сън.

В края на краищата, съвсем разумно беше решил да отложи тази задача до пристигането си на Венера.

Чу се шумолене откъм съседното легло. Лийдж включи осветлението.

— Не виждам никаква ясна картина. Какво става?

И тогава той осъзна промените в себе си. Допълнителният му мозък работеше, сякаш бе започнал автоматичен процес след ключова дума. Усещаше това по-отчетливо от ударите на сърцето си или дишането си. Само че този път не бе предизвикал съзнателно процеса.

— Кога престана да виждаш?

— Току-що — почти мрачно обясни предсказателката. — Предупредих те, че ще започне по това време, но не очаквах нищо подобно, а само временно замъгляване.

Госейн кимна. Бе решил да проспи времето до следващото смущение във виденията на предсказателката. И го дочака. Обърна се по гръб, затвори очи и съзнателно отпусна мускулите около кръвоносните съдове в мозъка си — съвсем прост процес на самовнушение. Струваше му се, че така най-лесно ще прекрати активността в допълнителния си мозък.

Но след малко се почувства безпомощен. Как някой би могъл да спре дейността на сърцето или белите си дробове… или пък размяната на импулси между невроните, започнала толкова неочаквано?

Надигна се да седне на леглото, обърна се към Лийдж. Канеше се да й признае неуспеха си. Изведнъж видя нещо странно. Стори му се, че тя става и напълно облечена отива до вратата. А после вече седеше до маса, където бяха капитан Фрий и самият Джилбърт Госейн. Лицето й сякаш трептеше пред погледа му. Съзря я отново, още по-неясно очертана за сетивата му. Очите й бяха широко отворени, тя казваше нещо, което Госейн не можеше да чуе.

А в следващия миг той пак беше в стаята. Предсказателката седеше напрегнато на ръба на леглото си с вторачен в него изумен поглед.

— Но какво е това? — промълви тя. — Всичко си остава замъглено.

Джилбърт веднага се изправи и започна да се облича.

— Не ме питай засега. Може би ще напусна кораба, но скоро ще се върна.

Не му отне много време да съсредоточи съзнанието си върху една от точките, които бе запаметил на Венера преди два месеца и половина.

Усещаше лекото пулсиращо излъчване на допълнителния си мозък. Наложи си да се отпусне както в леглото. И забеляза как точката започна да се променя забележимо. Долови и как допълнителният мозък непрекъснато проследяваше и запомняше промените. Имаше мигновени преходи и паузи в процеса. Всеки път образът в паметта му отново се проясняваше… но вече друг.

Затвори очи. Нямаше никаква разлика. Промените в картината продължаваха. И незнайно как разбираше, че на Венера са минали три седмици, после месец, накрая и целият период след заминаването му. А неговата представа все така съвпадаше със запаметената точка до двадесетия знак след десетичната запетая.

Отвори очи, разтърси всеки мускул в тялото си и се принуди с усилие да осъзнае къде се намира в момента.

При втория опит му беше по-лесно. При третия също. Осмия път пак усещаше леката неравномерност, но когато вниманието му се насочи отново към стаята, Госейн знаеше, че може да контролира този процес.

Вече не усещаше излъчването от допълнителния си мозък.

— Няма размити картини! — веднага избълва Лийдж и се запъна. След малко добави: — Само че ще се повтори почти незабавно.

— Да, защото тръгвам ей сега — кимна Джилбърт.

Без да се колебае, произнесе мислено ключовата дума за запаметената точка.

И мигновено се пренесе на Венера. Както и очакваше, озова се зад колоната, където се криеше след кацането на „Президентът Харди“.

Обърна се бавно и нехайно, за да провери забелязал ли е някой появата му. Наблизо имаше двама мъже. Единият вървеше към изхода, другият се взираше право в него. Госейн тръгна към мъжа, който в същия миг се запъти към него. Веждите на венерианеца се свиха от недоумение.

— Боя се, че ще трябва да останете тук, докато повикам детектив — каза той. — Случайно наблюдавах мястото, където вие… — Запъна се за секунда. — … където изникнахте.

— Винаги съм се питал как ли изглежда това за страничен наблюдател — промърмори Джилбърт. Нямаше намерение да крие истината. — Моля ви незабавно да ме заведете при вашите военни специалисти.

Непознатият се взря замислено в него.

— И вие ли сте от последователите на не-А?

— Да.

— Да не се казвате Госейн?

— Да, аз съм Джилбърт Госейн.

— Аз съм Армстронг — представи се мъжът и усмихнат му протегна ръка. — Чудехме се какво ви се е случило… — Той не довърши изречението. — Да побързаме.

Не тръгна към вратата, както Джилбърт очакваше. Армстронг му обясни:

— Съжалявам, ако това ви учудва, но щом искате да не се бавим, трябва да дойдете с мен. Думата „деформатор“ означава ли нещо за вас?

Госейн кимна.

— Засега не разполагаме с много — призна мъжът. — Вярно, произвеждаме ги в огромни количества, но за съвсем други цели.

— Знам. Корабът, в който пътувах насам, се сблъска с плодовете на вашия труд.

Тъкмо доближаваха деформатора, но Армстронг спря като прикован. Лицето му пребледня.

— Искате да кажете, че отбраната ни нищо не струва?

Госейн се поколеба.

— Още не съм сигурен, но се боя, че е така.

Мълчаливо изтърпяха мигновената тъма на скока. Когато Армстронг отвори вратата, излязоха в дъното на коридор. Закрачиха бързо към неколцината мъже пред затрупани с документи бюра. Госейн изобщо не се учуди, че придружителят му не познаваше никого тук. На жителите на Венера можеше да се разчита, затова всеки имаше достъп и до най-секретните обекти.

Армстронг се представи на човека, седнал най-близо до вратата и му каза, че е довел Госейн. Мъжът стана веднага и протегна ръка.

— Аз съм Елиът. — Извърна глава към съседното бюро и подвикна: — Ей, Дон, обади се на доктор Кейр. Джилбърт Госейн е тук.

Джилбърт реши да не чака Кейр. Нямаше време. Обясни накратко за нападението, подготвяно от Енро. Предизвика оживление, но не каквото очакваше.

— Значи Кранг си е свършил работата — каза Елиът. — Бива си го.

Госейн тъкмо се канеше да продължи, но загуби дар слово и зяпна. Прозрението го заслепи за миг като силен лъч.

— Значи Кранг е отишъл на Горгзид, за да подтикне някак Енро към атака срещу Венера…

Млъкна, защото се сети за мъртвородения заговор срещу диктатора. Вече му беше ясно, че изобщо не е било нужно да успеят. Но радостта му бързо се стопи. Разказа на събралите се наоколо венерианци за предсказателите и завърши мрачно:

— Още не съм проверил предположението си, че тези ясновидци могат да проникнат през защитните ви системи, но ми се струва съвсем логично да съм прав.

Групата не умува дълго. Заведоха го при видеофон, където друг мъж натискаше бутони и тихо говореше с комуникационен робот. Вдигна глава и се обърна към Госейн.

— Свързахме се в общата мрежа. Моля ви, повторете информацията, с която разполагате.

Този път Джилбърт не пропусна и последната подробност. Описа културата на предсказателите и подчиняващото се на таламусните реакции съзнание у онези, които бе срещнал на тяхната планета. После разказа за Следовника и обясни предположенията си за загадката на сенчестата твар. Накрая стигна до Енро, положението в двореца и на Горгзид. Не забрави и Елдред Кранг.

— Току-що научих, че Кранг се е стремял да подтикне Енро към изпращане на ескадра срещу Венера. Вече мога да ви съобщя, че изпълни задачата си успешно, но за съжаление не е подозирал за съществуването на предсказателите. В атаката, която ще последва скоро, неприятелят ще има такова предимство, че едва ли някой, участвал в изграждането на отбраната около Венера и Земята, е могъл да допусне подобно положение. — Госейн завърши тихо: — Помислете за това.

Елиът седна на освободеното от него кресло и каза сериозно:

— Изпращайте коментарите и предложенията си по обичайния начин.

Джилбърт пожела да узнае какъв е този начин. Оказа се, че малки групи се събираха да обсъдят проблемите и да измислят възможно най-добрите решения. После по един човек от всяка група се срещаше за обсъждане с други представители. Така предложенията се предаваха от равнище на равнище към групи, опиращи се на все по-многобройни поддръжници на един или друг подход.

Тридесет и седем минути след призива на Елиът електронният мозък го запозна с четирите основни решения, подредени по степента на неотложност.

Първо, да се съсредоточат всички сили на отбрана по линията, свързваща Слънцето със звездата Гела. Там беше базата, откъдето щяха да се прехвърлят бойните кораби на врага. Така реакцията на защитните роботи нямаше да отнеме повече от две-три секунди. Неуспехът би означавал всеобща гибел, затова оставаше да се надяват, че подобна линейна отбрана ще изненада противника въпреки вероятното присъствие на предсказатели и цялата ескадра ще бъде пленена.

Второ, Лийдж да прехвърли разрушителя до Венера и да проверят как предсказателката ще се справи с отбраната, след като вече знае как е изградена.

Трето, да се откажат от плана за тайна подкрепа на Галактическия съюз срещу Енро и да предложат явно всички оръжия, с които разполагат. Не биваше да пренебрегват вероятността с тяхната помощ да бъде злоупотребено и последвалият мир под отмъстителното господство на Съюза да се окаже не по-добър от пълната победа на диктатора. В замяна да поискат планетите от Галактическия съюз да приемат заселници от Венера.

Четвърто, да напуснат Венера.

Госейн се пренесе обратно в разрушителя и уговори с капитана и предсказателката как да направят третия опит за пробив през отбраната. Искаше му се да остане в кораба, но Лийдж не се съгласи.

— За миг да изтърва картината и с нас е свършено. Можеш ли да ми обещаеш, че няма да има замъгляване?

Госейн не можеше да обещае. Засега не беше овладял собствената си нова дарба да предвижда бъдещето, както и въздействието й върху Лийдж.

— Ами ако се случи, макар че съм на Венера? Пак ще бъда в твоя обсег.

— Положението на кораба няма да е свързано пряко с тебе — възрази предсказателката. — Нали ти казах, че тези видения си имат определени граници.

Само че дарбата й не изглеждаше никак ограничена, когато след минута-две У-381907 се появи пет километра над галактическата база на Венера и устремно се понесе през атмосферата на планетата. Само миг по-късно управляемите ракети полетяха след него. Корабът се мяташе насам-натам като мълния и успяваха да следят движенията му само на видеоекраните, показващи го чрез отдалечени камери.

Поне десетина пъти атомните бойни глави се взривяваха там, където разрушителят се намираше преди секунда, но корабът вече беше далече извън радиуса на поражение. След едночасова напразна игра на котка и мишка центърът за управление заповяда на всички роботи да прекратят преследването.

Госейн се уеднакви в разрушителя, седна пред пулта вместо изтощената Лийдж. След малко кацнаха на космодрума на управлението за военна промишленост.

Нямаше нужда да казва на венерианците какво мисли. Пробивът беше достатъчно красноречив.

Предсказателите можеха да проникнат през плътната защитна система от роботи.

Три часа по-късно, насред вечерята Лийдж изведнъж замръзна на стола си.

— Кораби! — Остана неподвижна дълги секунди и бавно си отдъхна. — Всичко е наред. Плениха ги до един.

Чак след четвърт час от центъра за управление потвърдиха, че съсредоточената ударна сила от петнадесет милиона роботи за контрол на съзнанието е заловила сто осемдесет и един бойни кораби, сред които два флагмана и осем кръстосвачи.

Госейн се присъедини към многобройната група, влязла в един от флагманските кораби. Побързаха да изведат офицерите и екипажа. Специалисти се заеха да проучат устройството на кораба. Джилбърт им помогна с това, което бе научил на разрушителя.

През следващите дни се опита няколко пъти да използва новата си способност, но виденията от бъдещето се наслагваха и разпадаха. Явно не успяваше да се отпусне напълно. А и беше твърде зает, за да има време за нещо повече от кратък разговор с доктор Кейр.

— Мисля, че си на прав път — одобри психиатърът. — Ще трябва да се заемем с това обстойно, когато ни се освободи повече време.

Точно време не достигаше през тези дни. Разпитите потвърдиха това, което Лийдж обяви цяло денонощие по-рано — в екипажите не бяха включени предсказатели.

Този факт с нищо не промени плановете на венерианците. Всеобщото допитване показа, че според повечето жители на планетата следващата ескадра ще се появи след броени седмици, че в корабите ще има предсказатели и че могат отново да се справят с противника въпреки присъствието на ясновидците.

Въпреки всичко трябваше да напуснат Венера. Денонощно се сменяха групи, които монтираха допълнителни деформатори в корабите — същите като онези, с които доброволците от Ялерта се прехвърляха във флотата на Енро в Шести декант.

Залавянето на ескадрата даде възможност на венерианците да наредят щафета от кораби до точка, отдалечена на осемстотин светлинни години от най-близката база на Галактическия съюз. Оттам вече можеха да се свържат по видеофона.

Учудващо лесно се споразумяха със Съюза. Иначе упоритият и муден Мадрисол се оказа особено склонен да се вслуша в доводите на хора от звездна система, която вече произвеждаше всеки ден по дванадесет милиона отбранителни робота от напълно непознат за него вид.

Флота от хиляда и двеста бойни кораба се възползва от наредената в линия пленена ескадра и се прехвърли към Гела. Четирите планети бяха завзети само за четири часа. Силите на диктатора вече не можеха да нападнат Венера и Земята от тази посока, без да си възвърнат преди това базата.

И това нямаше значение. За венерианците Галактическият съюз беше не по-малко опасен от Енро. Ако последователите на не-А останеха на една планета, бяха изложени на прищевките на хора, които можеха да се уплашат от тях просто защото бяха различни. Хора, които скоро щяха да приветстват екзекуциите на милиони също толкова неуравновесени свои врагове. Хора, които скоро щяха да открият, че новите оръжия не са всемогъщи.

Никой не можеше да предвиди реакцията им. Току-виж приемат лошата новина като нещо разбиращо се от само себе си. Или пък изведнъж ще забравят всички преимущества на предложените им защитни системи само защото не са абсолютното съвършенство, толкова жадувано от всеки човек с таламусно мислене.

Затова венерианците премълчаха недостатъците на оръжията си по време на срещите, на които беше решено от двеста до двеста хиляди последователи на не-А да се заселят незабавно на всяка от десетките хиляди планети на Съюза.

Още обсъждаха последните дреболии, а преселението започна.

Госейн изпитваше най-противоречиви чувства, докато наблюдаваше събитията. Не се съмняваше, че напускането на Венера е неизбежно, но този път логиката не му помагаше с нищо.

Да изоставят Венера… Трудно му беше да осъзнае, че тези двеста милиона души ще се разпръснат из далечните кътчета на галактиката. Знаеше, че така общността им като цяло ще си осигури безопасност. Отделни хора можеха и да пострадат, докато продължаваше тази война на всички войни. Възможно беше и да се сблъскат с враждебността на населението на една или друга планета, макар да не му се вярваше. Все пак щяха да са твърде малобройни, за да ги възприемат като заплаха, а пък всеки венерианец щеше бързо да прецени особеностите на новата среда и да се впише в нея по най-подходящия начин.

Сега навсякъде щеше да има мъже и жени, овладели не-А, открили цялата мощ на уравновесената психика. Повече нямаше да бъдат застрашена изолирана общност на една-единствена планета. Госейн подбра няколко от групите, преместващи се на сравнително близки планети, и се прехвърляше заедно с тях, за да се увери, че ще се настанят добре и нищо не ги заплашва.

На всяка от тези планети имаше демократично управление. Венерианците просто се разтваряха в гъмжилото от местни жители, повечето от които дори не подозираха за пристигането им.

Джилбърт успяваше да проследи преселението само на групи, избрани съвсем случайно. Десетки хиляди светове приютяваха странните бежанци. Не биха му стигнали и хиляда живота да се отбие навсякъде. На Венера оставаха не повече от милион жители. Както и преди, щяха да изпълняват мисията си спрямо милиардите хора на Земята, които не знаеха за случилото се. За тях системата по овладяване на не-А щеше да продължи така, сякаш нищо не се е променило.

Реките от преселници, вливащи се в деформаторите, постепенно се превърнаха в поточета, после почти изчезнаха. Докато последните групи се прехвърляха, Госейн отиде в Ню Чикаго, където подготвяха един от пленените флагмански кораби, преименуван на „Венера“, за екипаж, включващ него, Лийдж, капитан Фрий и екип от технически специалисти.

Попадна в почти пуст град. Оживление кипеше само в скритите под земята заводи и във военния команден център. Елиът изпрати Джилбърт до кораба, за да му съобщи последните получени сведения.

— Още не знаем накъде клонят сраженията, но може би нашите системи влизат в бой точно сега. — Той се засмя и поклати глава. — Съмнявам се, че някой ще си направи труда да ни осведомява. Влиянието ни намалява непрекъснато. Отношението към нас е някаква смес от снизхождение и досада. С едната ръка ни потупват по рамото, защото сме изобретили оръжията, които според тях ще донесат решителния обрат във войната… но това няма да стане. А с другата ни побутват в ъгъла и ни напомнят, че сме малобройни и незначителни, затова е редно да оставим всичко в ръцете на експертите по галактическите дела. — Помълча и макар да изглеждаше развеселен, продължи съвсем сериозно: — Дори и да не подозират, всеки последовател на не-А ще се опита да повлияе върху възможния край на войната. Естествено, стремим се към мир, а не към безкрайни битки. Няма да проличи веднага и това, че не желаем да допуснем разделението на галактиката на две половини, ненавиждащи се до полуда помежду си.

Госейн кимаше. Водачите на галактиката може би тепърва щяха да осъзнаят какво става… или пък никога нямаше да се досетят. Влиянието нямаше да се проявява грубо, но скоро направеното от Елдред Кранг щеше да бъде подкрепено от още двеста милиона като него. Джилбърт се сети за един въпрос, който се канеше да зададе от няколко дни.

— Кой създаде новия тип роботи?

— Институтът по обща семантика, под ръководството на покойния Лавоасьор.

— Ясно. — Госейн обмисли следващия въпрос. — А кой насочи вниманието ви към възможната им употреба за отбрана, оказала се толкова успешна?

— Кранг. Лавоасьор му беше близък приятел.

Джилбърт чу каквото искаше и заговори за друго.

— Кога потегляме?

— Утре сутринта.

— Добре.

Новината го развълнува приятно. Няколко седмици беше твърде зает, за да отделя време за размишления, но не забравяше, че Енро и Следовника си остават сили, с които трябва да се съобразява.

Чакаше го и още по-голяма загадка — онзи, който бе уеднаквил съзнанието му в нервната система на Ашаргин.

Предстоеше му да свърши твърде важна работа.

XVIII

В името на здравия разум, помнете: „Картата не е територията, думата не е онова, което описва“. Във всеки случай, когато бъркат картата с територията, в организма се насажда „семантично смущение“. Това състояние се запазва до момента, когато бъдат осъзнати границите на картата.

Откъси за не-А

На следващата сутрин могъщият флагмански кораб се устреми през мрака между звездите. Освен екипажа от последователи на не-А носеше и сто хиляди роботи за контрол на съзнанието.

Още след първия скок прекратиха движението по молба на доктор Кейр.

— Твърде рядко имахме възможност да те изследваме — каза той на Госейн. — Едва ли може да се намери по-неуловим човек от тебе. И все пак научихме нещо. — Извади няколко снимки от куфарчето си. — На тази е допълнителният ти мозък от преди седмица. — Този участък от снимката направо грееше от преплитането на милиони тънички линии. — Просто кипи от активност. А като си припомним, че по едно време единствената му връзка с тялото ти и останалата мозъчна тъкан наглед бяха само кръвоносните съдове, както и влияещите им нерви… сегашното му състояние е несравнимо по-будно. — Той помълча. — Да поговорим за по-нататъшното ти обучение. Обмислихме с колегите ми това, което ни каза и имаме предложение към тебе…

— Първо аз имам въпрос — прекъсна го Джилбърт.

В последния момент се поколеба. Канеше се да каже нещо, което привидно нямаше никаква връзка с разговора им, но го занимаваше непрекъснато след вчерашните новини от Елиът.

— Кой определи насоката на обучението ми, когато Торсън поиска да се занимавате с мен?

Веждите на доктор Кейр се събраха на челото.

— О, всички предлагахме как да стане, но според мен най-много натежа мнението на Кранг.

Пак той! Елдред Кранг знае и как да бъдат насочвани в развитието си допълнителни мозъци. Елдред Кранг предава съобщения от Лавоасьор, преди това по-ранно и старо тяло на Госейн да умре. Отново и неизбежно му се налагаше да се занимава с проблема Кранг. Постара се да обясни кратко и безпристрастно на събеседниците си какво знаеше за венерианския детектив. Когато свърши, доктор Кейр вече клатеше глава.

— Кранг дойде да го прегледам точно преди да замине от Венера. Чудеше се дали не се разболява от претоварване. И мога да те уверя, че е съвсем нормален човек, усвоил не-А, макар че рефлексите и хармонията в съзнанието му са на такова равнище, каквото съм срещал само веднъж или два пъти в цялата си работа като психиатър.

— Значи е съвсем сигурно, че няма допълнителен мозък?

— Без никакво съмнение.

— Ясно…

Поредната затръшната врата. Досега Госейн таеше надеждата, че Елдред Кранг може да се окаже космическият играч, уеднаквил съзнанието му в тялото на Ашаргин. Трябваше да потърси друго обяснение на загадката.

— Има нещо — каза една психиатърка, — което сме обсъждали помежду си, но едва ли е известно на Госейн. Ако Лавоасьор е предал на Кранг знанията какво обучение е подходящо за допълнителните мозъци — а вече пролича, че методът не е особено добър — можем ли да предположим, че всички тела на Лавоасьор-Госейн са минали през тази неправилна подготовка? — Гласът й затихна, когато добави: — Смъртта на Лавоасьор ми се струва доказателство, че той не е бил надарен с ясновидство, но от друга страна вие, господин Госейн, като че сте пред прага и на тази, и на други способности.

— После ще се занимаваме с подробностите — намеси се доктор Кейр. — Сега ми се иска Госейн да направи един опит.

Обясни какво имаше предвид и Джилбърт възрази:

— Но дотам има деветнадесет хиляди светлинни години!

— Опитай! — настоя психиатърът.

Госейн се подвоуми, но въпреки всичко се съсредоточи върху една от запаметените точки в небесния дом на Лийдж. Олюля се от усещане, подобно на световъртеж. Стреснат, той едва се пребори с гаденето. Огледа изумен хората наоколо.

— Май за малко не достигнах уеднаквяване до двадесетия знак. Мисля, че втория път ще успея.

— Опитай пак! — подкани го Кейр.

— Но какво да правя след като се озова там?

— Виж накъде вървят нещата. Ние ще те последваме до най-близката база.

Джилбърт кимна и затвори очи. Непрекъснато променящата се картина на запаметената точка стана рязко отчетлива.

Когато отвори очи, беше в небесния дом.

Отначало не помръдна, за да се ориентира. Долавяше спокойно излъчване някъде наблизо. Предположи, че слугите още си изпълняват задълженията в този въздушен кораб.

Отиде до извития прозорец и надникна надолу. Рееха се над равна местност. Далеч вдясно блещукаше вода. Постепенно морето се изгуби от погледа му. Това му подсказа нещо.

Наведе се над пулта за управление и се изправи почти мигновено, щом видя как са нагласени уредите. Небесният дом още обикаляше в кръга, по който самият Госейн го бе насочил преди да проникне успешно в разрушителя.

Изобщо не пипна пулта. Не пренебрегваше вероятността някой да му е заложил капан, макар че на пръв поглед всичко беше недокоснато.

Не забеляза нищо необичайно и в магнитното поле. Освободи съзнанието си и се постара да види какво ще се случи. Но в единственото му видение пилотската кабина си оставаше празна.

Време беше за въпроса: „А сега накъде?“

Да се върне във флагманския кораб? Само ще загуби време. Искаше да провери колко е продължило прехвърлянето му на Ялерта, но можеше да остави това за по-късно.

Събитията не спираха своя ход. Все още имаше изложени на опасност мъже и жени, за които се чувстваше донякъде отговорен — Кранг, Патриша, Нирена, Ашаргин…

Крайно време беше да лишат от власт един диктатор и да спрат на всяка цена колосалната му военна машина.

Взе решението си без да протака.

Озова се на запаметената точка в Убежището на Следовника, точно пред входа на енергийната централа. Качи се на горния етаж без никой да му попречи и се спря само веднъж, за да попита някакъв мъж къде е жилището на Следовника.

— Бях повикан тук — обясни, — и бързам.

Служителят явно имаше желание да му помогне.

— Не сте тръгнал в правилна посока, но ако завиете по този страничен коридор, ще стигнете до голямо преддверие. Там ще ви кажат откъде да минете.

Госейн се съмняваше, че някой би го упътил вежливо. И все пак съвсем скоро попадна в помещение, оказало се по-малко от очакванията му. Изглеждаше толкова обикновено, че отначало се усъмни дали е влязъл, където искаше.

Много хора седяха на кресла около масички, а зад ниска дървена преграда имаше осем бюра и до всяко се бе настанил чиновник. По-нататък през отворената стъклена врата се виждаше кабинет с едно-единствено голямо бюро.

Мина зад преградата и тръгна към вратата. Неколцина от чиновниците се надигнаха нерешително да го възпрат, но той не им обърна внимание. Отново местеше постоянно парчето тел в пилотската кабина на въздушния кораб, за да не го усети Янар преждевременно.

Чак когато затваряше вратата, предсказателят усети присъствието му и сепнато вдигна глава. Зад Янар имаше още една врата и Джилбърт се насочи право към нея. Другият мъж скочи и му се изпречи наперено.

— Ще влезеш вътре само през трупа ми.

Госейн спря. Вече бе проникнал с допълнителния си мозък в следващата стая и не долови никакви признаци на живот. Не беше съвсем надеждно доказателство, но засега нямаше причина да прибързва.

Изгледа намръщено предсказателя. Нямаше желание да го убива, а и без това разполагаше с най-различни начини да го махне от пътя си. Предпочете да задоволи любопитството си. Отдавна чакаше да научи отговорите на няколко въпроса.

— Като агент на Следовника ли действаше в кораба на Лийдж?

— Естествено — сви рамене Янар.

— Искаш да кажеш, че иначе въздушният дом не би ни взел толкова навреме?

Другият кимна сдържано. Беше нащрек.

— Но защо ни бе дадена тази възможност да избягаме?

— Следовника смяташе, че е твърде опасно да те остави тук. Можеше да му съсипеш Убежището.

— Тогава защо ме е прехвърлил на Ялерта?

— За да те държат предсказателите под око.

— Само че от това нищо не излезе, нали?

— Точно така.

Джилбърт се замисли. Скритият в отговорите смисъл го стъписа. Впитият му в предсказателя поглед стана по-суров. Имаше още въпроси, особено за Лийдж. Не че бяха толкова важни. Тя доказа достатъчно привързаността си към него, а с дреболиите не искаше да се занимава.

Нямаше защо да се бави повече. Уеднакви Янар в килията, където бе попаднал заедно с Лийдж и Джуриг преди няколко седмици.

Отвори вратата и влезе в стаята, която според него беше личният кабинет на Следовника. Както и очакваше, не завари никого.

Заоглежда се с жив интерес. Срещу вратата бе поставено огромно бюро. Лявата стена бе заета от вградени шкафове за документи, а дясната — от сложна (и някак различна от познатите) система деформатори и контролни системи.

Отдъхна си, но изпита и разочарование. Прецени следващия си ход. Янар нямаше да му се пречка повече, макар и това да нямаше особено значение. Този човек беше по-скоро излишен дразнител, а не опасност.

Огледа шкафовете. Всички имаха магнитни ключалки, но той прекъсна всяка схема за броени секунди с допълнителния си мозък. Чекмедже след чекмедже се плъзгаха безшумно навън, щом ги докоснеше. Всеки документ представляваше прозрачна електронна плака също като указателя на двореца в Горгзид.

На всеки последователен слой молекули бяха запечатани множество страници текст. Светваха на плаката при плъзгането на регулатора отстрани.

Госейн най-сетне намери плаката със своето име. В документа имаше четири страници. Оценките бяха много обективни, но повече място заемаше изложението на предприетите срещу него действия. В началото видя забележка: „Прехвърлена информация от ГЕ-4408С“. Явно беше препратка към друг документ. Споменаваше се за обучението му по заповед на Торсън. Отдолу беше написано: „Не успях да открия никой от участниците в това обучение и научих за него твърде късно, за да го предотвратя“.

На няколко места срещна името на Дженесън. Следваше описание на системата от деформатори, използвана за прехвърлянето на Госейн от Венера. „Устройството бе създадено за мен от същите хора, които направиха и С. Изглежда като съвсем обикновена кухненска маса.“ И добавено отстрани: „Доста хитроумно.“

Джилбърт не намери в четирите страници каквото търсеше. Очакваше да запълни собствената си представа за случилото се между него и Следовника. Но текстът беше твърде сбит и изброяваше само факти. В края на последната страница откри забележка: „Виж Ашаргин“.

Извади и досието на принца. Беше значително по-дълго. В началото се занимаваше с живота на Ашаргин след изпращането му в Храма на Спящия бог. Едва накрая откри връзката между двата документа: „При разпит с детектор на лъжата, проведен от Енро, Ашаргин няколко пъти спомена името на Джилбърт Госейн. Да се проучи.“

Последният абзац гласеше: „Принудителният брак между принц и принцеса Ашаргин изглежда се превърна в действителна, а не само във формална връзка между тях. Промените в характера на този човек трябва да бъдат незабавно изяснени въпреки новото схващане на Енро, че склонният към сътрудничество принц може да му бъде полезен дори след края на войната. Според предсказателите поведението му през следващите три седмици заслужава особено внимание.“

Нямаше дори намек кога са започнали тези три седмици, не се споменаваше опитът на Госейн-Ашаргин да се прехвърли на Венера, нито пък се казваше кога се е върнал в двореца.

Джилбърт прибра досието в шкафа и се зае с останалата част от стаята. Откри тясна вратичка, умело скрита между деформаторите. Водеше към малка спалня, в която Госейн откри само един предмет — старателно оправено легло.

Нямаше дори гардероб, но намери и миниатюрна баня. Десетина кърпи и хавлии висяха на прост напречник от метал. Ако това беше истинското жилище на Следовника, сенчестата твар изглежда не си угаждаше прекалено.

Госейн прекара остатъка от деня в проучване на Убежището. Не забеляза нещо необикновено. Имаше жилища за слугите, етажи с усърдно работещи чиновници. Мазето беше заето от енергийната инсталация, а цяло крило — от затворническите килии.

Чиновниците и техниците, които поддържаха реактора и генератора, живееха в къщи по брега, встрани от основната сграда. Янар и петима други предсказатели живееха в апартаменти, в които се влизаше от страничен коридор. Зад сградата имаше достатъчно просторен хангар за десетина небесни домове. Госейн надникна вътре и преброи седем големи машини и три по-малки самолета, подобни на онзи, който го нападна по време на бягството му оттук.

Никой не му попречи. Разхождаше се свободно из постройките и по целия остров. Май никой нямаше нито властта, нито желанието да го спре и да го разпита. Вероятно не се бяха сблъсквали с такъв натрапник досега и чакаха самият Следовник да се справи с него.

Чакаше го и Госейн, обзет от съмнения, но твърдо решен да не си тръгва. Искаше да направи нещо, защото долавяше, че събитията около него се ускоряват.

Вече имаше план за действие, оставаше само да пристигне флагманският кораб.

Преспа първата нощ в малката спалня до кабинета на Следовника. Унесе се в спокоен сън, защото настрои допълнителния си мозък да реагира на всяка промяна в деформаторите. Още не знаеше дали Следовника постига странната си сенчеста форма чрез тези устройства, но всичко научено досега го подтикваше към това предположение.

И му беше ясно как да провери или отхвърли догадката си.

На другата сутрин се уеднакви в небесния дом на Лийдж, изяде си закуската, докато три прислужници бдяха за всяко негово желание. Стори му се, че неговата вежливост ги смущава. Нямаше време да ги учи на самоуважение. Захвана се с работата си.

Първо нави килима в дневната. Започна да реже металните плочи на пода там, където стоеше Следовника при появата си.

Намери деформатора точно където очакваше.

Каза си, че това е достатъчно доказателство. Натъкна се на още едно в килията, където се бе събудил за пръв път на Ялерта. Пред зяпналия от изумление Янар разби наглед плътния метален нар и отдолу намери поредния деформатор.

Да, ставаше все по-ясно. Сигурно кризата наближаваше.

През втората нощ също не се случи нищо. Третия ден Госейн отдели за документите в шкафовете. Две от страниците за Секох привлякоха вниманието му, защото не бе открил такива сведения за него в паметта на Ашаргин. А четиридесет и седемте страници за Енро бяха в няколко раздела. Само потвърдиха вече познатото, макар и да съдържаха множество подробности. Мадрисол бе оценен като опасен и амбициозен човек. Описанието за адмирал Палеол беше изчерпателно — убиец. „Този мъж е неумолим“, бе написал Следовника. Красноречиво определение от същество, което също не се отличаваше с милосърдие.

Джилбърт провери данните само за известните му хора, надникна и в някои препратки. Нужна беше голяма група от специалисти, за да прехвърлят десетките хиляди плаки и да обобщят информацията.

На четвъртия ден заряза документите и се зае да обмисли грижливо плана за своите действия и за използването на флагманския кораб. Беше прахосничество цял кораб да се влачи след него из галактиката, след като общата им цел беше да стигнат до Горгзид.

„Енро е защитил родната си планета, като е наложил толкова строга система за контрол над раздаването на матриците за тамошната база, че е невероятно страничен човек да се добере до някоя, служейки си с нормални похвати. Но за човек с допълнителен мозък в главата си сигурно не е трудно да се докопа до такава матрица…“

Още размишляваше, когато долови отдавна чакания сигнал. Флагманският кораб бе прекъснал скока си близо до базата, отдалечена на хиляда и сто светлинни години от Ялерта.

Госейн се прехвърли незабавно във „Венера“.

— Сигурно си се уеднаквил в кораба за около час — пресметна доктор Кейр.

Нямаше как да измерят изминалото време по-точно. Но скоростта на придвижване на Джилбърт беше извънредна в сравнение с тромавото прехвърляне на „Венера“, проточило се над деветдесет часа.

Само час… Смаяният Госейн тръгна към големия прозрачен купол в командната зала на кораба. Не беше от хората, на които тепърва трябва да се обясняват огромните разстояния в космоса и точно затова новооткритите възможности на неговия допълнителен мозък го зашеметиха.

Плътният мрак отвън сякаш се притискаше към прозрачната повърхност. Обикновените сетива на Джилбърт нямаше по какво да се ориентират и ярките точици на звездите привидно бяха на стотина метра от него. Илюзията за близост. Но за него звездите наистина не бяха далечни. За пет и половина часа можеше да се прехвърли през сто хиляди светлинни години, до другия край на галактиката… стига там да има точка, която е запаметил.

Елиът застана до него и му подаде матрица.

— Най-добре да тръгвам — каза Госейн. — Няма да съм много спокоен, докато съдържанието на онези шкафове не бъде пренесено във „Венера“.

Уеднакви се обратно в кабинета на Следовника.

Извади матрицата от защитната й обвивка и я постави внимателно на бюрото. Щеше да е твърде зле, ако флагманският кораб се прехвърлеше право при нея, но там беше Лийдж, която да се погрижи за навременното прекъсване на скока към Ялерта.

Както и очакваше, след три часа „Венера“ се появи пад острова. Групите слязоха в Убежището, а Джилбърт се върна в кораба.

С учудване чу от доктор Кейр, че няма да има нито експерименти, нито продължаване на обучението му.

— В твоя случай ще приложим „лечение чрез работа“ — обясни психиатърът. — Ще се учиш сам от опита си. — Постара се да обясни набързо. — Честно казано, Госейн, овладяването на твоите дарби ще отнеме доста време, а ти засега се справяш много добре. Струва ми се, че имаш предимство, което е липсвало на Лавоасьор. Открил си, че можеш да правиш и други неща и си се опитал да ги постигнеш. Почти сигурно е, че Лавоасьор не е знаел за предсказателите, иначе поне е щял да спомене за тях пред Кранг. Значи дори не му е хрумвало, че би могъл да развие у себе си способността за предсказване на бъдещето.

— Щом е така — каза Джилбърт, — веднага ще отида в кабинета на Следовника и ще използвам деформатора му.

Сети се и за една дреболия, щом се озова в Убежището. Уеднакви Янар с единствената точка на остров Крест, която бе запаметил. Щом приключи с тази проява на снизхождение, присъедини се към групата, която изучаваше личната система от деформатори на Следовника. Вече бяха получили интересни резултати.

— Най-съвършеното устройство, което сме виждали досега — увери го един от техниците. — И най-сложното. Ще трябва още дълго да умуваме над някои от схемите.

Вече основаваха работата си на предположението, че тези деформатори постигаха уеднаквяване дори отвъд двадесетия знак след десетичната запетая.

— Затова ще поостанем на Ялерта, а и ти ще можеш да се прехвърлиш обратно при нас. И ще чакаме кораба, който Енро е пратил да замени разрушителя. Може да наближи планетата всеки момент.

Госейн прие, че поне последната им цел си струва чакането. Жизненоважно беше флотата на диктатора да не разполага с повече предсказатели.

Не беше толкова сигурен, че е нужно да чакат и него. Може би му предстояха продължителни усилия да си свърши работата там, където отиваше. Надяваше се, че грешката в тези деформатори е достатъчно малка и прехвърлянето няма да го забави излишно. Иначе беше напълно уверен в способността си да се върне на кораба почти мигновено.

Всички се съгласиха, че няма време за губене, а изучаването на системата можеше да се проточи.

Госейн бе установил, че устройството е разделено на две части. В едната имаше три деформатора, които да се нагласят за която и да е схема.

В другата имаше само един. Управляваше се с натискане на малко лостче. Джилбърт се бе убедил от опит, че такива механизми прехвърлят на определено място с помощта на постоянно вградена матрица. Много му се искаше да попадне в истинското средище на Следовника, където и да се намираше в галактиката.

Без колебания натисна лостчето.

Не помръдна в първия миг след мрака. Огледа голямата стая, чиито стени бяха скрити от книги. През полуотворена врата се виждаше краят на легло.

Потърси признаци на живот с допълнителния си мозък. Забеляза множество източници на излъчване, но всичко беше мирно и тихо. Доколкото можа да се увери, съседната стая беше празна.

Погледът му се стрелкаше бързо насам-натам. До деформатора, към който се бе уеднаквил, имаше друг под прав ъгъл.

Не видя нищо по-интересно. Запамети пода пред краката си, отиде до рафтовете и взе една книга. Беше на езика на Горгзид.

За миг това го ободри, но докато обръщаше на титулната страница, той си каза: „Не е задължително да съм попаднал на Горгзид. Мнозина в Най-великата Империя имат книги на езика на планетата столица.“

И се вцепени. Зяпна името на страницата, поклати глава и върна книгата на мястото й.

Но на следващите пет подбрани наслуки книги се виждаше все същото име — Елдред Кранг.

Джилбърт закрачи бавно към спалнята. Беше озадачен, без да е особено разтревожен. Усети присъствие на хора в следващото помещение. Открехна леко вратата и видя коридор. Плъзна се безшумно напред. Ако се наложеше, можеше да изчезне с цялата бързина на уеднаквяването. Но не му се вярваше да се стигне дотам.

В края на коридора спря. От мястото си виждаше само гърба на жена, която му приличаше на Патриша. Тя заговори и Госейн се увери, че я е познал. Не го интересуваха думите й, нито отговорът на Кранг. Имаше значение само присъствието им тук — в библиотеката до тяхната спалня беше деформаторът, свързан с Убежището на Следовника.

Твърде смущаваща находка. Джилбърт реши да не се среща с двамата, преди да е обсъдил неочаквания факт с Елиът и останалите от „Венера“.

Но още не искаше да напусне Горгзид. Върна се в библиотеката и впи поглед във втория деформатор. И това устройство се управляваше съвсем просто и прехвърляше на едно-единствено място.

Каза си, че е съвсем логично да провери докъде води. И натисна лостчето.

Стори му се, че попадна в малък склад. В единия ъгъл бяха струпани метални сандъци, имаше и няколко рафта. Затворената врата като че беше единственият изход от това помещение. И нямаше други деформатори, освен пренеслия го тук.

Госейн побърза да запамети точка от пода и отвори вратата. Влезе в съвсем оскъдно обзаведен кабинет — бюро, два стола и килим. В отсрещната стена имаше още една врата.

Той спря до бюрото и опита да дръпне чекмеджетата му. Бяха заключени и нямаше как да ги отвори с допълнителния си мозък, без да ги насили.

Стигна до къс коридор, свършващ с поредната врата. Джилбърт веднага я бутна, направи две-три крачки и спря внезапно.

Голямата зала пред него сякаш беше изпълнена от тихи звуци. Тясната подпора се извиваше на пет-шест метра пред отсрещната стена. Беше толкова изкусно слята с повърхността отзад, че изглеждаше като продължение на стената.

По-близката до него част беше прозрачна и озаряваше цялата зала със светлината си. Малки стъпала водеха от пода към криптата на Спящия бог на Горгзид.

Сега Госейн видя всичко не като през очите на Ашаргин. С допълнителния си мозък долавяше пулсиращите енергийни потоци, които управляваха скрити машини. Едва се усещаше и жизнена сила, човешко нервно излъчване — леко и неизменно.

Този път не му пречеше религиозната церемония. Изкачи се направо горе и се взря в Спящия бог. Виждаше лицето му по-отчетливо, забелязваше онова, което бе убягнало от притъпените сетива на принца.

„Ковчегът“ всъщност беше конструкция с множество сектори. Дребни, подобни на клещи манипулатори поддържаха тялото. Джилбърт се досети за предназначението им — да упражняват мускулите. Ако човекът вътре се събудеше някога, нямаше да е слаб и схванат като Джилбърт Госейн след едномесечната си неподвижност в разрушител У-381907.

И цветът на кожата не беше болнав. Тялото изглеждаше стегнато и силно. Явно онзи, който бе измислил тази животоподдържаща система, е разполагал с по-големи възможности от Лийдж.

Госейн слезе и огледа основата на криптата. Както и предполагаше, стълбите се местеха, а плочите се дърпаха настрани. Вторачи се в открилата се пред погледа му машина.

Веднага разбра, че е стигнал до отговора на една от загадките. При никое от пътешествията си, в никой от най-гигантските кораби на Най-великата Империя не бе виждал такова устройство. Позяпа смаяно и поклати глава. Схемите бяха заплетени и непривични за него, но успя да разпознае десетина основни функции.

Имаше деформатор, детектор на лъжата, електронен мозък, също и други по-прости уреди. Точно електронният мозък прикова вниманието му. Имаше цели сто четиридесет и седем основни блока, всеки от които беше сложна самостоятелна система с хиляди схеми.

Дори почти наподобяващите човешкото поведение роботи, изобретени от Лавоасьор за венерианците, имаха едва двадесет и девет основни блока.

Госейн се съсредоточи. И установи, че няколко от свързващите модули са изгорели. Това го стресна и продължи проверката още по-старателно. Откри още неработещи елементи. Но как толкова добре направена и защитена машина е била повредена? Не беше лесно да проумее, само че крайният резултат се виждаше ясно.

Щяха да бъдат необходими извънредни знания и усилия, за да бъдат поправени устройствата и за да се пробуди Спящия бог.

Каза си, че едва ли това е негова работа. Задачата му беше да се намеси в събитията, а не да се занимава с техника. Време беше да се върне във „Венера“.

Щом се уеднакви в кораба, чу сирените за тревога, но Елиът му обясни, че сражението е свършило.

— Не ми се вярва някой в онзи кораб да е проумял какво ги връхлетя, когато нашите роботи нападнаха. Заловихме всички без съпротива.

Имаха не една причина да се радват на победата. Плененият флагмански кораб бе изпратен от Енро преди месец, за да замени У-381907 и да възобнови притока на предсказатели към бойната флота. Щеше да мине доста време, докато пратят друг кораб.

А за Госейн по-важно беше друго — сега „Венера“ можеше да го последва към Горгзид.

Никой от последователите на не-А в кораба не предложи обяснение за загадъчното поведение на Елдред Кранг.

— Остава ни само да предполагаме — каза Елиът, — че доскоро не е знаел за предсказателите и затова не е съобщил на никого. Твоето откритие показва, че Кранг е по-наясно с положението, отколкото ни се струваше. — Подаде на Госейн нова матрица. — Ще започнем прехвърлянето веднага, щом я занесеш. Ще се видим отново след три дни.

Джилбърт кимна. През това време имаше намерение да огледа внимателно Храма на Спящия бог.

— Ще ми се да проверя дали атомният двигател още е в изправност. Защо пък да не вдигна целия храм в космоса? — Той се ухили. — Може и да приемат случката като знамение, че техният бог не одобрява агресията им. — Добави по-сериозно: — Всъщност няма да вдигам шум до пристигането ви.

Преди да напусне кораба, отиде да поговори с доктор Кейр. Психиатърът го покани да седне, но Госейн остана прав.

— Докторе, тази следа ще ни отведе в посока, за която дори не сме подозирали. Имах някакви смътни видения… Вече два пъти съзнанието ми бе уеднаквено в тялото на принц Ашаргин. На пръв поглед някой ми помагаше да си представя по-пълно какво става. Почти съм готов да повярвам, че това е била причината. Но защо точно през очите на Ашаргин? Каква е ролята му? Разбираш ли, неизбежно следва въпросът — щом е възможно съзнанието ми да се прехвърля в чужди мозъци, защо не попаднах в тялото на Енро? Мисля, че тогава щях да спра войната просто така. — Щракна с пръсти. — Логиката в подобни разсъждения изглежда толкова безупречна, че според мен ни остава едно-единствено заключение — грешна е самата ни гледна точка. Непременно има друг отговор, вероятно по-важен от цялата тази война.

Постоя намръщен, после протегна ръка на доктор Кейр, който я стисна безмълвно. Госейн отстъпи назад и се уеднакви в малкия склад на храма.

Още докато се опомняше от мигновения мрак, разтърси го съвсем неовладяно таламусно раздразнение — за трети път през трите месеца се намираше в тялото на принц Ашаргин.

XIX

В името на здравия разум, помнете — първо е събитието, тоест началният стимул. Второ е въздействието му върху нервната система през сетивата. Трета е емоционалната реакция, основаваща се на предишния опит на индивида. Четвърта е словесната реакция. Повечето хора не различават първия етап от четвъртия и дори не съзнават, че вторият и третият съществуват.

Откъси за не-А

— Време е за вечеря — каза Нирена.

Госейн-Ашаргин се изправи и двамата мълчаливо тръгнаха по коридора. Лицето на жената беше умислено и когато пръстите й лекичко се плъзнаха, за да го хване под ръка, жестът изглеждаше съвсем неволен и привичен. Точно несъзнателното движение потвърди каквото Джилбърт вече бе научил от паметта на принца — този насилствен брак наистина се превръщаше във взаимна привързаност.

— Не съм сигурна — продължи Нирена, — че трябва да се радвам на привилегията да споделям трапезата с Енро. Чудя се дали да мисля, че това е издигане в йерархията?

Госейн-Ашаргин не отговори. Мислеше си за тялото, което сега лежеше в склада до криптата. Всеки миг Секох можеше да влезе там и да го намери.

Пред този факт личният живот на принц и принцеса Ашаргин бледнееше напълно.

Нито Енро, нито главата на църквата присъстваха на вечерята и от това на Джилбърт никак не му олекна. Все си представяше как Секох ще реши да прекара точно тази нощ в храма. Изобщо не се съмняваше какво трябва да направи и обмислянето на подробностите занимаваше ума му почти през цялото време.

Внезапно усети, че нещо не е наред и вдигна глава. Забеляза колко са бледи и двете жени. Патриша тъкмо казваше:

— … не съм си представяла никога, че ще се чувствам така, но пълната победа на Съюза ме тревожи почти колкото и опасенията моят брат да спечели войната.

— Най-ужасно е — добави Нирена — да те въвлекат в тази война против волята ти, ако и да нямаш нищо общо с нея. И накрая се оказва, че съдбата ти е изцяло обвързана с победата или поражението на онази страна, към която уж принадлежиш.

За миг отвлякоха Госейн от твърде спешните му замисли. Знаеше какво ги измъчва и предположи, че е настъпил твърде рязък обрат, за да се стъписат чак толкова.

Да, поражението щеше да е лично бедствие за всекиго в Най-великата Империя. Щяха да последват безкрайни унижения, окупационни армии, безмилостно издирване на военни престъпници… и отмъстителност, показваща пълно неразбиране на последствията за съзнанието и на победителите, и на победените.

Понечи да се намеси в разговора, но стисна устни от изненадващото прозрение. „Ако положението наистина се е влошило, може би това обяснява отсъствието на Енро.“ И преди да каже каквото и да било, чу потвърждението.

— Брат ми е с флотата — промълви Патриша. — Четири ескадри са изчезнали безследно и засега са спрели всякакви операции в Шести декант, докато измислят някакви контрамерки.

— А къде е Секох? — попита накрая Госейн.

Никой не знаеше. В бързия поглед на Кранг се четеше ням въпрос. Но венерианецът само каза:

— Разбира се, много е важно никой да не победи съкрушително. Безусловната капитулация е само илюзия.

Джилбърт се реши. Защо пък да не научат фактите? Набързо, без да издава откъде е научил и без да описва роботите и въздействието им, той им нахвърля възможния край на войната.

— Колкото по-скоро Енро разбере — продължи той, — че му предстои дълга война на взаимно изтощение и колкото по-скоро направи или приеме предложения за примирие, толкова по-лесно ще се предпази от съдбоносен разгром. — Джилбърт стана от стола си. — Ако Енро дойде преди да се върна, уведомете го, че искам да говоря с него.

Побърза да излезе от трапезарията. Веднага тръгна към покрива на двореца. До изхода на стълбата, по която се качи, имаше няколко самолета. Настани се на предната седалка в най-близкия и електронният мозък попита:

— Къде да ви откарам?

— Издигни се над планината — нареди Госейн. — После ще ти кажа накъде да продължим.

Бързо се понесоха над града. На обзетия от нетърпение Джилбърт му се струваше, че прострелите се под него безбройни светлинки никога няма да свършат. Най-после стигнаха съвсем тъмна зона и скоро светлини се виждаха само към едва различимия хоризонт.

Робопланът се обади отново:

— Вече сме над планината. Накъде да продължа?

Госейн надникна през прозорците на кабината. Под облачното небе цареше непрогледен мрак.

— Искам да кацнеш на един страничен път, на около километър откъм близката страна на Храма на Спящия бог.

Обясни подробно къде е мястото спрямо околните горички и описа завоя на пътя, използвайки ясните спомени на Ашаргин.

Полетът продължи в пълна тишина. Само друсането при кацането подсказа, че са стигнали до целта. Преди да излезе, Джилбърт заповяда на робоплана:

— Връщай се тук на всеки час.

Направи няколко крачки по пътя и спря. Изчака почти безшумното излитане на самолета. Усети напора на въздуха и чу само съскането на двигателите. Чак тогава продължи.

Въздухът беше горещ и неподвижен. Не се учуди, че не срещна никого. Ашаргин отдавна познаваше този път. Хиляди нощи се бе тътрил уморено тук, за да се прибере от картофените ниви на своя нар в една от колибите за работници.

Стигна до още по-дълбоките сенки около храма и пак се спря. Цяла дълга минута се ослушваше за някакъв звук на движение.

Нямаше дори шумолене.

Решително, но и предпазливо той бутна металната врата и тръгна надолу по същата стълба, по която го водеха при церемонията на съзерцанието.

Без никакво произшествие доближи вратата към вътрешната зала и за негова изненада се оказа отключена. Не загуби време да се чуди. Бе донесъл и инструмент за разбиване на ключалки, но му олекна, че неловките пръсти на Ашаргин нямаше да боравят с него.

Вмъкна се вътре и тихо затвори вратата. Огледа вече познатата крипта. Забърза се към коридора, който го отведе до личния кабинет на йерарха.

Пак се заслуша пред вратата. Тишина. Надникна в сумрачния склад и си отдъхна, щом забеляза проснатото на пода тяло.

Бе дошъл навреме. Но сега му предстоеше да реши проблема как да осигури на безчувственото си тяло безопасност.

Първо скри матрицата под метална кутия на най-горния рафт. Коленичи до тялото и го огледа за признаци на живот. Напипа пулса и усети топлия равномерен дъх на изпадналия в безсъзнание Госейн. Едно от най-странните преживявания — да се взира в собственото си тяло.

Изправи се и приведен пъхна ръце под мишниците му. Пое си дълбоко дъх и дръпна с все сила. Отпуснатото тяло се премести с десетина сантиметра.

Бе предположил, че ще му е трудно, но не чак толкова. Струваше му се, че най-важното е да започне. Напъна се отново и този път не спря усилията си веднага. Но мускулите го заболяха преди да прекоси малката стая и се наложи да си отдъхне за пръв път още пред вратата.

Втората по-дълга почивка беше в края на късия коридор. Двадесет минути по-късно стигна до средата на залата — толкова изтощен, че му се виеше свят.

Вече бе решил кое е единственото подходящо скривалище за тежкото тяло. Само че започваше да се пита ще успее ли да го извлече дотам.

Изкачи стъпалата до криптата. Огледа механизма на покриващите я плочи, но не прозрачните над спящия, а мъждукащите по-нататък по шестметровата дължина на ковчега.

Оказа се съвсем просто да ги избута. Пред погледа му се откриха опори, гъвкави тръби и механизми за още три тела. Две от ложетата бяха видимо по-малки. Догадката не закъсня — местата бяха предназначени за жени.

Значи този космически кораб е бил проектиран да пренесе двама мъже и две жени през междузвездното пространство през дългите години, които отнемаше полет без уеднаквяване.

Не си позволи да се разсее в размишления какво означаваше това, а напрегна мускулите си за непосилния труд да извлече тялото на Госейн нагоре по стъпалата и да го положи в криптата.

Нямаше и приблизителна представа колко време мина. Почивките ставаха все по-чести. Поне десетина пъти се усъмняваше, че е преуморил крехкия организъм на Ашаргин свръх възможностите му. Но накрая настани тялото и го привърза с ремъците. Реши да го закрепи така, защото допускаше да е предвиден механизъм и за отстраняването на трупове. А някои части от машината бяха толкова повредени, че той не разчиташе да са запазени функциите за различаване на живите и мъртвите тела.

Предпазливостта не беше излишна.

Плъзна плочите обратно, върна подвижната стълба на предишното й място и тъкмо стоеше горе, за да се увери, че няма и следа от усилията му, когато чу шум откъм склада. Обърна се настръхнал.

Влезе Елдред Кранг.

Венерианецът също се вцепени, щом го видя, и вдигна пръст към устните си. Дойде бързо при него, бутна другата стълба към задната част на криптата и отмести една от плочите.

Няколко секунди се взираше в тялото на Госейн, после затвори ковчега, спусна се на пода и избута стълбата където я завари.

Ашаргин също бе слязъл. Кранг го хвана за ръката.

— Съжалявам — зашепна, — че не успях да ти помогна в пренасянето. Но не бях в апартамента си, когато машината ме предупреди. Веднага щом се освободих, дойдох да проверя — венерианецът се усмихна, — дали си скрил тялото където трябва. Сега да се махаме по-бързо!

Госейн го последва, без да продума. Никой от хората във „Венера“ не се съмняваше в подбудите на Кранг. Нямаше намерение той да е първият. Въпросите напираха в него, но се бе вслушал в настоятелния тон на детектива.

Минаха през малкия кабинет и влязоха в склада. Кранг отстъпи встрани и посочи деформатора:

— Първо ти.

Прехвърлиха се в библиотеката. Венерианецът понечи да излезе също толкова бързо, но се спря изведнъж и се обърна. Посочи деформатора, който бе пренесъл Госейн от Ялерта.

— Къде е другият вход? — Изслуша обяснението и кимна. — Допусках нещо подобно. Но нямаше как да проверя. От тази страна контролният механизъм е скрит и изобщо не успях да го открия.

За Джилбърт беше новина, че Кранг не знае нещо. Преди и той да зададе някакъв въпрос, детективът продължи:

— Енро не е тук вече осми ден и може да се върне всеки момент. Поне така ни съобщиха преди вечерята. Затова отиди веднага в апартамента си и… — помълча, явно обмисляйки внимателно следващите си думи, — … и се наспи. Недей да се бавиш.

Когато минаха покрай Патриша, тя тихо му пожела лека нощ. Венерианецът го изпрати до вратата и каза сериозно:

— Почини си добре тази нощ. Наистина те съветвам да се наспиш!

Госейн закрачи спокойно по коридора. Съзнанието му беше странно освободено от мисли и му се струваше, че твърде много случки се струпаха наведнъж. Защо Кранг пожела да се увери, че тялото му е на сигурно място, след като го е предупредила някаква машина? И каква беше тази машина? Доколкото Джилбърт схващаше положението, имаше само едно устройство, което можеше да изпрати сигнала. Повреденият електронен мозък под криптата.

Дали детективът от Венера бе успял да установи частичен контрол върху машината? Поне така тълкуваше думите му.

Но защо все настояваше Госейн-Ашаргин да се наспи?

Вече бе слязъл два етажа надолу и вървеше към жилището на Нирена, когато венерианско роботизирано оръжие нападна съзнанието му.

Имаше време да помисли само за едно нещо — изключено беше атаката да е от „Венера“. Не бе минало достатъчно време, за да се прехвърли флагманският кораб.

Значи Галактическият съюз бе хвърлил значителни сили срещу Горгзид. Но как са пробили отбраната на планетата?

След това не му беше до разсъждения. Бореше се отчаяно да освободи тялото на Ашаргин.

XX

В името на здравия разум, всеки човек би трябвало да освободи блокираната си нервна система. Всяка подобна пречка е семантично смущение, възпиращо подходящата реакция. Тези пречки могат да бъдат отстранени чрез правилното използване на кортикално-таламусната „забавена реакция“, чрез самоанализа или чрез хетероанализа.

Откъси за не-А

Едва не бе победен, преди да се опомни. Усещането за връхлетялата го сила беше такова, че дори когато я възприемаше със собствения си мозък, го бе парализирала почти мигновено. Застина неподвижно.

Може би точно това го спаси. Принуди се да не мърда и си припомни отдавна научения прост вариант на кортикално-таламусната пауза — метод за обучение на новаци.

„Сега се отпускам и всички възприети от мен стимули минават през пълния кръг на нервната ми система — по гръбначния мозък към таламуса, през таламуса до кората на главния мозък и през нея и тогава, едва тогава обратно през таламуса и в цялата нервна система. Винаги осъзнавам как въздействието преминава към кората на главния мозък и през нея.“

В това беше ключовата разлика между свръхчовека, живеещ според не-А, и близкия до животинското човек от галактиката. Таламусът, център на емоциите, и кората на главния мозък, сърцевина на мисленето, се сливаха уравновесени в чудесна връзка. Чувствата не се отхвърляха, а се обогатяваха и успокояваха чрез свързването им с онази част на мозъка, която можеше да се наслади на безбройните едва различими оттенъци в емоцията.

А из целия дворец хората сигурно се съпротивляваха с все по-нарастваща паника срещу стоварилата се върху тях мощ. Започнеха ли да се поддават на ужаса, не биха могли да възпрат истерията. Ще се усилва с всяка секунда. Мълниеносното възприятие през поддаващия се на страх таламус ще ускори ударите на сърцата, ще учести дишането, ще предизвика мускулен гърч, ще пришпори докрай жлезите… и всеки превъзбуден орган на свой ред ще подтиква таламуса към още по-силна реакция. Цикълът ще се ускорява непрекъснато.

А човек трябваше просто да поспре и да си каже: „Всички въздействия сега минават през кората на главния ми мозък. Аз мисля и чувствам, а не само се подчинявам на чувствата.“

Госейн постигна пълна кортикално-таламусна пауза в Ашаргин.

Връхлетялата сила продължаваше да се бори с него и той осъзна, че трябва да е нащрек във всеки миг, за да не се поддаде принцът на внезапен емоционален шок.

Затича се право към спалнята. Знаеше в какво състояние ще завари Нирена. Остави мисълта да проникне в съзнанието му, за да не се изненада Ашаргин. Както и очакваше, младата жена лежеше в безсъзнание. Изглежда се бе събудила в момента на нападението, защото гримаса на внезапен ужас разкривяваше лицето й.

Точно видът на това лице зашемети принца. Тревога, страх, напрежение. Емоциите го пронизаха като мълния. И със същата бързина нападащата сила се вкопчи в съзнанието му.

С последен отчаян напън Госейн се хвърли върху леглото, за да опита да се освободи, но напразно. Този път не постигна нищо. Мускулите му се вдървиха.

Бе се питал какво ли изпитва човек с овладяно съзнание. Оказа се съвсем просто. Заспа.

И се унесе в странни видения.

Сънуваше, че тялото му в криптата е чувствително и възприемчиво както никога досега и че единствено насред наситената със спомени гробница бе възможно при неговата сравнително незавършена подготовка да установи такава пълна, неограничена връзка.

Мисълта идваше не от съзнанието на Госейн.

„Аз съм паметта за миналото.“ Стигна до него чрез положеното в криптата тяло. „В мен — машината под криптата, е запазен единственият спомен за Преселението, и това се дължи на случайно произшествие. Всички машини бяха частично повредени при преминаването през огромни плътни облаци от вещество, за чиято енергия не подозирахме. И повечето изгубиха паметта си. Аз се съхраних, защото един важен елемент изгоря преди да понеса още по-големи повреди.

Въпреки загубата на някои функции повечето машини, завършили пътешествието си, можаха да съживят пренесените тела, защото това е сравнително проста задача. И аз можех да върна съзнанието на единственото тяло, за което още се грижа, но за жалост то няма да оживее дълго. А ми е забранено да го унищожа преди мига на смъртта му. Онези, които ме поддържат през последните столетия, вече са забравили, че прародителите им са дошли на тази планета по същия начин като съществото, на което се кланят — Спящия бог. Тези предтечи не бяха съхранили паметта си и бързо престанаха да си спомнят дори как са попаднали тук. Борбата за оцеляване наложи своите сурови изисквания. Корабите лежат погребани под натрупаната от ветровете пръст. Аз се появих по-късно и затова още не съм затрупана. Навсякъде потомците измислят неправилни обяснения за произхода си, защото търсят отговора в еволюцията на местния живот, развил се в новите им домове. Още не разбират, че животът винаги се стреми към движението и че макрокосмическото движение е достъпно само за някои форми. Усилието да се изправи и да върви на два крака е част от волята за движение на един определен вид.

Великото Преселение бе започнато заради едно предположение, което не е твърдо установена истина, но е вярно поне според известното досега — човешката нервна система с висшите функции на кората на главния мозък е уникална в пространство-времето. Никога не е била повторена и наподобена, а ако се замислим за цялата й сложност, едва ли някога ще бъде…“

Две тела, две нервни системи взаимодействаха и както винаги при уеднаквяването, по-голямото се пренасяше към по-малкото. Появи се първата картина — хора гледаха малка точка, доближаваща края на плътна сянка.

Но каква беше тази сянка не знаеха нито човекът в криптата, нито машината, в чиито излъчвания бе потопен.

Спокойно движеща се ярка точка и хора, следящи я замислено. Хора, живели преди милиони години. Точката се забави пред сянката, после се плъзна навътре.

И изчезна в същия миг.

Околното пространство се промени едва забележимо. Усещаше се внезапно напрежение, нарушило основния ритъм. Материята също започна да се променя.

Цяла галактика загуби равновесието си във времето, но дълго преди да настъпи повратният момент, за жителите на тези космическа система бе дошло времето да избират. Да останат и да загинат или да се преселят в друга галактика.

Знаеха, че продължителността на такова пътешествие щеше да надмогне всички плодове на човешката изобретателност. С неумолимия ход на годините щяха да се променят дори електронните схеми и в повечето случаи щяха да загубят смисъла си.

Повече от десет милиона кораби се понесоха в пространството, всеки със своята крипта, всеки със сложната машина, предназначена да контролира забавения живот на двама мъже и две жени поне милион години. Тези кораби бяха истинско чудо. Устремиха се през мрака с три четвърти от скоростта на светлината. Защото нямаха несравнимата бързина на деформаторите. Там, накъдето се бяха насочили, не бяха поставени матрици, нито пък имаше запаметени точки, към които да се пренесат хора и машини със светкавичната си мисъл. Тепърва им предстоеше да създадат новите бази.

Сънят отново се промени. Стана някак по-личен, макар образите и сега да не бяха насочени към Госейн или Ашаргин.

„Аз уеднаквих съзнанието на Госейн в тялото на Ашаргин. Госейн единствен в галактиката има допълнителен мозък, ако не броим Спящия бог… Вероятно мога да събудя този «бог» още сега, но отдавна загубих някои механични процеси, необходими за поддържането на живота му, затова не би оцелял повече от няколко минути.

Защо избрах Ашаргин? Защото беше слаб. От натрупания опит знаех, че по-силна личност би се борила упорито срещу господството на Госейн над съзнанието й. А и принцът беше наблизо. Разбира се, след като установих връзката за прехвърлянето, вече нямаше значение къде е.

Имаше и още една важна причина. Заради кроежите на Енро за Империята Ашаргин можеше да направи повече от всеки друг, за да доведе Госейн в криптата. Естествено, очаквах да бъде полезен и за самия Госейн.

Можеш да се досетиш какво огромно постижение бе това за мен, като ти кажа, че едва сега успях за пръв път да разкажа историята на Преселението на човек, оцелял още от времето на пътешествието. Много пъти се опитвах да насоча тяло на Госейн-Лавоасьор към криптата. Но единственото, което постигах, беше да внуша страх у всяко следващо поколение тела. А предпоследният ми опит имаше твърде опасни последствия.

Успях да уеднаквя съзнанието на стария Лавоасьор в мозъка на един от свещениците, който бе натоварен със задължението да почиства вътрешната зала. Целта ми беше да дам на Лавоасьор възможност да поправи някои особено важни елементи от моята структура. Оказа се невъзможно по две причини. Първо, свещеникът нямаше как да намери необходимите инструменти. Освен това се съпротивляваше срещу овладяването на съзнанието му.

Отначало не упорстваше много. Лавоасьор свърши част от работата и успя да проучи някои от устройствата в криптата. И дори тази кратка възможност породи крайно нежелан обрат. Защото Лавоасьор успя да поправи уред, който не мога да контролирам. Създаден е да предизвиква именно тези промени в материята, които унищожиха другата галактика. В един от всеки десет хиляди кораба имаше такова устройство, но само за да продължат изследванията на възможностите му.

Макар Лавоасьор да не подозираше това, уредът веднага се настрои към тялото на свещеника — предпазна мярка на създателите му, за да бъде винаги под човешки контрол. Естествено, бяха предполагали, че ще го контролира един от тях.

Вече беше достатъчно свещеникът да направи мислено усилие и предизвикваше фазовото си изместване, за щастие ограничено. Можеше да прехвърля сенчестата си форма навсякъде из галактиката, където има деформатори.

Когато съпротивата му срещу съзнанието на Лавоасьор стана твърде силна, наложи се да прекъсна връзката. Признавам, че не предвидих какво ще последва. Щом свещеникът се отърси от уплахата след преживяното, повярва, че е бил осенен от Спящия бог. А способността му да преминава в сенчестата си форма само затвърди неговата убеденост. Разбира се, в известен смисъл е вярно, че дължи силата си на Спящия бог. Но само доколкото и аз съм онзи Играч, който манипулираше твоето съзнание. Истинските богове, истинските Играчи са мъртви вече почти два милиона години.

Скоро ще се събудиш. Трудно ти е, но имаш едно задължение. Трябва да убиеш свещеника, който получи достъп до тази сила. Не знам как би могъл да се справиш, докато е в сенчестата си форма. И все пак си длъжен да го убиеш.

Не остана много за казване. Достатъчно е Ашаргин да използва деформатор и ще го освободя от властта на Госейн, който ще се върне в своето тяло. Същото би станало веднага и ако принцът бъде убит. Други начини няма.

Елдред Кранг беше довереник на Лавоасьор и преди няколко години узна някои неща и дойде да поработи по повредените ми модули. Тогава не успя да направи необходимото. Наскоро монтира предавател, чрез който да го предупреждавам със светлинни и звукови сигнали. Така го повиках тук, когато Ашаргин скри тялото на Госейн в криптата.

Трябва да знаеш още нещо. Нападението и завземането на двореца не бяха дело на Галактическия съюз. Свещеникът избра този ход в борбата за власт срещу Енро…“

„Сънят“ започна да избледнява. Госейн се опита да го върне, но само го прекъсна още по-бързо. И усети, че някой го разтърсва.

Госейн-Ашаргин отвори очи и се взря в Нирена. Лицето й беше побеляло, но иначе тя се владееше.

— Мили, Секох е дошъл да те види. Моля те, стани.

Чу се шум откъм отворената врата на спалнята. Нирена бавно отстъпи встрани и Джилбърт видя Секох, висшия Пазител на Спящия бог, който впи в него поглед. „Секох, свещеникът, натоварен с почистването на криптата в храма.“

Секох — Следовника.

XXI

Не е достатъчно да познавате методите на не-А. Трябва да бъдат усвоени до автоматичност, тоест на „подсъзнателно“ равнище. Говоренето за тях трябва да бъде последвано от действие. Целта е да се постигне гъвкавост на подхода към всяко събитие и извън равнището на словесното. Общата семантика е създадена, за да дава на личността чувство за посока, а не да я скове в нов шаблон.

Откъси за не-А

Вече схващаше смътно цялата картина. Не само заради съня, а защото отделните елементи започваха да се наместват. Онзи техник в разрушителя, който предпочете да се самоубие, за да не бъде разпитан. Какви ли чувства го бяха принудили да направи избора си? Естествено, религиозни.

И кой беше в по-благоприятна позиция от Секох, за да научи за новооткрита планета като Ялерта? Беше главен съветник на Енро и разполагаше с възможностите на цяла империя.

Милиони откъслечни сведения се събираха и подреждаха за него, за да ги предаде на свой ред на диктатора… ако пожелае. Получаваше информация за какви ли не научни открития. Така качествено новите системи деформатори бяха попаднали в полезрението на човек, който не разбираше почти нищо от наука, но имаше нужда точно от такова средство, за да разгърне личните си стремежи до мащаба на галактиката.

Той се наричаше Следовника — име с несъмнен религиозен смисъл.

И подбудите му се кореняха във вярата. Изглеждаше съвсем естествено Пазителят на Спящия бог да подклажда амбициите на Енро, да го подтиква към създаването на Най-великата Империя, за да обедини галактиката и да разпространи своята религия.

Още не всичко беше ясно, но в този миг на прозрение Госейн допусна, че е логично да изгради плана си върху това предположение. Секох беше Следовника и вярваше искрено в Спящия бог. Фанатик с остър ум и прозорливост почти за всичко, освен вярата. Вероятно дори в религиозните дела беше способен да проявява достатъчна гъвкавост, заради самата си непоклатима убеденост.

Но точно в това се коренеше слабостта на този човек. Госейн-Ашаргин се надигна на леглото, йерархът седна срещу него и заговори с плътния си глас:

— Принце, ще ви бъде дадена възможност да възвърнете донякъде предишното положение на своя род.

Госейн вече се досещаше какво ще последва и не се излъга. Изслуша предложението — всъщност трябваше да заеме поста на вицерегент, „само със Спящия бог над себе си“.

Тоест да е подчинен на Секох. И все пак свещеникът говореше искрено. Изобщо не се опита да го заблуждава, че силите на Съюза са превзели Горгзид.

— Според Кранг илюзията, че Съюзът е завладял столицата, трябваше да бъде добра отправна точка за преговори. — Йерархът махна с ръка пренебрежително. — Трябва да ти кажа, че Спящия бог вече не одобряваше деянията на Енро. Едва ли е нужно да ти обяснявам накъде беше насочено вниманието ми от свързаните с тебе знамения.

Говореше сериозно. Този човек следваше докрай своята чудата вяра. Очите му горяха от вдъхновение. Госейн се взря съсредоточено и едва сега си даде сметка колко е неуравновесен мъжът пред него. „Мъртъв ли е Енро?“

Зададе въпроса и на глас. Секох се подвоуми само за миг.

— Сигурно е заподозрял какво се готви. След като се върна снощи, отидох в покоите му, за да го въвлека в разговор, докато стане късно да се измъкне. Имахме бурен спор. — Йерархът се озъби. — Този нищожен богохулник! Досега прикриваше омразата си към Спящия бог, но снощи беше прекалено разтревожен и се увлече. Дори се осмели да заплаши, че ще разруши храма! И тъкмо преди започването на атаката се прехвърли във флагманския кораб на Палеол. — Секох помълча, очите му вече не блестяха толкова пламенно. — Енро е извънредно способен човек — добави замислено.

Неохотно признание, но твърде красноречиво за качествата на самия Секох. Вече се бе примирил с твърде сериозния неуспех да плени диктатора.

— Е — попита той принца, — с мен ли си или срещу мен?

Не беше ясно какви последствия би имал отказът. Госейн предпочете да не пита направо, а каза:

— Как щяхте да постъпите с Енро, ако го бяхте заловили?

Пазителят се усмихна и отиде до прозореца на спалнята. Махна на принца да застане до него.

Госейн видя промяната в двора долу. Там стърчаха бесилки. Девет неподвижни тела вече висяха на тях. Той се взираше невъзмутимо в мъртъвците. Не беше стъписан, нито особено впечатлен. Където хората се поддаваха на поривите на своя таламус, винаги имаше изобилие от палачи.

Секох заговори до него:

— Енро успя да се измъкне, но хванах много от най-верните му привърженици. Все още се опитвам да склоня някои от тях. — Свещеникът въздъхна. — Не е трудно да ми угоди човек, но искам безрезервна подкрепа. И подобни сцени — посочи той двора, — съпътстват неизбежно борбата срещу силите на злото. — Поклати глава. — Не мога да си позволя милост към непреклонните.

Госейн вече знаеше отговора на същинския си въпрос. Ето какво сполетяваше хората, които избираха „срещу“.

Знаеше и точно каква криза да предизвика. Но трябваше да заложи твърде много — включително и живота на Ашаргин — на непоклатимата вяра на йерарха.

Учудващо лесно произнесе безсмислените думи. Не се досети веднага защо — в нервната система на принца бяха затвърдени шаблони за нямащи нищо общо с фактите слова, отнасящи се до Спящия бог. Госейн се зарече да обмисли това в по-нататъшните си планове за принца, комуто тепърва предстоеше да се запознае с общата семантика.

Каза необходимото — бил призован от Спящия бог. Голяма чест щяла да бъде оказана на Секох. Трябвало да доведе в храма принца и да внесе деформатор в залата. Джилбърт следеше напрегнато каква ще е реакцията на свещеника, защото искаше от него да се отклони от отдавна установени ритуали. Явно Секох беше склонен да приеме всякакво пряко послание от своя бог, независимо към какво се бе придържал досега.

Първата и най-лесна стъпка към осъществяване на замисъла.

XXII

Общата семантика е научна дисциплина, а не философия. Възможни са множество не-А ориентирани философии, както са мислими и неопределен брой геометрични системи. Може би най-важното изискване пред нашата цивилизация е създаването на не-А ориентирана политическа икономия. Няма никакво съмнение, че такава система не съществува засега. Така че има открито поле за работа пред дръзките и творчески настроени мъже и жени за изграждането на система, която ще освободи човечеството от войните, глада и напрежението. Но за да бъде направено това, властта над света трябва да бъде отнета от хората, които уподобяват не-съвпадащото.

Откъси за не-А

Секох реши да устрои истинско шествие. След три часа цели колони от самолети, натоварени с войски и свещеници от столицата, изпъстриха небето над планината на път към Храма на Спящия бог.

Госейн-Ашаргин се бе надявал, че просто ще се прехвърлят с деформатора от апартамента на Кранг и Патриша. Поне успя да наложи желанието си венерианецът да пътува със същия самолет.

Седнаха един до друг.

Госейн искаше да узнае много неща. Но му се струваше твърде вероятно в салона да са монтирани подслушващи устройства. Затова започна тържествено:

— Едва наскоро осъзнах каква е същността на отношенията ви с Пазителя.

Кранг кимна и отвърна със същата предпазливост:

— За мен е чест да се ползвам с доверието му.

За Джилбърт най-смайващото в тези отношения беше внезапното откровение, че още преди четири години Кранг бе избрал безпогрешно Секох и се бе присъединил към него, а не към Енро.

Разговорът продължи с вежливи увъртания и Госейн получи постепенно цялата информация, от която се нуждаеше. Изумителна история — венерианският детектив тайно се бе отправил в космическите простори, за да открие каква опасност заплашва не-А.

Точно Секох като главен съветник на диктатора бе възложил на Кранг ръководството на тайната база под повърхността на Венера. Но защо? За да бъде горгзината Рийша недосегаема за опитите на Енро да я направи своя съпруга.

Джилбърт си припомни внезапно обвинението на диктатора срещу Секох: „Отдавна си падаш по нея!“

Представи си низшия свещеник, изгарящ от копнеж по най-високопоставената дама на планетата. Такива чувства се потискат и остават само на подсъзнателно равнище и все пак всички завоевания на Секох оттогава едва ли са означавали нещо за него в сравнение с това неукротимо желание.

Друга подхвърлена от Кранг реплика му подсказа недвусмислено как бракът между него и Патриша е бил представен на йерарха като обикновена уловка, за да бъде защитена горгзината… и опазена от Енро до деня, когато Следовника ще я поиска за себе си.

Други думи на венерианеца, изречени привидно без всякаква връзка с останалото, само потвърдиха опасната измама.

— Когато човек се отърси от страха пред смъртта — тихо каза детективът, — освобождава се и от дребните несгоди. Само онези, които желаят да запазят живота си на всяка цена, са подвластни на житейските премеждия.

Ясно. Ако се стигнеше до най-лошото, Кранг и Патриша бяха готови да изберат смъртта.

Но какъв беше смисълът на нападението, прогонило Енро? Обяснението беше прикрито още по-грижливо и въпреки всичко зашемети Госейн. Важно е било да подтикнат диктатора към такова положение, че да приеме или дори сам да започне преговори за прекратяване на войната. Далече от родната си планета и осведомен, че сестра му е в ръцете на неговия враг, той имаше твърде сериозна подбуда да се стреми към мир, за да съсредоточи усилията си към повторното налагане на своята власт в Империята.

Изумителният Кранг наистина бе открил как да спре войната.

Венерианецът се поколеба и в гласа му се прокрадна безпокойство.

— Изключителна чест е за всеки да присъства в храма в такъв велик момент, но не е ли възможно у някои от хората крехкото душевно равновесие да бъде смутено от близостта до техния бог?

— Уверен съм — натърти Госейн-Ашаргин, — че Спящия бог ще се погрижи всичко да мине както подобава.

Нямаше по-ясен начин да разкрие своя план.

Ярка светлина струеше от невидими лампи. Свещениците се подредиха край стените с искрящи от скъпоценности скиптри в ръце. Други държаха богато извезани хоругви. Завършваше предварителната служба във величествената зала, където беше криптата на Спящия бог.

В решителния миг Госейн-Ашаргин леко отпусна длан върху лостчето на деформатора. Преди да го натисне, огледа залата отново през очите на принца.

Непоколебимата воля го подтикваше да действа, но си наложи да почувства още веднъж обстановката, в която се канеше да направи своя ход.

Гостите се бяха скупчили близо до входа. И там имаше свещеници начело с Йеладжи в златно-сребърна мантия. Бръчки прорязваха закръгленото му лице, сякаш не беше особено доволен от ставащото. Явно само предпазливостта го възпираше да се намеси.

И другите изглеждаха потиснати. Имаше непознати за Госейн-Ашаргин служители в двореца. Тук бяха и Нирена, Патриша и Кранг.

Щеше да ги изложи на риск, ако Секох реши да използва мощна енергия, но Джилбърт се примири с това. Време беше за сблъсъка. Изходът от него беше твърде важен, за да го възпре и най-голямата опасност.

Йерархът стоеше сам пред криптата.

Беше гол — проява на смирение, която сам бе наложил преди години за най-значителните церемонии във вътрешната зала, особено когато някому се оказваше висшата чест да бъде облечен в църковни одежди. Тялото му се оказа слабо, но жилаво. Черните му очи горяха от трескавото очакване. Едва ли би се настроил подозрително в последния момент, но Госейн искаше да избегне всякакъв риск.

— Най-благородни Пазителю — започна той, — след като се уеднаквя от този деформатор при другия до входа, в залата трябва да цари пълна тишина.

— Ще има тишина — изрече йерархът с глас, в който открито се долавяше заплаха.

— Така да бъде. Сега е мигът! — възкликна Госейн-Ашаргин и натисна лостчето.

Точно както машината му бе обещала насън, озова се в тялото си, скрито в криптата. Остана неподвижен. Усещаше лежащия наблизо „бог“. И заговори безмълвно на машината. Веднага почувства отговора й в съзнанието си и продължи:

— Каза ми, че отсега нататък можем да се свързваме без никакви пречки.

— Вярно е. Щом връзката бъде установена, остава неизменна.

— Каза ми и че можеш да събудиш Спящия бог по всяко време, но той ще умре почти незабавно.

— Смъртта ще настъпи само след няколко минути. Повредата в механизмите доведе до закърняване на жлезите с вътрешна секреция и аз замествах функциите им. Щом изкуственото поддържане на организма бъде прекратено, ще започнат необратими процеси в мозъка.

— Смяташ ли, че тялото ще се подчинява на волята ми?

— Да. Също като всички други в корабите, то бе тренирано, за да е в добро състояние при достигането на целта на пътешествието.

Джилбърт си пое дъх и даде заповед на машината.

— Сега ще се уеднаквя в склада до тази зала. В този миг ще прехвърлиш съзнанието ми в тялото на Спящия бог.

Отначало не усети нищо. Сякаш бе потънал във вещество, поглъщащо всякакви въздействия на външния свят.

Но устремът му беше прекалено силен и бързо преодоля това състояние. Най-сетне долови бързия ход на времето и се породи първата му мисъл в новото тяло.

„Стани!“

Не. Първо трябваше да направи нещо друго. Да отмести плочата. Всичко по реда си. Сега ще седне и ще махне плочата над себе си.

Размита светлина, неясни движения. После в ушите му се заби и сякаш отекна през главата му едновременният смаян вик на множество гърла.

„Значи съм се надигнал и съм отместил плочата. Натисни по-силно. Още по-силно!“

Усещаше напрежението в мускулите и учестените удари на сърцето. Тялото се измъчваше от всепронизваща болка.

После се изправи. По-отчетливи образи. Силуети като в мъгла и ярко осветена зала.

Подтикът да действа и да мисли по-бързо се засилваше. Терзаеше го една мисъл: „На това тяло му остават само няколко минути живот“.

Опита се да измънка подготвените думи, насилваше схванатите гласни струни. Също като зрението, гласът зависи не само от органа, а от управляващото го съзнание. Затова накрая успя да каже замисленото. И за пръв път се замисли как ли приемаше Секох пробуждането на своя „бог“.

Сигурно сътресението беше ужасно. Защото за всеки човек е особено опасно да се придържа към такава религия. Също като някогашното обожествяване на идоли на Земята, тя се опираше на символично отъждествяване, но за разлика от подобията си на други места и в различни епохи беше изложена на твърде особен риск от пълен провал. Нейният „идол“ беше живо, макар и потънало в дълбок сън човешко същество.

За да се съхрани религията, богът трябваше да остане заспал. И за да продължи да я приема Секох, при пробуждането си неговият бог трябваше да покаже, че висшият му служител е безупречен.

Но надигналият се бог застана пред тълпата сановници и свещеници, посочи обвинително йерарха и изрече бързо:

— Секох… изменнико… ти трябва да умреш…

В този миг вроденият инстинкт за самосъхранение на Секох го подтикна да отхвърли вярата си. Но той не беше способен да направи това. Религията се бе вкоренила твърде дълбоко.

Не можеше. Значи му оставаше да приеме смъртната присъда, произнесена от неговия бог.

И това не можеше да допусне.

През целия си живот бе балансирал като акробат на опънато въже, само че вместо прът в ръцете си имаше думите. Сега тези думи се сблъскваха с действителността. Сякаш въжеиграчът бе изтървал неочаквано своя прът. И се олюля. С паниката в таламуса нахлуха множество опасни и объркващи влияния. Секох се загърчи диво и се свлече на пода.

Безумие.

Лудостта, породена от неразрешими вътрешни противоречия. Откакто съществуваше човечеството, такива сблъсъци се наслагваха в съзнанията на милиони хора. Враждебността към бащата срещу желанието за родителска закрила. Привързаността към прекалено грижовната майка срещу потребността от независимост. Омразата към началника срещу необходимостта да си изкарваш прехраната. Първата стъпка винаги беше отказ от здравия разум и ако станеше невъзможно да се поддържа равновесието, следваше бягство в относителната сигурност на лудостта.

Първият опит на Секох да избяга от конфликта беше чисто физически. Тялото му се разми и под тихия стон на тълпата се превърна в сянка.

Пред тях стоеше Следовника.

Госейн все още владееше нервната система на „бога“. Бе предвидил това превъплъщение.

Настъпваше критичният момент.

Тръгна бавно надолу по стъпалата, защото вдървените мускули на това тяло не допускаха припрени движения. Колкото и да бяха упражнявани в тясната крипта, нервните им връзки не бяха в пълна готовност.

Без волята на Госейн почти безмозъчното същество едва ли би могло и да пълзи, камо ли да ходи.

Тътреше се по стълбата, още по-отчаяно съзнаващ намаляващите минути, които му оставаха, за да победи Следовника.

Гледката на заплашително пристъпващ към тебе бог е съсипващо преживяване. Развихрилият се ужас подсказа на Следовника единствения начин да се защити.

От сянката заструи енергия. Тялото на бога изчезна в ослепително бели пламъци. И в този миг Секох стана човекът, убил своя бог. Нервна система като неговата, с такива насадени схеми, не би успяла да понесе ужасните угризения.

Затова той забрави направеното. Беше принуден да забрави и всички свързани с това случки в живота си. Още от дете бе подготвян за свещеник. Всичко трябваше да бъде заличено в паметта му, за да забрави напълно и своето престъпление.

А човешката нервна система постига съвсем лесно забравата. Под хипноза може да бъде наложена с твърде обезпокоителна лекота. Не е необходимо дори внушение. Срещни някой неприятен тип и скоро не би могъл да си припомниш името му. Преживей нещо лошо и то скоро ще избледнее в паметта ти като кошмар.

Амнезията е най-добрият начин за бягство от действителността. Но тя има различни форми, поне една от които е напълно опустошителна. Не можеш да отхвърлиш целия си житейски опит и да останеш зряла личност.

А Секох трябваше да забрави толкова много неща… Връщаше се все по-назад и по-назад. За Госейн, който се озова мигновено в своето тяло след гибелта на „бога“ и сега наблюдаваше от вратата на кабинета до склада, всичко се случи според очакванията му.

Сянката на Следовника изчезна и се появи Секох. Краката му го крепяха само още няколко секунди.

Рухна на пода. Физически падна само метър, но психически спускането надолу продължаваше. Полегна на хълбок и притисна плътно коленете си към гърдите. Главата му увисна безсилно. Отначало проплака, но веднага престана. Когато го изнесоха от залата, лежеше забравил всичко наоколо, свит, безмълвен и с пресъхнали сълзи по бузите.

Още нероденото дете не плаче.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6104

Издание:

Алфред Ван Вогт. Играчите на не-А

Американска. Първо издание

ИК „Аргус“, София, 1997

Редактор: Петър Колев

Коректор: Надежда Белчева

Портрет на писателя: Камо

ISBN: 954-570-031-9

Content

Алфред Ван Вогт
Играчите на не-А

Какво се случи в света на Не-А

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

Информация за текста