Василь Шкляр

Тінь сови

Історія двох кохань

Діти хворіють шуканням скарбів, а дорослі — спогадами про незнайдені скарби. Час змінює кольори, смаки, проганяє добро або зло, потім знову привертає то одне, то друге. І добро, і зло — теми вічні, вони не живуть нарізно, ці два явища мовби й створені для того, щоб підкреслювати значення одне одного.

«Тінь сови» — це своєрідний скарб, захований часом у минулому сторіччі. Час хоронив його за «тимчасовою» непотрібністю, тому що тоді знов настала «доба зла» і для добра залишилося дуже мало місця. І ось в інший, дивний і теж не вельми добрий час, коли брехня тут і там стає новою «правдою», коли про мораль і порядність згадують зі скептичною посмішкою на обличчі, ця історія виринула з іншої епохи. Виринула і здивувала тим, що виявилася непідвладною часові. Так, у ній описані в чомусь інший світ, інший побут, інша Україна. Але, читаючи, ти пропускаєш цю різницю, як легкий шум вітру. Вона навіть приємно лоскоче твою фантазію, але майже непомітно. Тому що твоя читацька увага прикута до героїв роману, до їхніх історій. А історії і Катерини зі Степаном, і Муталіба з Іриною — це історії кохання. Кохання, яке бореться, виживає у незгодах, допомагає вистояти і врешті-решт перетворюється на колективну пам’ять, на віру, на релігію, на легенду, що дає надію і кохання тим, кого воно ще не торкнулося своїм крилом.

Справжнє кохання — це завжди трішки казка. Тут казка присутня поруч із двома історіями кохання і дружби, й ім’я цій казці — Щедрик. Цей маленький гномик, містичний мешканець пралісу, вигаданий колись іще в дитинстві Степаном, не лише стежить за тим, щоб зло було покаране, а доброта і душевна щедрість дістали винагороду, а й має власний голос. Він, як Степанове друге «я», того Степана, яким він був у дитинстві, вставляє у розповідь свої думки й почуття, намагається відповісти на запитання і воління свого «господаря».

Читаючи роман, я намагався знайти щось спільне з пізнішими романами Василя Шкляра, скажімо, з «Елементалом», «Залишенцем»… Шукав і, крім майстерного володіння мистецтвом словесного образу, нічого не знаходив. Жорсткість останніх його романів ніби підказує, що «Тінь сови» на багато років наперед забрала в автора запас його особливої, майже дитячої доброти до героїв. Цей роман — найгуманніший з усіх написаних Шклярем. Він і читається як класика, і легко роздає на «мудрі цитати» десятки речень. Він і навчає, і підказує, і втішає. Адже там, де є кохання і де є смерть, завжди з’являється Втішання. Втішання — це вияв мудрості.

Андрій Курков

Париж, 18 січня 2014-го

Частина перша

1

І тоді Катерина сказала:

— Збирайся, Степане, поїдемо! Не дивись так на мене і не відмовчуйся, бо я тебе силою завезу! — сказала тоді Катерина, і в її голосі не було вже ні сліз, ні благання, а тільки сухий крик, і Степан зрозумів, що вона од свого не відступиться.

Він сидів на ліжку мовчазний і згорблений, дивився у вікно, за яким уже сутеніло, і ще густіша сутінь огортала кімнату, але вони не вмикали світла, ніби хотіли продовжити день.

Десь на подвір’ї гралися їхні діти, в хату долинали розгарячілі хлопчачі голоси, і вони якийсь час дослухалися тих голосів, думаючи про одне.

— Куди поїдемо? Я не знаю, де він живе, — нарешті озвався Степан, і навіть у присмерку було видно, як на його обличчі ворухнулася жовта усмішка (колись вона була синьогаряча, тепер від неї зосталася лише тінь, як і сам він скидався швидше на свою тінь).

— Він ще й сміється, смішно йому.

— Ти ж знаєш, я загубив його телефон. Коли те було, два роки минуло.

— Не придурюйся, Стьопо! Є паспортний стіл, є довідкове бюро, допитаємось.

— Авжеж, там тебе виглядають.

— Він же сам тебе кликав.

— То й що? — І знов дивився затято, спідлоба, чи то від того, що очі так глибоко провалилися, здавалось, що дивиться він спідлоба.

— Поїдемо. Вночі сядемо на поїзд, а на ранок будемо в Києві.

— Не спіши, Катю. Чую, наче мені вже краще. Сьогодні ранком я ходив аж до річки. Сам. Вийшов на город, а такий же, знаєш, туман стояв, що за крок не видно. І причувся мені якийсь голос у тумані. Чи пташка писнула, чи що, але пішов я на той голос у тумані усе далі і далі, поки не опинився коло річки. Хтось мене ніби кликав, наче попід руку хто вів, так легко йшлося. Не спіши, Катю, переждемо день-другий, а там воно покаже.

Те, чим він похвалився, не втішило Катерину, навпаки, ще дужче роз’ятрило душу — відчула в тому якийсь невловимий зв’язок зі своїм сьогоднішнім сном, і знов, як тоді вночі, зайшлося серце.

— Ось не зли мене! Краще йому. Знаю це твоє «краще». Од вітру вже хилишся, а козиришся. Ще скажи мені що, то зв’яжу по руках і ногах та повезу.

Катерина раптом затнулась, помітивши, як він завмер, зіщулився, змалів на очах — це вперше вона так одверто сказала про його неміч і враз пошкодувала за тим, ладна була вхопити слова назад, та вони вже поволі входили у Степана, все глибше і глибше — поволі і через те так болісно. Вона хотіла його лиш трішечки розізлити, зрушити, розворушити, аби він послухався, а вийшло не так, як хотілося, вийшло зовсім погано. Де ж їй тих слів набрати, у кого позичити, щоб він послухався, свої вона уже всі виговорила, і тепер от таке сприснуло з язика, що ліпше б мовчала.

Катерина підійшла до нього, обхопила долонями Степанову голову й притулила до грудей, пальцями перебирала його волосся, шепотіла:

— Треба їхати, Стьопо, треба… Поки ти при силі, поїдемо. Послухай мене, дурну.

Вона гладила йому обличчя, шию, так якось боязко і винувато, мовби дитина, і хвиля жалю та ніжності забила Степанові подих, він пригорнув Катерину до себе, відчув біля серця її пругкі теплі груди, і здалося, ніби через той дотик переливається в нього якась молода, хмільна сила. Він знав, що Катерина карається своїми словами, треба сказати їй щось дуже хороше, щось веселе, може, пожартувати, аби вона думала, що нічого не сталося, усе те пішло за вітром. І Степан запитав з бісом у голосі:

— Це ти мене зв’яжеш? Це ти хоробра така у мене?

— Ото щоб не був такий впертий.

— Ну, то я тобі зараз покажу. Знатимеш.

— Стьоп, ти що, Стьоп?

— А ти як думала?

— Здурів… Зайде хтось.

— Катю… Катю…

У хаті вже зовсім стемніло — погас ще один їхній день.

Лунко цокав годинник, аж дзвеніло у скронях, раніше Катерина не помічала, що він такий голосний та проворний.

— Не сердься на мене, — сказала вона. — Сьогодні я бачила сон. Снилася мені дорога. Треба їхати, Стьопо. Треба. Послухайся ради дітей, якщо мене не жалієш.

Катерина сказала тільки півправди, вона змовчала про Щедрика, бо не чула у тому доброго знаку. Але цієї ночі їй справді приснився той чоловічок, приснився чи, може, й привидівся, бо часом вона уже не відрізняла, де в неї сон, де видіння, а про того чоловічка стільки наслухалася від Степана, що побачила його, мов живого. Був він у коротеньких червоних штанцях-шароварчиках і в такому ж червоному брилику, як у дитини, і сам він скидався на маленького хлопчика з дорослим обличчям, тільки на дуже сумного хлопчика. Степан казав, що Щедрик (це він його так називав) завжди веселий, такий собі жвавий бешкетун, скрізь устигає, все бачить і чує, скрізь свого носа стромляє, але добрим людям ніколи не робить зла, навпаки, добрим він завжди стає у пригоді, хоч вони й не знають, хто то їм помагає. Так казав їй Степан, проте вона побачила Щедрика сумним і нещасним, таким, що й сам не міг собі дати ради, не те щоб комусь допомогти.

Спершу вона побачила дорогу, довгу пряму дорогу, яка стелилася білим сувоєм, мабуть, через увесь світ, хоч починалася відразу за їхнім селом, а потім на тій дорозі угледіла його. Він ішов десь удаль, коротенькі шароварчики підсмикувалися за кожним кроком, і зблискували його голі литочки, ішов він якось ніби перевальцем, але прудко і з підстрибом, викидаючи вгору то одне, то друге плече, коливаючи з боку на бік головою в червоному брилику. Та найбільше Катерину вразило те, що на плечі він тримав паличку, а на тій паличці погойдувався білий вузлик: хить-хить, хить-хить. Через той вузлик вона раптом здогадалася, що він іде з їхнього села надовго, а може, й назавжди, і від того так защеміло серце, що вона спам’яталася, кинулася зі сну чи з короткого забуття, різко розплющила очі й відчула на своїх щоках сльози. Перше, що їй захотілося, — це притулитися до Степана й почути тепло його тіла і дати йому свого тепла, але не ворухнулася, побоялась розбудити його, бо до Степана сон навідувався тепер ще рідше, аніж до неї.

Катерина довго дивилася в темряву, так довго, що по-совиному почала бачити в темноті, хоч ні до чого не придивлялася, а всім єством прислухалась до його дихання і знов думала-передумувала все заново, починаючи вже від дороги, що явилась їй уві сні, і від того, хто йшов тією дорогою, ішов десь далеко у світ, бо чого ж би ото він тримав на плечі паличку з білим вузликом.

На вікна тиснула чорна осіння ніч, вряди-годи її колошкали затятим виттям та сліпучими фарами вантажівки, що навіть о цій порі возили буряки з поля до Бужанського цукрозаводу, і Катерина раптом подумала, що як же це так — такі незугарні, важкі, заляпані багном машини виїжджають за селом на чисту, як скатерть, дорогу? Ні, такого не може бути, машини підвивають на розгаслих коліях, у розбитих баюрах, немає ніякої білої дороги і немає того, хто нею ішов, не треба себе морити ніякими вигадками, без них тоскно. Годі себе мордувати загадуваннями, треба щось робити, треба рятувати Степана, поки не пізно. Але що робити — вона не знала.

Вони вже об’їздили всіх лікарів, пооббивали пороги знахарям, що зналися на всілякому зіллі, але ні зіллячко, ні порошки, ні уколи не помогли, і Степан сказав: баста. Він взагалі не пішов би далі сільського медпункту, якби не вона, Катерина, якби він не жив її молитвами. Востаннє вона їздила з ним аж до Ленінграда, добилася на прийом до знаменитого професора, до якого люди вистоювали хтозна-які черги, і той таки обстежив Степана, однак нічого певного не пообіцяв: мовляв, справи погані, але треба сподіватися на краще, ніколи не треба втрачати надії.

І тоді Степан затявся: «Годі, я сам, Катю, видужаю. Це таке, що чоловік сам мусить збороти в собі. А ще ж мені допоможе… він», — казав про Щедрика, і не знати було, жартує Степан чи справді так думає.

Катерина й сама часом вірила в ту його вигадку, звиклася з нею за тринадцять літ життя зі Степаном, може, через те, що так любо було їм удвох, вірила у якийсь добрий дух, що оберігав їхню злагоду. І Щедрик то був чи не Щедрик, а, видно, вони прогнівили його, бо де б він дозволив лихові перейти їм дорогу.

Чим прогнівили? Коли? Кого питати і як спокутувати той гріх? Катерина не знала. Вона тільки знала, що треба щось робити, не сидіти на місці, а кудись іти, щось шукати, питати в людей, а не ждати, склавши руки, якогось благословення.

Кого питати, до кого йти? Вона сто, тисячу разів передумувала, перебирала в голові всеньке їхнє життя, переворушувала всі дні й літа, немов злежаний крам у скрині, ніби там десь могла приховатися відповідь чи порада на їхню біду, і що більше вдивлялася у минуле, то все частіше винила у всьому себе. Це вона винна, що Степан не беріг себе, він боявся не стільки хвороби, як того, щоб Катерина не знала про неї. Він любив її і весь час гороїжився, показував, який він міцний та дужий: хапався за найважчий мішок, за ціпа, за косу, за вила, а вона не могла його зупинити, хоч давно знала, що Степанові не можна так надриватися.

Та як же вона могла його зупинити, як тоді він ще зліший ставав у роботі, нікого не хотів і слухати, а співчуття було для нього мукою: «Гей, Катю, ти ще погано мене знаєш», — пік її синіми очима і попльовував на долоні, щоб знов ухопитися за сокиру чи за лопату. І так уже гехкав тою сокирою, що грабові окоренки, яких не бере і клинець, розліталися на тріски, а коли брав лопату, то земля чорніла за ним, мов за плугом.

Катерина аж лякалася його в роботі, такий був скажений, не підходь до нього, не підказуй, він сам знає, що йому можна, а що ні. А вона готова була сама все зробити за нього, бо думала, що Степан мстить їй за ті давні слова, які вона кинула ще зовсім дівчиськом, кинула так, без думки, а от, виходить, поранила.

Дурна була, тоді ще не мала й шістнадцяти, хоча вчилася вже в містечку на курсах крою та шиття. Не пішла в десятий клас, а вдома й раді; батько п’яничка, й мати коло нього змучилася: іди, Катре, матимеш на шматок хліба. Вона не думала ні про хліб, ні про що, аби лиш вирватися з дому, забути про сварки та бійки, а там, у містечку, дали їй гуртожиток, у кімнаті їх п’ятеро, але кожна сама собі пані, живи, як тобі заманеться. З дівчатами добре було, по черзі смажили картоплю на кухні, самі собі шили кофти та плаття, а на день народження дарували одна одній великі окаті ляльки з рожевими щічками, хоча ніхто вже не бавився тими ляльками (сиділи вони на акуратно засланих ліжках і дивилися на все незрушними пластмасовими очима).

Може, то дівчата натякали одна одній про скоре заміжжя, бо хлопці вже ходили до них, вони вчилися на шоферів та механізаторів і жили в гуртожитку через дорогу. І то як тільки вечір настане, уже й сунуть до них у гості, прошено їх чи не прошено, а стукають у двері, ось які ми гарні, сідай та балакай з ними.

Катерина не дуже любила ті посиденьки, хоча й помічала, що дехто приходить заради неї, але боялася сердити дівчат, збиралася і йшла в кіно чи так десь, бо бачила, що дівчата вже дивляться на неї скоса, наче вона когось відбиває у них абощо. А їй якраз ніхто й не потрібен був, ті залицяння їй, як собаці п’ята нога, Катерина ще соромилася всього, тепер смішно й згадати, як вона соромилася своїх грудей. Сама тоненька, як очеретина, а ліфчик носила четвертого розміру, аж щулилась, зводила плечі, щоб приховати той стид.

«Катю, це ж багатство! — заздрісно їла її очима Люська Офіцерша, суха, пристаркувата, але незлостива дівка, коли вони милися в лазні. — Та якби я мала таку хвігуру…» Катерині байдуже було, що зробила б Люська з такою фігурою, проте потроху-потроху до того, як побачила Степана, вона вже знала собі ціну, вже не горбилася, а несла свої груди, як чортиця, і Степан їй так і сказав за першої ж зустрічі: «Ти відьма».

Він прийшов до них із хлопцями — якийсь неповороткий, розхристаний, пом’ятий, усе на ньому так і висіло, ніби накинуте наспіх та ще й з чужого плеча, і Катерина відразу почала збиратися в кіно. Навмисне довго крутилася перед дзеркалом, дратуючи дівчат, розчісувала довге рівненьке волосся, що лилося по спині, як дощик, так низько, що хлопці знічено відводили очі. І тільки Степан, бідолаха, одвісив нижню губу, витріщився на Катерину, — перед дзеркалом її видно було відразу з усіх боків, — не міг одірвати очей, та й не силкувався того робити. Дивився, дивився і раптом спитав здивовано:

— А це ти куди зібралася?

Хлопці аж пирхнули зо сміху, так щиро здивувався Степан, що ось, мовляв, я прийшов у гості, а вона, бач, кудись збирається.

— Хороша Маша, та не ваша, — котрийсь підкусив Степана.

— Хіба вона Маша? Вона ж Катерина, — серйозно пояснив Степан і ще дужче розвеселив публіку. — Ти куди оце, Катре, збираєшся, га?

— В кіно, — сказала Катерина.

— Яке?

— Дике та прудке.

— Ну, то і я піду.

— Іди, — знизала плечима Катерина. — Хіба мені що? Це нікому не забороняється.

— Як то нікому? — знову здивувався Степан. — З тобою ходять усі?

— Чого це зі мною? Я сама собі йду.

— А я?

— А ти сам.

— Я сам не хочу.

Тут уже в кімнаті гойднувся регіт, навіть рожевощокі ляльки реготали з тої наївності, тільки Степан розгублено оглядався на всі боки, шукаючи те, що так усіх розсмішило. Нічого не знайшов і знов повернувся до Катерини, а вона вже йшла до дверей, хлопці притихли, і навіть дзеркало без неї стало якесь порожнє й сліпе. Уже відчиняла двері, ні на кого не повівши й бровою, не моргнувши на їхні смішки, і тут Степан вигукнув:

— Ти відьма! У тебе навіть очі зелені.

Вона зупинилась, озирнулася, подивилась на нього довгим поглядом і сказала:

— Так, відьма. А хіба що? — І зачинила за собою двері.

— Побалакали, Степане? — раденько спитав Петро Мисочка, котрий завжди перед тим, як іти до дівчат, випивав для сміливості. («Я, хлопці, як не прийму допінгу, то й забалакать не можу до дівчини».)

— Ще ні, — сказав Степан і теж вийшов з кімнати. Катерину догнав уже на вулиці, порівнявся з нею і пішов поруч, але вона ніби того й не помітила, лунко відбивала каблучками свої кроки і дивилася десь поверх людей, поверх дерев і будинків, Степанові те не подобалося, та він прощав їй: хай, дівчина має бути гордою.

— Ти що, розсердилась на мене? — спитав Степан.

— Чого маю сердитись?

— За відьму.

— Клопіт мені великий.

— Я, знаєш, казав не про таку відьму, що ото страшна, з гачкуватим носом, верхи на мітлі їздить. А про молоденьку відьмочку, що кого хоч зі світу зведе очима своїми. Ти бачила кінофільм «Чаклунка»?

— Бачила.

— Ото я про таку.

— Але ж там її зі світу звели.

— Так, — сумно погодився Степан. — Лемішка їй попався, не захистив. Я не дав би волосинці впасти з її голови.

— Ти? — і вона забула про свою гординю, засміялася дзвінко і весело й нарешті подивилася на Степана.

— Я. — Він простив їй і сміх, нехай ліпше сміється і дивиться на нього, аніж має дивитися в небо. — Ось виходь за мене, а тоді й побачиш, як не віриш, — великодушно запропонував Степан.

— Що? Куди виходити?

— Заміж. За мене.

— Ой, держіть мене, упаду.

Степан злегенька притримав її за стан, і Катерина ляснула його по руці.

— Сама ж сказала, щоб тебе держати.

— Хіба ж я тебе просила?

— Більше нікого тут не було.

— У тебе що, не всі дома?

— Не знаю, я вдома давно не був.

— От зануда.

— Просто я не люблю, коли кажуть одне, а думають друге. Правду треба казати. Ось ти мені сподобалася, і я кажу, що ти мені подобаєшся і виходь за мене заміж.

— А може, ти мені не подобаєшся.

— Може. Але думаю, що це не так. Якщо навіть так, то сподобаюся пізніше. Все одно будеш моєю. Тут уже, як той казав, хоч круть, хоч верть.

— В черепочку смерть, — сказала вона.

— Я теж ворожбит, Катю. Мене моя баба навчила. Вона була з тих, що знаються на чарах. Не віриш? Коли вона помирала, то стелю зривали в хаті, ніяк не могла одійти. Мучилась, мучилась, а тоді попросила пробити діру в стелі. І відразу, коли це зробили, померла.

— Розкажи комусь іншому.

— Хай мене грім поб’є, якщо брешу. Ось подивись мені в очі. — Степан зупинився, і Катерина боязко глянула йому в очі, але страшного в них не було нічого — сині ласкавці виплескувалися на Катерину, теплі й лагідні, і все-таки бентега прохопила її груди — якась лоскітлива до млості.

Вона швидко відвела погляд і знов зацокала каблучками по тротуару, тільки вже не дивилась поверх усього, а опустила голову, зіщулилась, звела плечі, мовби хотіла приховати свої груди і той бентежний лоскіт, що прокинувся в них.

— Тепер віриш мені? — спитав Степан.

— Вірю.

Вони не пішли ні в яке кіно («То я так сказала, аби втекти», — зізналася Катерина) і допізна блукали порожніми темними вуличками, аж поки не вийшли до річки.

Тікич тут був широкий, бо недалечко його перегачувала гребля електростанції, там стояв таємничий кам’яний будинок, у якому горіло яскраве світло, а з людей нікого не було видно. Через те й таємничий, що весь час здавалося, ось-ось хтось туди зайде й запне вікно чорною шторою.

Там з гуркотом падала вода, розбиваючись об каміння, і, мабуть, шум водоспаду навіював усілякі химери, од яких у Катерини аж тіло бралося сиротами, однак щось і вабило її туди, манило тривожною загадковістю. Ще й від річки тягло вогкою прохолодою, Катерина аж тремтіла, тоді Степан зняв із себе піджак і накинув їй на голі плечі, що беззахисно світилися проти місяця.

Вона не встигла відмовитись, адже мусила сказати, що їй не холодно, а зодягнувши Степанів піджак, цим ніби давала якусь обіцянку, хоч Катерина нічого не могла йому обіцяти. Вона вже злилася на себе, що отак допізна ходила з цим майже незнайомим хлопцем, злилася на Степана, що причепився до неї, як реп’ях, і водить справді, мов приворожену. Вже не раз хотіла попрощатися й піти геть, але щось притягувало її до Степана, щось незбагненне, як оте загадкове світло у кам’яному будинку біля водоспаду.

Вона щільніше загорнулася в піджак, що беріг тепло його тіла, проте не зігрілася, ніяк не могла вгамувати трем, йшов зсередини її єства. Не знала, як звільнитись од нього, тому раптом сказала Степанові:

— Ходімо подивимось у те вікно.

Будинок стояв по той бік греблі, туди вів вузенький місток з бетону й заліза, так високо піднятий над водою, що страшно дивитися вниз — тягла до себе темна сила прірви, у якій ревів і пінився водоспад. Швидко перейшли місток, підступилися до освітленого вікна й зазирнули всередину.

Усе, що Катерина там побачила, розчарувало б її, — якісь важкі залізні машинерії, генератори, чи що, — якби не старий стіл у кутку, а біля нього — таке ж старе, зачовгане крісло. І це ще не зачепило б її, та на столі, ближче до крісла, стояла попільничка, і над нею тоненькою цівочкою вився дим од залишеного кимось недопалка. Хтось щойно сидів у цьому кріслі, сидів, курив, щось думав і, можливо, дивився, як переходять вони місток. Та хто ж, сторож, напевне, підказував здоровий глузд, а уява малювала таке, що Катерина боялася дихнути. Може, через те, що тричі дивилася фільм «Людина-амфібія», тепер їй увижалося, як із води опівночі вийшов чоловік з риб’ячою лускою на тілі, зайшов у будинок перепочити, закурив, а тут нагодились вони, і чоловік, який ніколи не являвся людям на очі, знов кинувся у воду, навіть не встиг погасити сигарету.

Зненацька в темноті, при самісінькій греблі, куди не сягало місячне світло, ляснув голосний сплеск, Катерина здригнулася і припала до Степана. Він відчув у себе на грудях, які холодні в неї руки.

— Короп, — сказав Степан. — То короп скинувся.

— Я так злякалася.

— Не бійся. Дивись, які кола пішли. Короп гуляє.

Вона дивилася на темні брижі, що йшли від греблі на місячну доріжку, і тут спохопилася, відштовхнулася холодними долонями від Степана й сказала:

— Ходімо звідси. Вже пізно.

Вони знов перейшли місток над ревиськом водоспаду, Катерина озирнулася й тільки зараз помітила стару облущену табличку: «Стороннім вхід заборонено».

Більше вона не оглядалась. Боялася, що раптом побачить, як із будинку виходить сторож, і тоді щезне її таємниця.

Як тільки зайшли у першу ж вуличку, Катерина зняла з себе піджак і віддала Степанові.

— Мені вже не холодно.

А перед центром містечка, освітленим неоновими ліхтарями, сказала:

— Далі я сама піду.

І поцокала каблучками, дивлячись поверх дерев, поверх ліхтарів і всього, що стояло на землі.

Ноги в неї були довгі й тонкі, але ж і сама була тоненька, така тонесенька, що Степанові болісно стислося серце.

Після того скільки не підступався до Катерини, з якого боку не підходив, а вона ні та й ні. Щось ніби й тягнуло її до Степана, тільки ж дівчата сміятимуться: скільки хлопців за нею увивається, а вибрала цього «підстреленого». Люська Офіцерша так і сказала:

— Та він же в тих куценьких штанях як підстрелений ходить. Я, Катю, з твоїм багатством за офіцера вийшла б. — Люська завжди мріяла про офіцера, через те й засиділася в дівках, бо де тих офіцерів набереш у містечку, як тут немає військової частини. Тому й причепилося до неї «Офіцерша», хоч Люська, мабуть, уже вискочила б і за дідька лисого.

— Не треба мені нікого, — огризалася Катерина, — рано ще про це думати.

І Степанові так сказала:

— Рано мені ще з хлопцями ходити. Та й ти навіть армії ще не відбув.

— Восени забриють, — сказав Степан. — Прийдеш проводжати?

— Побачимо.

Вони стояли перед гуртожитком, Катерині здавалося, що на них усі дивляться, зирять навіть із вікон, регочуть, а Люська Офіцерша свариться пальцем. І вона попросила:

— Не ходи за мною.

— Добре, — сказав Степан, — не буду.

І пішов.

Вона дивилася йому вслід і стільки смутку побачила в його згорбленій поставі, стільки гіркої безнадії ніс він на похилених плечах, що Катерина не витримала.

— Степане! — гукнула.

Він зупинився, поволі озирнувся, ніби не вірив, що вона кличе його, сховав свою печаль у кволу усмішку.

— Чуєш, Степане? Принеси мені штани, я відкочу і підрублю в майстерні, там, бачу, запас є.

Степан чи образився, чи ні, але штанів не приніс, довго не з’являвся Катерині на очі (вечорами ходить на залізничну станцію, розповідали хлопці, розвантажує вагони), і коли через місяць стрілись на вулиці, Катерина його насилу впізнала. Схуд, геть спав з лиця, зате був у новому костюмі, новій сорочці, черевиках, тільки галстука бракувало, та от біда — хоч ти вмри, — знов усе те висіло на ньому й теліпалося: видно, за роботою втратив зо два розміри, а в магазині не дуже примірявся.

— Де це ти пропадав? — міряла його очима з ніг до голови, ледь стримуючи усмішку і вдаючи, що нічого не знає.

— Хіба тобі не однаково?

— Не кажи, як не хочеш, — знизала плечима Катерина. — Не видно було, того й питаю.

— Пропадав, та не пропав, — сказав Степан, і вона раптом помітила, що він напідпитку.

— Ти вже як Петро Мисочка, — зморщила носа. Не могла терпіти цього духу, що нагадував їй нещастя, яке перевалювалося через поріг у їхню хату разом з батьком-п’яничкою.

Степан поліз у кишеню й дістав сигарети. Креснув сірником, обережно, щоб не закашлятись, затягнувся, але дим потрапив у очі, підбив їх тонкою сльозою. Так і дивився на Катерину крізь ту сльозу, зречено й гірко, аж стислася вона під Степановим поглядом. Потім не витримала, вихопила в нього сигарету, пожбурила на землю і майже закричала:

— Щоб я більше цього не бачила, чуєш? Ще раз вип’єш — не підходь до мене!

Била Степана словами, але біль той був солодким — виходить, їй не однаково, який він, Катерина ж не казала такого Петрові Мисочці, нікому не казала, а тільки йому. Він підійшов до урни-пінгвіна, вкинув йому в пащеку коробку з сигаретами, і в стуманілих очах знову скинулися знайомі вже Катерині сині ласкавці.

— Катю, — несміливо озвався Степан, — а можна, я тобі писатиму з армії?

— Можна.

— Я часто тобі не набридатиму. І ще хотів би карточку твою мати. Я нікому не казатиму, що це моя дівчина, не бійся. Все одно ніхто не повірить, що я можу мати таку гарну дівчину.

— Ти ж казав, що ти ворожбит. Кого завгодно можеш причарувати.

— Можу, Катю. Але тебе я пожалів. Ти краща за мене. То було б нечесно. Це якщо тобі хтось сподобається, то я можу допомогти. Навернути його до тебе. Але… ти й сама це можеш зробити.

— Чудний ти, Степане. Таке щось вигадуєш. Ну який із тебе ворожбит?

— То правда, ніякий. Але мені допомагає в цьому Щедрик.

— Хто?

— Щедрик.

— Який Щедрик? — засміялася Катерина.

— Не смійся, — сказав Степан. — Я тобі розповім. Нікому не скажеш? Присягнися.

— Не скажу, обіцяю.

— Ну, то ходімо. Далі від людського ока. Ходімо до річки.

Вони знов, як і першого разу, вийшли до Тікича, тільки тепер пішли проти течії: далі від греблі, куди не долинав шум водоспаду, і в тихому надвечір’ї Степан уперше розповів їй про нього, Щедрика.

Щедрик, казав Степан, народився у пралісі, в старезному дубовому лісі, що стоїть над Тікичем, це біля його села, недалеко звідси — кілометрів за двадцять. Річка там набагато вужча, ніж тут, біля греблі, зате куди краща, бо вся в очеретах, плавнях, лататті, у жовтих лілеях, і в тому зелі розкошують видри, ондатри, там качки виводять маленьких, як кульбаби, каченят, а риби тьма-тьмуща, бо ніде їй немає любішого місця; там у ситому мулі розкошує синьо-зелений лин, червоний карась нереститься в очеретах, бо вода там ласкава і тепла, вигріває в собі золоті риб’ячі ікрини, не дає їм пропасти; там б’ють і холодні джерела, біля них полюбляє стояти судак, а на ямах тирлуються важкі лінькуваті лящі… І майже над річкою темніє глибокою зеленню дубовий праліс, у якому цілісіньке літо горять жарини суниць, під осінь синіє ожина — зривай її жменями, така рясна, гриби там ростуть навіть у бездощів’я, видно, праліс натягується вологи од річки, через те родить такі тугі й чисті боровики, хіба білочка десь гризне за шапчину й полишить білу цяточку. А найгустіше висіваються у вирубі підпеньки (у їхньому селі так називають опеньки), скільки не збирай — не визбираєш, стоять аж до грудня, поки їх не спечуть морози. У пралісі все цвіте, пахне, ясніє, співає, там дикі бджоли рояться у старих дуплах, там з-під землі б’є джерело, у якому вода солодша за мед, ніби увібрала в себе нектар усіх лісових квітів, увібрала соки суниць та ожини, — жива вода.

Так от, у цьому пралісі, розповідав Степан, народився Щедрик — маленький, як хлопчик, чоловічок, він носить червоний брилик, ніби позичив собі капелюшок у мухомора, і сам схожий на грибка, щупленький, присадкуватий, але дуже жвавий і веселий, скрізь він буває, усе йому цікаво, що робиться поміж людей, тому він допоможе, тому й ніжку підставить, якщо чоловік погане намислив, а того полоскоче, розсмішить у хвилину гніву. Ніхто ніколи не бачить Щедрика, немов то брилик-невидимка, ніхто не здогадується про його існування, і коли він комусь підмогне, то просто кажуть, що от поталанило, пощастило, повезло, вдалося, а хто приніс той талан та удачу, й не думають, ніби воно їм із неба впало. Однак той, хто здогадається, звідки йому щедроти наспіли (звідси і Щедрик), хто повірить в існування цього чоловічка, до того він ще ласкавіший, тоді він справді може прихилити небо.

Степан здогадався, що на світі є Щедрик, давно, ще хлопчиком, це він йому щастя приносить, це він йому допомагає ловити рибу, шукати найбагатші грибами місця і найрясніші ягідники, без Щедрика і праліс не був би пралісом, то він наводить людей на всі ті щедроти, але не кожному дано побачити все сповна. Не завжди щастить і Степанові, однак він не падає духом, бо знає, що рано чи пізно Щедрик йому запоможе, просто він десь одлучився, має чимало клопотів. Тільки треба бути терплячим, ніколи не гніватись, що він десь забарився, адже хтось, може, потрапив у ще більшу скруту і Щедрик зараджує лихові. А якщо ти бажаєш собі добра більше, ніж іншим, то він може відцуратися тебе або й покарати.

Коли ж це Степан уперше здогадався про Щедрика? Важко сказати, він його пам’ятає стільки, скільки й себе; може, тоді, коли вперше защедрував бабусі Улиті? Зовсім маленьким був, а як зараз бачить: несе його тато, загорнутого в кожух, і так тепло в тому кожусі на грудях у тата, тільки за ніс хтось щипає. Місяць світить їм на шляху, і від нього світиться сніг довкола, лунко так хрумкає під ногами у тата, аж завмирає серце в малого: здається, ще хтось за ними іде; Степанко втягує голову глибше в кожух і заплющує очі, але все одно бачить гострий місяць, жовтий сніг і чиїсь кроки чує позаду: хрум-хрум, хрум-хрум. У хаті баби Улити (вона окремо від них жила у старенькій хатині) тато витрушує його з пазухи на долівку, і Степанко заводить тоненьким, як місячний промінь, голосом:

Щедрик-ведрик,

Дайте вареник,

Грудочку кашки,

Кільце ковбаски.

Бабуся Улита зачудовано дивиться на онука, ще наче вчора говорити не вміло, а це вже тобі щедрує, тішиться з того й тато, ворушить білими од паморозі бровами й вусами, а Степанко вже поглядає на скриню, що стоїть у кутку бабиної хати. Та стара червона скриня завжди манила до себе й відлякувала, йому ніколи не вдавалося зазирнути до неї, лиш одного разу, коли бабуся підняла віко, на нього звідти повіяло незнайомим духом, якимсь несусвітнім, такого Степанко ніде й ніколи не чув. Приказуючи щедрівку, якої недавно навчила його матуся, малий дивився на скриню, і йому уявлялося, що ось зараз підніметься віко і звідти вийде Щедрик (бо до кого ж оце він звертається — «Щедрик-ведрик…»), вийде такий маленький та добрий чоловічок з макітеркою масних пузатих вареників і з кільцем ковбаски, такої пахучої, що Степанкові вже лоскотало в носі й котилася слинка.

Бабуся гладила Степанка по голові, напихала йому в кишені горішків, цукерок, а Щедрик не з’являвся, і Степанко стояв розгублений і розчарований: навіщо ж оце він так виспівував та випрошував, якщо той не з’явився. То вже пізніше, коли розпитував у бабусі Улити про Щедрика (більше нікому не казав про нього, бо й так хлопці сміялися, що Степанкова баба — відьма), вона пояснила, що так і має бути, Щедрикові не можна показуватися людям на очі, не треба цього хотіти, бо коли хтось побачить його, тоді Щедрик помре. Він робить добро чужими руками, навертає людей на приязнь та щедрість, тому й звертаються так до нього на Різдво, а бачити його зась. Не смій цього хотіти.

І не в скрині живе він, Щедрику вільно ходити де хоче, бо народився із волі, у пралісі він народився і там найчастіше буває.

Якось Степанко ходив у ліщину по горішки, але хтось уже обібрав кущі, то мусив вертатися додому з порожнім козубцем. Лиш на землі де-не-де завалявся горішок, та й той був із дірочкою, і чимало присохлих коронок лежало в траві — таки ж добре вродили цього року, та пізно Степанко прийшов — обтрусили, обірвали, вилущили з коронок горіхи, і більш не шукай. Так то й так, Степанко ще пошукає грибів і піде додому, аж раптом побачив таке, що став як укопаний. На круглому пеньку, порослому зеленим мохом, лежала добра пригірщ ліскових горіхів — великих, чистих, дорідних. І найдужче приголомшило Степанка те, що добре ж пам’ятає, як відпочивав на цьому пеньку, коли тільки-но прийшов до горішника, сидів на ньому й нічого не бачив, ніщо ж не муляло йому, от де заковика. Нікого не було тут з людей, хто міг би покласти їх і забути, не чув нічиїх голосів, ніякого шуму, і ось тобі маєш. З неба впали? Та ж ні, це… І раптом здогад остудив його всього, знав, що Щедрик не лихий, а от злякався на смерть, боявся кроку ступити, не те щоб узяти горішки, і коли щось шурхнуло в кущі, лиш на мить туди кинув оком і відразу ж заплющився, хоч здалося, уздрів таки щось червоне чи лишень його тінь, але ні, ні! — його не можна бачити, то тільки привиділося так від страху, йому ще й не таке ввижалося, коли дуже лякався. А тоді Степанко так набрався страху, що не посмів і торкнутися тих горішків, не пам’ятає, як опинився за лісом, як біг і галуззя шмагало його по обличчю, і тільки зупинившись перед селом, відсапуючись, раптом відчув ще один страх, не такий гострий, як перший, не такий наглий, а якийсь повільний, розмірений, такий, що неквапом пробирав усе його тіло до нігтика, пронизував кожну волосинку.

Степанко раптом подумав, що це ж Щедрик для нього так старався, збирав по однесенькому горішку на обчухраній ліщині й складав на пеньок, аби Степанко не йшов додому з порожнім козубцем, бо не можна йти впорожні з їхнього щедрого пралісу; він так старався, цей Щедрик, що з обнесених кущів нарвав ще он скільки горіхів (мабуть, жоден не сховався від нього у листі), а Степанко не взяв їх і дременув світ за очі, ніби погребував. Та ж він образив Щедрика, більшої образи і бути не може, коли до тебе з добром, а ти повертаєшся спиною, кому ж це таке сподобається. Треба якось загладити цю вину, треба піти й забрати горішки.

Цей другий страх був дужчим за перший, бо Степанко таки вернувся назад. Ішов поволеньки лісом, здригався на кожен подув вітру у верховітті, на хрускіт галузки, на стукотіння дятла, кожне дерево, кущик ворушились у нього в очах, і треба було зупинитись, аби й вони зупинилися, не перебігали йому дороги. Темні присмерки ворушкими тінями коливалися між стовбурів, він знав, що, коли темніє, у лісі завжди мариться, наче хтось ходить за деревами, бо сутінки сюди запливають нерівномірно, в гущавинах вони гуснуть швидше, на галявинах повільніше, і через те так здається; Степанко це знав, однак після всього, що сталося, не міг погамувати в собі мерзенний холод, як не міг і вернутися до села.

Попереду його чекав ще один струс, до якого він зовсім не був готовий, та якби й підозрював про таке, все одно йшов би далі, бо мусив те побачити на власні очі, аби якось збагнути його і пояснити собі. Струсонуло Степанком біля того-таки пенька, до якого він дійшов ще завидна, дійшов і знову приріс до землі ні живий ні мертвий. Горіхів на пеньку не було. Від них не лишилося й сліду, хоча, без сумніву, це був той самий пеньок, гладенький прикорінь товстого дуба, якого зрізали давно, вже й мохом зеленим поріс; Степанко не міг помилитися, он же поруч той розлогий ліщиновий кущ, у якому, здалося, він угледів червону тінь, злякався й заплющив очі, переконуючи себе, що нічого не бачив.

«Бачив? Не бачив?» — ця сліпа думка весь час щеміла йому в грудях, та він сахався її, проганяв з усіх сил, бо не можна було й припустити такого, що він бачив Щедрика, адже тоді той помер би.

«Ні! Ні!» — казав собі Степанко і тепер, стоячи біля спорожнілого пенька, зненацька відчув, як щось обпекло йому серце, мабуть, то була блискавка, яка, обпікаючи, водночас осяяла його зсередини, випалила там сумніви й освітила єдину думку. Ні, не бачив Степанко Щедрика, це точно, тому що Щедрик живий, ось же він забрав із пенька горішки, побачив, що Степанко не взяв їх, і визбирав, ніхто, крім нього, не міг це зробити. То не біда, що він образився, Щедрик добрий і все зрозуміє, він же бачить, що Степанко вернувся по горішки, спершу злякався, з ким не буває, а тепер от знову прийшов, Щедрик же бачить. Це все пусте, перебудеться, головне, що він живий, Степанко таки не побачив його, то Щедрик тільки подав йому знак, що він є на світі. І це не від страху заходиться серце, Степанко страх поборов ще тоді, як вернувся до лісу, це від радості серцю стало тісно у грудях.

Щедрик жив! Він ще не раз давав знати про себе, і найчастіше тоді, коли Степанкові було непереливки.

Тут мушу взяти слово я, Щедрик, щоб пролити світло на деякі події, до яких мав певне відношення, власне, й не я, а Степан, але через мене. Може, я й не гідний того, щоб мене вислухали, примарний чоловічок без плоті, не всяк із людей захоче такого слухати, та все-таки жадаю дещо прояснити, а то вже справа кожного зокрема — вірити мені чи ні. Мушу сказати це слово передовсім заради Степана, бо в декого може скластися про нього непевне враження як про чоловіка забобонного або, що гірше, людину з хворобливою уявою, здатну до перебільшень.

Єдине, що перебільшує Степан, — це мою всемогутність, та ще помиляється в тому, що я народився у пралісі. Насправді ж я народився в його уяві і можу жити доти, поки живе Степан, не стане його — не буде й мене, Щедрика, хіба, може, хтось іще повірить у мене і тоді житиму далі. Отже, я є дитиною Степанової душі і спроможний тільки на те, на що вистачає його власної волі, сили і духу, хоча здогадуюся, що Степанова віра в мене зміцнює ту його волю, силу і дух. Оце й уся моя могуть.

Щодо тих незбагненних і загадкових подій, які відбулися зі Степаном у пралісі й відбуватимуться ще не раз у його житті, то в них не було ані крихти чогось незвичайного, надприродного, пояснюються вони дуже просто, хоч люди й не люблять простеньких тлумачень, за якими часто приходить пісне розчарування. Хіба не розчарувався б Степанко, якби, наприклад, якийсь дорослий мудрець розсудливо, за всіма законами логіки пояснив йому, що немає й не може бути ніякого Щедрика, то білка збирала горіхи на пеньок, щоб потім перенести їх у дупло про зиму. То вона шелеснула у ліщині, Степанко глянув туди і встиг, мабуть, угледіти її червонястого хвостика й заплющив очі, злякавшись, що то майнув мій капелюшок. А до того часу, коли Степанко, пересиливши страх, повернувся до пенька, білка вже встигла перенести горіхи в дупло, так що дива тут ніякого; проте чи принесла б втіху малому така правда?

Або якби дізнався він, що з хати Пилипа Затірки сніпки позривав не я, а вітер, чи мав би радість від такої випадковості? Адже в тому й сіль уся, що зло неодмінно має бути покараним і покараним не через якийсь там збіг обставин, ні, воно зазнає кари по справедливості, негайно, і саме в діях моїх і бачив малий десницю справедливості.

Так було і з Пилипом Затіркою. Степанко любив бігати з хлопцями на колгоспне дворище і найдужче — до кузні, де все так цікаво: сліпучий жар у горні, величезний міх, який хукає на вогонь, дядько Свирид таке виробляє молотком, що розпечене залізо вигинається, наче віск, пирскаючи на всі боки червоними іскрами — не підходь. Вони й не підходили близько, товпилися біля широких, як брама, дверей кузні, зачаровано стежили за дійством дядька Свирида, який незлостиво покрикував на них, щоб не застували світла; трохи розступалися і знову сходилися докупи, наслухаючи веселе дзінь-дзень, вдихаючи крутий дух, який стояв тільки в кузні, а більше ніде. Дядько Свирид покрикував на них, однак ніколи б не зробив такого, як Пилип Затірка, хоч би як йому докучали. А той нудився якось у кузні, поки Свирид зробить йому щось нагальне до воза, нудився і з дурного ума придумав таке, що бодай рука йому всохла. Розпік у горні маленьку шайбочку до білого і нишком підкинув її туди, де тупцяли босоногі хлопчаки, щоб котрийсь наступив та посмішив Затірку. Вони ж і не туди, роти пороззявляли й дивляться на старання дядька Свирида, і тут на всю кузню верескнув Степанко. Кричить не своїм голосом, стрибає на одній нозі, й ніхто нічого не розбере, що це причинилось хлопцеві. Свирид спершу подумав, що іскра далеко відлетіла й Степанко наступив, але бачить — ні, іскра впекла б, і все, а тут якась більша біда. І тільки тоді, як Степанко покотився по долівці, дриґаючи ногою, Свирид підбіг до нього і все зрозумів. Хлопець наступив п’ятою на розпечену шайбу і спершу не почув болю, бо п’ята зашкарубла, як підошва, потім залізо, пропікши товсту затверділу шкіру, в’їлося в тіло і пекло чимдалі дужче. Свирид притримав Степанка за ногу, насилу сколупнув твердим нігтем шайбу, потім узяв на поличці якусь білу мазь і приклав її до глибоко випеченої рани. Мазь не могла так швидко подіяти, але вона приємно холодила опік, Степанко перестав кричати, тільки ламкий стогін повз йому із грудей. Очі заслала каламуть, проте не виступило ні сльозини, такий біль пронизав Степанка, що не зміг і заплакати, аби його притлумити.

— Молодець, синку, терпи, — сказав дядько Свирид. — Як же це ти, бідненький, так необачно…

— Терпи, отаманом будеш, — встромив і своє Пилип Затірка. — На хронті ще не таке буває, — зовсім дурне ляпнув Пилип і пришелепкувато одвісив важку щелепу.

Свирид звів на нього очі, дивився, дивився й аж тепер усе зрозумів.

— Ах ти гад, — тихо і страшно сказав Свирид. — Ти що ж оце робиш, га? Ти що оце витворяєш, гад повзучий? Та ти хоч був на тому хронті? Та я тобі зараз в’язи скручу.

— Я не хотів, я не нарошне, я ж не знав, — швидко забелькотів Пилип і поточився до дверей, бо Свирид уже зводився на рівні, його широкі груди важко здувалися од гніву.

— Брешеш, паскудо, це ти нарошне! — сказав Свирид таким голосом, що Пилип зрозумів: зараз точно скрутить в’язи й оком не кліпне.

Пилип, розпихаючи дітлашню, дременув у двері, скочив на свою підводу і так оперезав віжками коней, що ті відразу пішли в галоп.

— Нічого, — сказав Свирид. — Бог його покарає.

Але Степанко звернувся до мене.

«Щедрику, покарай Пилипа Затірку, — подумки промовляв малий уночі, коли не міг заснути через біль у нозі. — Знайди йому кару, яку сам хочеш, але не лишай цього так, провчи його», — просив мене Степанко, прислухаючись до виття вітру, що зірвався вночі й гудів у комин, наче дув у велику дуду.

Часом Степанкові здавалося, що то я, Щедрик, подаю йому свій голос у комин, адже я, маленький жвавий бешкетун, залюбки можу вилізти на дах і бігати по ньому, мов кішка, і ще спритніше за кішку, можу навіть залізти в комин, не замазавши в сажу свої червоні шароварчики й брилика, і звідти подати голос Степанкові; от тільки явитись на очі не можу, бо вмру, а обізватися можу, чого ж.

Отож Степанко уявляв мене на даху і коли наступного дня почув, що в Пилипа Затірки щось позривало сніпки з хати, геть тобі розшило один бік покрівлі наче рукою, то відразу здогадався, хто те зробив. Люди балакали всяке, ох, чого тільки не понапридумують ці люди, щоб розпалити цікавість, перешіптувались навіть, що то стара Улита, Степанкова баба, наслала чорта на Пилипову хату, щоб помститися за онука. Улиту-знахарку дехто вважав відьмою, її боялися, проте й шанували, бо вміла стара і недугу вигнати з чоловіка, і зубний біль заговорити, і переляк із дитини викачати, і, либонь, багато ще чого вміла такого, про що ніхто й не здогадувався, хоч би й так, як от з цією Пилиповою хатою. Ідуть люди вранці по своїх роботах, дивляться — горище в Затірки чорніє, і сніпки валяються по дворі. А це що за напасть?

— Ой, кумо, чи не Улита наслала йому таке?

— Та Бог з вами, що ви таке кажете?

— Чули ж, мо’, що учворив Пилип хлопцеві?

— Та чула ж, бодай йому руки покорчило. Вчора мій прибіг увечері, розказує.

— Ото хай знає, так йому й треба, пришелепкові. Це, їй-бо, Улита таке поробила.

— Таж вітер був уночі страшенний, хіба не чули? Ото він і позривав сніпки, покрутив на віхті.

— А вітром хто крутить, хіба не чорт? Мовчіть, кумо, я знаю, що кажу.

— Таке видумаєте.

— Ще мій тато покійний розказував, як Дементій Маколиз украв був на Улитиному подвір’ї якусь невірненьку дощечку, то ходив із тою дощечкою цілу ніч кругом хати й не міг із рук випустити та з подвір’я вибратись.

— Чула і я щось таке, але люди всяке видумають.

— Не кажіть і не говоріть мені, кумо! Того, чого немає на світі, не видумаєш, бо відки ж візьмеш у голову те, чого немає. Щось воно та є. Дементій потім сам признався, що ходив кругом хати, аж поки Улита не вийшла.

— Та й що вона йому?

— А що, подивилася та й питає любенько: «Чого це ти, Дементію, крутишся тут, як на налигачі?» А він: «Ой, відпустіть мене, бо я сам не свій, не знаю, що це мені пороблено». — «А чуже братимеш?» — питає Улита й посміхається, але не до Дементія, а так, десь убік, ніби до когось іншого. «Не братиму, — каже Дементій, — скільки житиму, і десятому заказуватиму, щоб не брав». — «Ну, дивись мені», — Улита на те, потім щось пошептала, пошептала, і спала мана з чоловіка, пішов додому й не оглянувся.

— Може, п’яний був?

— Та де, й краплі в роті не мав, то чорти ним крутили, Улита знається з ними.

— Я чула, що вона всяке може, але щоб таке…

— А чого ж, скажіть мені, кумо, ні в кого оце хату не розшило, а тіки в Пилипа? Он скільки старіших хат є, а стоять і нічого.

— Це в Семена мого зуби були заболіли, так заболіли, що не стуляв очей і на стіни дерся. Тоді не втерпів, пішов до Улити, робіть, каже, що хочте, а рятуйте, бо світ не милий. І що ви думаєте? Взяла вона ножа, відкривай рота, каже. Відкрив Семен рота, приклала вона ножа до ясен, — іди, каже, більше не болітимуть. І після того, вірите, як рукою зняло.

— Вірю, чого ж би не вірила, як вона ще й не таке вміє. Он якогось літа град сипонув був такий, як квасоля, був би все побив на городах і скрізь, а Улита винесла надвір рогача й коцюбу, поклала навхрест, і він перестав.

— Ну, то могло так прийтися, що саме тоді й мав перестати, як вона з коцюбою та рогачем вийшла, а те, що в Семена зуби не болять ось уже скіки год, то це точно. Не має мороки з зубами.

— Прийшлося, кажете. А те, що у Ворощуків корова здохла після того, як Ворощук Улиті город одміряв, — теж прийшлося? Не кажіть, бо не хочу й слухати.

— Щось воно є. Краще обминати її хату десятою дорогою.

— Десятою не десятою, а живи по правді, то й буде добре. Улита ще нікому зла не зробила й на ніготь задурно. Воно тре’ було, спитати б оце, тому Пилипові таке вкоїти з дитиною?

— Я йому не сніпки позривала б, а очі видряпала, якби оце з моїм так зробив.

— Отож і я так кажу.

Всяке люди говорили-балакали про бабу Улиту, всяке гадали про ту притичину із Пилиповою хатою, а Степанко був певен, що те вчинив я, Щедрик, помстився за нього вітряної ночі, щоб менше було підозр. Він знав, що його бабусю називають відьмою, але ніколи її не боявся, бабуся Улита нікому не бажала лиха, навпаки, вона зичила всім добра, лікувала людей од хвороб, од пристріту, берегла од всіляких напастей. Степанкові теж колись була помогла, це як він ще зовсім маленьким перелякався грому і став заїкатися, зробився таким полохливим, що тіні своєї боявся. Не міг зрозуміти, чого воно так, що він іде й тінь за ним суне, наче підстерігає його. І тоді бабуся Улита викачала з нього переляк: посадила собі на коліна, качала яєчком по голові, приказуючи:

Іди, ляче, на болота,

Іди, враже, на очерета.

Тут тобі не ходити,

Білих кісток не ломити.

Іди собі в нетрі глухії.

Тікай собі в хащі густії,

А в тих нетрях, ляче, сконай,

Нашої дитини не чіпай.

Мов заворожений, вслухався Степанко в бабусині слова і все бачив: великий ляк чорною тінню виходить із нього, слухняно йде собі через поля й ліси десь далеко-далеко, у темні нетрі, і там провалюється в болоті, а Степанкові стає легко і світло, нічого тепер йому не страшно. Вигнала бабуся Улита з нього переляк, сконав він у болоті глибокому й більше ніколи не вернеться.

Ось яка була в нього бабуся! Може, і їй допомагає Щедрик? — думав Степанко. Смішні люди, вони, щоб виправдати своє нерозуміння, щоб пояснити те, чого не візьмуть у тямки, вигадують якогось чорта, якусь потвору з рогами й свинячим рильцем і не можуть здогадатися, що є такий собі милий чоловічок Щедрик, котрий могутніший за всіх їхніх дідьків. А бабуся Улита знає про нього, через те така мудра.

Втім, тут уже Степанко помилявся.

Я жив лише в його уяві. Я, Щедрик, як уже казав, був дитиною його душі. Якщо людська душа вічна, якщо їй справді судилося царство небесне, тоді, можливо, і я вічний. Але це не так. На жаль, це не так.

2

— От і добре, давно б отак, — говорила, наче сама до себе, Катерина, лаштуючись у дорогу. — Поїдемо. Поможе чи не поможе, а гірше, як є, не буде, Стьопо, ніхто там тебе не вкусить. Він сам просив, аби ти приїхав.

Степан знову сидів на ліжку й дивився у вікно, крізь яке і досі долинали голоси дітей, однак їх він не бачив. У хаті вже горіло світло, через те шибки взялися глянцевою пітьмою і відбивали кімнату та все, що робилося в ній; Степан бачив свою згорблену постать на ліжку й навіть помітив, як на шиї, вище правого плеча, важко скидається роздута вена. Йому й дихати було важко. До горла підкочувався сухий кашель, стримував його, скільки міг, та коли вже заходжувався бухикати, то надовго.

— Відкашляйся, Стьопо, легше буде, — сказала Катерина.

Бігала по хаті, щось шукала, складала в сумку, гримала дверцятами шафи, шухлядами, і все так швидко у неї виходило, що Степан і не зогледівся, як біля порога виросла гора торбів. Одна сумка, друга, клумак яблук, кошовка яєць, горіхи…

— Ти що, зимувати там зібралася? — трохи роздратовано спитав Степан.

— Чого це зимувати?

— А напакувалася, наче в голодні краї їдеш.

— Це ж я не нам, Стьопо. На гостинець узяла. Не прийдеш до людини з порожніми руками. Там такого не купиш, а в нас же цього добра, слава Богу, є.

— Хіба мені шкода? Я до того, що хто ж його оце допре скіки. Руки в тебе дві. А я… сама знаєш.

— Ой, аби тіки й того. Що там його нести? В поїзд укинув, а там таксі довезе під самісінькі двері.

— Двері, — гмикнув Степан. — Ще не знаємо, де він живе, а ти — «двері». Будеш возитися з клунками по всьому Києві. А тоді ще й назад вернешся з ними. Зарубали б курку чи дві, а там уже бачили б.

— Зарубаємо ще й курку, хай тато прийде, бо я боюся. А ти за мене не переживай, те поставлю, те піднесу, та й так буде. Я ще гайну в погріб, мішечок картоплі нагорну.

«Ти за мене не переживай, Степаночку, — казала вже сама до себе Катерина, спускаючись по драбині до погреба. — Ти слухався, коли я тебе просила? Не піднімай, не тягни, не впирайся, покинь, просила-вмовляла тебе, Степаночку, а ти не хотів і слухати, днював і ночував на тому тракторі та комбайні, ще й удома встигав усе, а мені не давав за холодну воду братися. Тепер мовчи, Степаночку, тепер я тебе на руках занесла б до того Києва, аби це помогло, тепер я в нитку б витяглася, серце б тобі своє віддала, аби можна, Степаночку. Бо винна, винна перед тобою».

Розгортала бараболю, вибирала де більша, і так само перебирала в пам’яті дні, літа, яких уже не переінакшиш, не переживеш заново, хіба що ось так, у думках. Якби можна було щось викреслювати у прожитому, Катерина найперше викинула б оті бездумні слова, які сказала Степанові, коли ще й не збиралася заміж за нього, сказала й відразу ж забула, та потім вони вернулися до Катерини й обізвалися болем.

Восени Степан мав іти в армію. До того вони вже зустрічалися частіше, але щоб якусь там надію подавала йому, то ні, не було й мови, не обіцяла Катерина ждати його зі служби, а листа написати можна, чого ж. Їй просто цікаво було з ним розмовляти, Катерині подобалися його розповіді, у яких жило те, з чим так поспішають усі попрощатися, як поспішають розлучитися зі своїм дитинством. Дівчата в гуртожитку вдавали із себе дорослих на всю губу, і навіть їхні дитячі ляльки, здавалося, мали дорослі обличчя — пісні й розчаровані. Коли заходив до їхньої кімнати Степан, ляльки оживали, всміхалися і змовницьки йому підморгували, ніби лиш він і вони знали щось таке, про що ніхто й не здогадувався.

Іди, іди з ним, не соромся, підказували ляльки Катерині, не дивися, що дівчата дивуються вашим зустрічам, не слухай Люську Офіцершу, дуже вже розумна вона, та Люська, через те й у дівках засиділась, тепер од заздрощів чого хоч нарає, не слухай її. Люська тепер побігла б і за Петром Мисочкою, дарма що Петро не висихає, бігла б — аж пальці збивала, та він не кличе її.

Катерина збиралась і йшла із Степаном у кіно чи так десь поблукати, найчастіше до Тікича, де ніхто їм не заважав, де думкам було тихо і трохи тривожно, текли вони, мов лагідна течія річки, не знаючи, що там попереду. Ось тут їй, течії, ще так спокійно, рідне русло тримає у своєму лоні, й не відає вона, що попереду прірва, з якої доведеться летіти сторчма на каміння, розбиваючись у піну. Потім із білого шумовиння під водоспадом вона знову відродиться й потече далі, знову відчує в собі гладенькі тіла риб і зрадіє, бо найдужче потерпала, розбиваючись об каміння, за них, адже без риб річка мертвіє.

Одного разу Степан прийшов сам не свій, Катерина відразу побачила, що з ним щось не те. Цілий вечір ходив як у воду опущений, мовчав, потім видихнув скрушно:

— Ти мені не писатимеш, Катю.

— Звідки ти взяв?

— Така планида у мене.

— Не вигадуй, мені те краще знати.

— Ні, Катю, ти ще нічого не знаєш.

— Оце щось узяв собі в голову й нудишся цілий вечір? — засміялась Катерина. — Я думала, справді якась біда. Якщо тільки це, то викинь собі з думок.

Від її сміху він ще дужче знітився.

— Не це, Катю, — сумно дивився собі під ноги.

— А що?

— Не беруть мене в армію.

— Як це — не беруть?

— Так. Не пройшов медкомісію. Кажуть, серце.

Катерина ще не витрусила з себе сміху, ще хотіла розвеселити Степана і тут, не замислюючись над його словами, згарячу бовкнула:

— Оце то так! Хворий, а женитись зібрався.

Степан зіщулився, наче дістав ляпаса.

— Нічого я не зібрався. Сам не знав.

— І що вони кажуть? — притихла Катерина.

— Яке це має значення?

— А може, ти вилікуєшся.

— Може. Та й помилитись могли. Буде ще одна медкомісія. Тоді вже знатиму, — сказав Степан, але сказав таким голосом, що мало в те вірилося.

Після того він став обминати Катерину. Не з’являвся в гуртожитку, не стрічався на вулиці, ніде, і їй вже кортіло його побачити, хоч сама собі в тому не зізнавалася. Гонор не дозволяв розпитати про нього у хлопців, не те що сходити самій — ось же близенько, через дорогу, — і єдине, що могла Катерина — це просиджувати всі вечори удома. А раптом він зайде, а раптом хтось із хлопців обмовиться про Степана і причина його щезнення виявиться зовсім простенькою, не тою, що думала Катерина, гризучи себе за легковажність.

Дівчата вже дивувалися, що вона стала такою домосідкою, з кімнати ні ногою, проте й у кімнаті ніби її немає, сидить собі нишком, як миша під віником. Тиха, тиха, а от зробила ж таке, що хто б і подумав.

Зайшов до них Петро Мисочка з хлопцями, як завжди, був під мухою, таке теревенив, що навіть Люська Офіцерша не витримала:

— Ти, Петре, хоч би раз нормальним прийшов, — сказала ображено.

— Як це — нормальним? — витріщився Мисочка спершу на неї, потім на хлопців, запрошуючи їх у свідки, що в нього все нормально: одна голова, руки, ноги.

— Сліпи б не заливав.

— Я?

— Ти, ти, — знов ображено сказала Люська, наче якби Мисочка не заливав сліпи, то відразу побачив би, яка вона гарна.

— Маю здоров’я! — чогось розсердився Мисочка.

— Совісті ніякої, — сказала Люська.

— А тобі яке діло? Не до тебе прийшов, — вдарив Мисочка по живому і втупився в Катерину. — Може, я он її хотів бачити. Хоч подивитися є на що.

— На себе подивися, — сказала Катерина.

— Що — не подобаюсь? То ви тіки на словах такі всі розумні, а помани вас пальцем, то іншої співаєте. Знаю!

— Петре, ходімо, — смикали його хлопці. — Щось ти зовсім уже…

— Ша! Дайте сказати, — нанизував Катерину на зіщулене око. — Степан твій цяця, а що з того? Вибракували його на комісії! Ми разом ходили, ги-ги, ходили там у чому мати народила, ги-ги, і вони, значить, вибракували Степана, ги-ги. Мене поздоровили, у морфлот забирають, а Стьопка твій з ґанджем, виходить…

Ніхто не зогледівся, як відляск обірвав Мисоччині слова. Катерина вдарила його по щоці, різко, з усіх сил, і заціпеніла перед Мисочкою, ніби чекала кари, їй навіть хотілося, щоб він ударив її, адже вона теж завинила, завинила вже тим, що почула від нього цю бридоту. Долоня зробилася липкою від його масної щоки, і все тіло здавалося липким, ніби її облили брудом.

Не бачила, чи Мисочка сам вийшов з кімнати, чи його вивели, опам’яталася, коли перед очима нікого не було, порожнеча, кругом порожнеча, лише ляльки дивляться на неї порожніми очима, і Катерина впала на ліжко й заридала.

Днів через кілька побачила Степана на вулиці, він її теж помітив оддалеки і весело помахав рукою, ніби вони умовилися про цю зустріч. Катерина силоміць уповільнювала крок, а хтось як підштовхував її в спину.

— Пройшов! — раденько сказав Степан.

— Що?

— Медкомісію пройшов.

— То вони таки помилилися? — В її голосі радості не було, навіть сумно зробилося Катерині, що це ж він піде в армію і вони два роки не бачитимуться чи, може, й не побачаться більше ніколи.

— Прийдеш мене проводжати?

— Прийду.

— Знаєш… Коли ти вийдеш заміж, то не пиши мені про це. Просто пришли порожній конверт, добре?

— Чого це?

— Не годиться заміжній жінці писати комусь листи. Я відкрию порожній конверт і все зрозумію.

— Добре, — сказала Катерина, — я так і зроблю. А хіба ти не можеш попросити свого Щедрика, щоб я не виходила заміж?

— Я не хочу тебе приневолювати. Не знаю, чи будеш зі мною щаслива. А Щедрик робить тільки добро.

Оскільки мене знову згадали, то дозволю собі вставити ще словечко, не тому, що так кортить устромити свого носа («Коня кують, а жаба й собі ногу підставляє»), а через те, що це знаю тільки я, Щедрик. Цього Степан не казав і не скаже нікому, він навіть собі не зізнавався, що йому вдалося перехитрити комісію. Власне, не всю медичну комісію, а молодесеньку лікарку, яка тимчасово заступала непохитного, як скеля, терапевта, котрий виніс Степанові суворий діагноз. Молодесенька лікарка дуже вже ретельно і делікатно обстукувала Степана тоненькими пальчиками, так делікатно, що дужче, мабуть, прислухалася до самої себе, до своїх мізинчиків, аніж до Степана. Надто їй, видно, хотілося приховати свою недосвідченість, тому так старалася. Однак, прослуховуючи Степанове серце, вловила-таки підозрілий шум і довго тулила до його грудей прохолодну печатку то вище, то нижче. Степан сміявся, пересмикувався, жартував, казав, що йому лоскітно від тих доторків, насправді ж заважав їй слухати. І все-таки вона запитала:

— Серце вас не турбує?

— Ні, — сказав Степан. — Ніколи.

— Гм, є підозра на стеноз.

— А що це?

— Наслідок бактеріального ендокардиту.

— Зрозуміло, — сказав Степан. — Такого в мене ніколи не було.

— Міг бути стафілокок, — говорила, як у книжку дивилася. — Ангіною не хворіли?

— Ні.

— Боткіна була?

— Це що?

— Жовтуха.

— Ні. Я ніколи нічим не слабнув, — сказав Степан. — І в лікарні ніколи не був. Віспу прищеплювали, але то в школі.

— Віспу прищеплювали? — перелякалася лікарка.

— Ну ось, вище ліктя, бачте кружальце?

— Бачу, то й що?

— У нас кажуть віспа, слід такий від щеплення, як од віспи.

— А-а, — засміялася лікарка. — І що, ніколи не мали простуди?

— Ні, я морж, — збрехав, не кліпнувши, Степан. — У крижаній воді купаюся, навіть не знаю, що таке нежить.

У крижаній воді він купався — то таки правда, але тільки один раз і не з власної волі. Пробивав якось лунки на річці у пралісі, вставляв туди очеретяні снопики, щоб риба не задихалася, і провалився. Ухнув під ним молодий, ще не зміцнілий лід, аж луна покотилася пралісом, і Степан опинився у темній крижаній холоднечі, що обхопила його, жадібно висмоктуючи з тіла тепло, била під коліна, щоб він не встояв на дні, якого все-таки торкнувся ногами (провалився, на щастя, не з головою). Ламаючи перед собою кригу, до крові роздираючи руки, Степан дістався берега і здивувався, що йти так само важко, як і в річці. Вода набралася в чоботи, натяглося нею пальто, вся одежина — до рук і ніг наче гирі хто прив’язав. Поки добіг додому, все на ньому взялося козубом, змерзлося так, що не міг роздягнутися.

Уночі він горів у гарячці, може, був би і згорів, якби не баба Улита, не її натирання та відвари — шептання тут уже не допомогло б, і я не допоміг би, хоч і марився Степанові, а він думав, що все це наяву, насправді, й просив: «Тікай, Щедрику, тікай, сховайся, не можна тебе бачити».

Вúходила його баба Улита, та відтоді часто чіплялися до нього й ангіна, й кашель, і нежить, тільки не сказав Степан про це молодесенькій лікарці, бо йому треба служити, що ж то за чоловік, який не був в армії. Півчоловіка. Так що пишіть, голубонько: годен. І вона написала.

Степан, звісно, сам повірив у те, що дужий, і тішився, як дитина.

А Катерина раптом засумувала.

Вона не знала, звідки береться той смуток. Збирається в ній по краплині, як вода у криничці, в якій живе жабка-джерельничка. Спершу джерело замулене, потім жабка з рожево-рябеньким животиком прочищає його лапками, і воно прокидається, пульсує, мов живчик: жив-жив, жив-жив.

Джерельце те в неї оживало у грудях, десь під серцем, тихенько дзуміло, щось виштовхуючи по краплині, а що — Катерина зрозуміла в останню мить, коли проводжала Степана на станції.

Ось-ось мав одійти поїзд, біля вагона зібралися новобранці й ті, хто їх проводжав, шум, вигуки, хтось сміявся, хтось плакав, хтось бренькав на гітарі, а хтось співав, і голоси, голоси:

— Ти ж там гляди себе, сину, вдягайся тепленько…

— Вдягне, тьотю, що дадуть, х-ге, як по формі положено.

— Саньок, чув? Роби все, як я казав, не пропадеш.

— Пиши, Митю, пиши.

— Там не кажуть, тепленько чи не тепленько, — той самий голос. — Там команда: форма номер один або форма номер два.

— Вітю, не забудь же поїсти в дорозі, там я поклала тобі і шкварки, і яйця…

— Ну, Петь, гад такий, якщо прийдеш без личок…

— Слухай, сину, начальства, на те воно й начальство, щоб його слухати.

— Оце, приміром, якщо ти в штанях і до пояса голий, то це форма номер один. Тепло тобі буде?

— А якщо без штанів і без нічого, то яка — ноль? Хе-хе-хе.

— Сам ти ноль без палички.

Поїзд уже вкотре гримнув вагонами, почалося хапливе прощання.

Степанові тиснули руку хлопці, щось говорили дівчата, перебиваючи одна одну, батько обняв його навхрест і не хотів одпускати, а Катерина стояла від усіх трохи осторонь і чекала своєї черги, потерпаючи, що поїзд рушить і вони так і не встигнуть попрощатися. Вона відчувала, що Степан підійде до неї останньої, коли вже ніхто його не смикатиме й не підганятиме, вони будуть лише удвох. І коли воно так і сталося, коли Степан од усіх відмахнувся, вирвався з тісного кола і підійшов до Катерини, болюча ниточка радості забриніла їй у грудях — вона, вона тут йому найдорожча.

І в цей час пролунала команда:

— Всім у вагон! — гукнув молодий, акуратненький лейтенантик, суворо скинувши бровами, даючи знати, що цивільне життя скінчилося і саме з цієї його команди починається для новобранців військова служба.

— Катю… — Степан торкався поглядом кожної рисочки на її обличчі, кожної вії, кожної борозенки на губах, і від тих доторків сині ласкавці в його очах ставали гарячими. — Не забувай мене, Катю, добре?

Вона подала йому руку.

— Хай тобі щастить, Степане.

— Ми ще зустрінемось, правда ж?

— Зустрінемось.

Поїзд рушив, усі забігали, зашуміли, хлопці кинулися до вагона, а він тримав її руку в своїй і не міг відпустити, злегенька так тримав, мов пташеня, боявся потиснути, але й зронити боявся.

Катерина мовчала, не знала, що тут казати (лиш джерельце під серцем: жив-жив, жив-жив), мовчав і Степан, однак щось було в тому мовчанні, бо ніхто їх не чіпав, не шарпав, навіть батько Степанів притих осторонь і не обзивався. Катерина знала, що мусить щось сказати Степанові на прощання, щось таке, аби йому краще велося там од її слів, аби він був спокійніший, весь час пам’ятаючи ті слова, але якась важка пелена німоти впала на неї, наче у сні: знаєш, що треба сказати, а не можеш.

— Ти що, очманів? — майже по-дівчачому верескнув лейтенантик з приступки поїзда, який уже набирав швидкість, крикнув зовсім не по-військовому, бо ж вони, ці новобранці, ще не привчені до армійських команд, зараз головне їх не розгубити, а там уже лейтенантик доведе їх до пуття. — Ану, шмаляй сюди, про що ти раніше думав?

Із дверей вагона визирали сумно усміхнені голови, хтось махав рукою, хтось щось кричав, перекочувався стукіт коліс, і тоді Степан випустив Катеринину руку й побіг. Догнав свій вагон, ухопившись за поручні, скочив на приступку, проте не зайшов у тамбур, а різко озирнувся, відразу очима вихопив з-поміж усіх Катерину й дивився, дивився, дивився…

Вона лиш тепер, на відстані, відчула, який він нещасний, побачила на ньому старенький піджачок, стоптані черевики — усі хлопці так зодягалися в дорогу, бо ж незабаром вирядяться в солдатську форму, проте Катерина бачила це тільки на Степанові, бачила його стрижену голову, його зажурені очі, і враз прорвалася в ній важка пелена німоти.

— Степане! — крикнула Катерина.

Худий, обшарпаний, вайлуватий, стрижений під нулівку, він раптом видався їй таким рідним, аж біль пронизав груди; біль пробився у неї під серцем, вдарив із джерела на повну силу, і Катерина, аби не заплакати, знов закричала:

— Степане!

Якоюсь жилочкою відчула, що це вона послала його на тяжкі випробування; аби не вона, Степан лишився б удома, а тепер от їде не знати куди.

Катерину огорнув такий жаль, ніби провела його на війну й не встигла наказати, щоб глядівся, беріг себе, бо вона ж його ждатиме.

— Степане!

Він уже нічого не чув, тільки бачив, що Катерина гукає, і весь подався назустріч голосу, щоб перейняти його на вітрі, але намарне.

І тоді Катерина побігла. Спотикалася, наштовхувалася на людей, бо, біжучи, не зводила очей зі Степана, а він усе віддалявся, віддалявся, все швидше стукотіли колеса, набираючи розгін, і вона зрозуміла, що вже його не догнати, не сказати того, що хотіла.

Зупинилася, зірвала з голови хустину, щоб помахати Степанові, та рука безсило повисла, і Катерина лиш німо дивилась услід поїздові.

— Степане…

Джерело, яке билося у Катерини під серцем, вирвалося назовні, і з очей потекли сльози. Я гадаю, що то було джерело любові, уже тоді Катерина кохала Степана, хоч сама собі не зізнавалась у тому чи, скоріш за все, не могла розібратися у своїх почуттях. Воістину незбагненна це штука, любов, що приходить до людини то мукою, то щастям, і ніхто не може пояснити, звідки й чому вона приходить. Я ж собі думаю, що любов народжується, як ріка, спершу прокидається маленьке джерельце, відтак воно дужчає: переходить у струмок, потім розливається в річку.

Втім, кожен має свою думку про таїну цього почуття, і тим воно неповторне. Щодо Катерини, то вона схильна була вважати, що це я, Щедрик, приворожив її до Степана. Але це не так. Степан ніколи не просив мене, щоб я присушив Катерину до нього, а без його волі, як відомо, я нічого не вартий. Степан вважав, що він не той чоловік, з яким їй буде найкраще, і коли потрапив до госпіталю, перестав писати, хотів, щоб вона забула про нього.

Їхні шляхи на тому б і розійшлися, якби Катерина сама не знайшла Степана. Отож я тут ні до чого, хіба якась піщинка моєї заслуги в цьому. Боюся бути нескромним, але припускаю таке, адже Катерина полюбила Степанову душу, а я часточка його душі, — виходить, полюбила й мене. Однак тоді, коли вона сказала Степанові: «Попроси свого Щедрика, щоб я полюбила тебе», — саме так треба було розуміти її слова, — тоді моя допомога була непотрібною. То вже було освідченням.

Вона не знала, що й думати, коли перестали надходити листи. Чула серцем, що з ним щось сталося, а що — не було в кого питати, про це міг би сказати тільки Степан, але він мовчав. Може, знайшов там собі когось, тоді прислав би бодай порожній конверт, і вона здогадалася б, навіщо ж мучити. Ні, не знайшов, Степан не такий, сказав би. А чому він має казати, хіба вони обіцяли щось одне одному? Не обіцяли ж, не присягалися.

І написати йому до ладу Катерина нічого не змогла, хоч і бралася не раз. Спершу так чекала листа, щоб дізнатися адресу і про все сказати, а коли отримала, сім разів перечитала і не знайшла того, що шукала, почула лиш у голосі Степановім (читала і чула голос його: «Тут, Катю, уже зима, морози люті, а сніги такі, що кінця-краю не видно їм, і здається, що то наснилося мені: тихо річка тече, місяць звісив у воду босі ноги, я стою на березі, а коло мене дівчина з очима зеленими. Як там вона, наша річка, ще не замерзла? Це вона двічі замерзатиме, поки я повернуся…»), почула в його голосі те, що шукала в словах, але ж могла і помилитися, бо голос чувся таким, як сама хотіла. І відповідала йому, теж сподіваючись, що Степан почує голос її і все зрозуміє: «Річка наша тече, ще не замерзла, хоч і холодно вже (може, він здогадається, чому їй холодно?), та коли я виходжу до Тікича і згадую твої розповіді про Щедрика й праліс, то мені пахне суницями і стає тепліше».

Так писала йому Катерина, коли ще стояла осінь. Тепер річку скувала крига, уже і в них упали сніги, а листа нема й нема. Може, хтось викрадає їх? Поштарка лишає листи на поличці, біля вахтерки, всяк їх перебирає, шукаючи кожен свого, то може бути й таке.

Якось не витримала, розповіла про все Люсьці Офіцерші, вона ж старша, може, порадить щось.

Люська є Люська. Вислухала, співчутливо зітхнула, покивала головою і, не довго думаючи, випалила:

— А ти напиши його командирові часті. Офіцери, вони, знаєш, які культурні! Зразу одпишуть. Викличуть, допитають, швидко признається. Ще й на «губу» посадять.

— Та ти що, Люсь?

— А з ними, ловеласами, тіки так і треба.

— Хіба ж ти не знаєш Степана? Який же з нього ловелас?

— Знаємо цих тихих, — сердито сказала Люська. — Вони з армії всі жонатими вертаються.

— Ти думаєш, Степан там собі когось знайшов? — тамуючи хвилювання, спитала Катерина.

— Все може бути. Он у нашому селі Сергій Мотуз привіз жінку аж із Германії. Він там служив, а вона, наша ж таки, солдатам чи їсти варила, чи що, й обкрутила Сергія. Хлопець такий, що кращого в селі не було, як намальований. — Люська пустила очі під лоб. — А таке собі взяв, що матінко рідна, возом її не об’їдеш, гладезна та ще й ряба. Усі сміються собі нищечком, що то ж тре’ було аж у Германію їхати, щоб таку знайти, вдома он скільки дівчат, як яблучка перемиті, — сказала Люська так, наче й вона була серед тих перемитих яблучок, — а його, бач, обмарило.

— Не всі такі, — сказала Катерина.

— Не всі? Еге, кажи, хіба я не чула, як хлопці говорили коло клубу: «І тебе б обмарило, якби два роки спідниці не бачив».

— То ж два роки, а тут три місяці, — невпевнено проказала Катерина. — Ні, Люсь, чую, біда з ним.

— Ну, може, нічого такого ще й не трапилося, — відступила Люська, жаліючи Катерину. — Я розказую, як воно буває там в армії. Мужиків багато, а якась прищава куховарка крутить ними як хоче. Та якби я там була, то за полковника вийшла б, не менше.

— У солдатів і кухар солдат, я знаю, — сказала Катерина.

— Не скрізь. Та й хіба тіки на кухні жіноча робота? Я ж кажу, мене б туди, то не глянула б навіть на Сергія Мотуза, хоч і мальований. Точно за офіцера вийшла б.

У Люськи одне в голові, подумала Катерина і вже пошкодувала, що спиталась у неї розради.

Втім, розмова була недаремною, ще не знати, як би все обійшлося, коли б не Люська.

Одного разу влетіла вона в майстерню — й відразу до Катерини, яка саме виточки застрочувала на кофтині.

— Вгадай, кого я бачила? — зашепотіла Люська так, щоб дівчата не чули.

— Скажеш.

— Нє, ти вгадай, — наполягала Люська, роблячи великі очі, і в Катерини раптом тенькнуло в грудях: Степана.

Не знала, як він міг тут опинитися, але щось підказувало: Степана, Степана! І боялась радіти, аби не наврочити.

— Ну! Ну! — не терпілося Люсьці.

— Не вгадаю, кажи.

— Вибігаю з універмагу, а він назустріч…

— Хто?

— Я й очам своїм не повірила, ще ж недавно з тобою балакали, думали всяке…

— Степан тут? — вихопилось у Катерини.

— А де ж ти думала?

— Ти сама його бачила?

— Ось як тебе. Виходжу з універмагу, а назустріч щось наче знайоме, підходжу ближче, дивлюся — Степан…

— Він що — у відпустку прийшов?

— Та нє, слухай далі. Давлюся, пальтечко на ньому, шапчина кроляча, оце так солдат, думаю. А може, це й не Степан? Підходжу. «Здрастуй, — кажу, — Степане, яким це вітром, тебе ж наче в армію взяли». А він: «Комісували, — каже, — мене, одлежав у госпіталі, — каже, — й комісували. Одслужив своє». — «І де ж ти тепер?» — питаю. «Та де, в селі своєму, — каже, — де ж мені бути? Шоферую, — каже. — А це ось став на ремонт, то по запчастини приїхав. Такі, значить, діла». І дивиться, Катю, на мене, дивиться, бачу, спитати щось хоче, а язик не повертається.

Катерина сиділа біла, як отой перкаль, що вона застрочувала його на машинці, більше нічого не перепитувала.

Люська аж образилася, що Катерина втратила цікавість до неї, втупилася кудись очима і не змигне, однак у Люськи ще було чим розворушити її.

— Чуєш, спитати щось, бачу, хоче, та не осмілиться, тоді я, Катю, сердься на мене чи не сердься, й кажу йому: «Шоферуєш, на машині катаєшся, а там Катерина місця собі не знаходить, що ти не пишеш, не знає, що й думати, бідна. Всі ви однакові, — кажу йому прямо в очі, — совісті у вас ніякої». Машину, бач, дали йому, то вже й на сьомому небі, катається, а ти пропадай. Безсовісний! Він тоді подивився на мене, так гірко якось подивився, що я тут і язика проковтнула, та: «Передай, — каже, — Каті, що я за неї душу оддам. Якщо її хтось обідить, якщо волосина впаде з її голови, то я і на краю світу почую. Кланяйся, — каже, — їй низько в ноги і хай простить мені. Оце і вся моя мова», — каже. І пішов.

Катерина ніби нічого не чула. Така пустка стояла в її очах, аж злякалася Люська. Ні жалю, ні подиву, ні зла — сама порожнеча.

— Ти що, Кать?

— Куди пішов? — тихо спитала Катерина.

— А я відки знаю? Він що — казав мені?

— У який бік він пішов?

— Та отак проз аптеку, а потім звернув, де старий кінотеатр був… Пожди, куди ж це він завернув? Я й не придивлялася якось. Спершу отак, проз аптеку… Пожди, — розгубилася Люська, — може, згадаю.

Катерина не ждала. Схопилася, як обпечена, на ходу накинула пальто і вискочила з майстерні.

Бігла по центру, спотикаючись на слизькому тротуарі, так бігла, що горлиці лякалися на засніжених акаціях, стріпували крилами, струшуючи на Катерину срібний пил.

У містечку о цій пообідній порі було порожньо, де-не-де хтось пройде, Степана вона побачить здалеку, тільки б він не пішов ще звідси, тільки б не пішов, молилася Катерина, вони не розминуться, тут же й розминутися ніде, на одній вулиці і магазини, і все, що треба приїжджій людині.

Вона забігла в аптеку (це ж він по ліки заходив, недуга якась у Степана) — нема, забігла до універмагу — нема, туди-сюди — не видно Степана, і тут Катерина згадала, що Люська торочила про якісь запчастини, аби ж то знаття, де це їх видають, може, там би його застала. Чи в «Сільгосптехніку» бігти, чи в автопарк, чи, може, у когось спитати, але хто ж тобі скаже, це якби шофер який трапився, он стоїть порожній автобус, ні людей у ньому, ні шофера, кого ж тут питати. І ждати немає коли.

Автобус, автобус… І раптом у ній засвітилася думка: як же це вона не здогадалась одразу, що треба бігти на автостанцію, Степан же неодмінно туди прийде, він же їхатиме в село автобусом, може, уже й поїхав, а вона метається тут, як навіжена. Та що ж тут думати, мерщій треба бігти на автостанцію. Швидше, швидше!

Поминула аптеку, книгарню, кафе «Молодіжне», нікуди більше не заглядала, щоб не згаяти ні секунди. Он уже й автостанцію видно, зосталося тільки перебігти скверик, влітку він такий густий, нічого б не побачила, а зараз просвічується наскрізь, тільки іній на ньому сліпучий, аж сльоза набігає, в очах усе миготить, переломлюється, ніби світ захитався, втративши рівновагу.

Але й крізь хитавицю Катерина побачила, що на автостанції майже немає людей, кому ж кортить їздити в такий мороз, та ще й у будень, хіба якась біда пожене людину в дорогу. Як добре, що немає людей, немає де загубитися чи розминутись, один лиш «пазик» пофуркує синім димом, розігріваючи мотор, а біля нього…

І тут вона побачила Степана.

Він уже збирався сідати в автобус, ще пропускав поперед себе якусь зігнуту бабусю з клунком, ухопив того клунка, висаджував, і Катерина бачила його тільки зі спини, але й миті не було, щоб засумнівалася — він чи не він, це був Степан. Вона ніколи не бачила його зодягнутим по-зимовому — легеньке пальтечко, чорна кроляча шапка, дві хлібини в сітці, — проте впізнала б його з одного поруху руки, з одного кроку, впізнала б, якби він стояв і не рухався.

— Степане! — крикнула Катерина, і їй здалося, що то був не її голос, він полинув не з неї, вродився десь окремо, в чужому лоні, і летить до нього поволі-поволі, ось уже долетів, та Степан не впізнає його, цього чужого голосу, завмер, прислухаючись, і не озирається.

— Степане! — ще раз крикнула Катерина, і знов той крик повільно котився чужою луною, і вона не витримала й побігла услід за голосом, вона випередить його, пережене і прибіжить першою.

І коли Катерина підбігла вже зовсім близько, Степан оглянувся.

Винувата і трохи здивована усмішка лягла йому на обличчя, такою була та усмішка, що ліпше б уже заплакав, не обдуриш, Степане, мене цим сміхом і не старайся. Краще обійми мене, приголуб, поцілуй, роби зі мною що хочеш, Степаночку, бо я боюся тебе цілувати, не гоже мені, я дівчина, ніхто ще не цілував мене і я не цілувала нікого, крім мами.

— Здрастуй, Степане, — сказала Катерина.

— Здрастуй, Катю. Ти звідки?

— Так, проходила. Бачу, ти стоїш.

— А-а.

— Повернувся?

— Як бачиш.

Мовчали. Дивились одне на одного.

— Як живеш? — спитала Катерина.

— Живу.

— Не женився?

— Ні. А ти? Заміж не вийшла?

— Хіба тобі не однаково?

— Питаю.

— Я ж тобі не порожній конверт послала.

— Вибач, Катю, так вийшло. Я не знав, що все так повернеться. Вибач.

Газонув автобус, водій прочинив дверцята і, пихкаючи сигаретою, спитав:

— Є там з білетами?

— Є, є, — сказав Степан.

— Ну, то давай ворушися. Забирай і її з собою, тобі дівка, мені план, — реготнув, задоволений жартом. — Хоча таку кралю можна провезти й задурно.

— Бувай, Катю. Живи щасливо.

— Не буде мені щастя, — сказала Катерина.

— Буде.

— Ні, я знаю.

— Я попрошу Щедрика, він принесе тобі щастя. Ти ж пригадуєш Щедрика?

— Ні, не принесе.

— Хіба ти не віриш у нього?

— Якщо він є…

«Пазик» знову завив, і водій гукнув уже сердито:

— Ти сідаєш чи ні, я з графіка вибився через тебе!

— Зараз.

— Якщо він є, — сказала Катерина, — то попроси його, щоб ти полюбив мене. — Вона не відчула і краплі сорому за ці слова, їй навіть легше стало дихати, і, дивлячись Степанові в очі, ще сказала: — І попроси свого Щедрика, щоб я полюбила тебе. Хоча… він таки є, він уже це зробив зі мною.

— Катю…

— Але без тебе і він мені щастя не принесе.

— Катю…

— Останній раз питаю — ти їдеш? — вистромив голову водій і зозла плюнув сигаретою.

— Та їдь ти під три чорти! — сказав Степан. — Причепився. Маєш графік, то їдь.

— Ох, народ! З ним не можна по-доброму.

«Пазик» рушив, тільки димок за ним покотився, але Степан навіть не глянув йому вслід, не помітив, як у віконечко дивиться на нього трохи злякано бабуся, потерпаючи, видно, що хто ж оце завдасть їй клуночка, коли сходитиме з «антобуса».

Та найбільше здивувало бабусю те, що дівчина першою припала до хлопця, схитнулась, немов підломлена, і кинулась його цілувати, гладила по обличчю, щось приказувала, а він, бідолашка, в одній руці тримав сітку з хлібом (коли то діждуться в селі того хліба?), а другою незручно, невміло обнімав її за плечі. Бабуся перехрестилася, чи то осуджуючи, чи благословляючи їх, і позаздрила, що в часи її молодості такого не водилося: де ж це видано, щоб дівка першою на шию парубкові чіплялася.

Я ж собі думаю, що старенька тут помилялася, багато чого не було за її молодості, але любов завжди була однакова, в усі часи любов була, як ріка, що може і пересохнути, і вийти з берегів — тоді її не зупиниш, не впокориш, тоді їй ніпочім ніякі межі, а тим більше осуд людський.

Що ж стосується давніх звичаїв, то, може, бабусю втішило б те (якби вона знала, звичайно), що ця молоденька парочка не побігла відразу до «заксу», а, як і в давнину, спершу попросила батьківського благословення. Це Катерина, коли вони вирішили побратися, умовила Степана поїхати до її батьків і попросити згоди, бодай для годиться, адже їй усе-таки ще тільки шістнадцять минуло.

Я певен, що на тому вже ніщо не залежало, але воля Катерини була такою, і нічого поганого в цьому, гадаю, немає.

Через тиждень Степан з Катериною поїхали в її село.

Смішним теє сватання видалось. Щоправда, Катерині тоді було не до сміху: коли вже дійшло до діла, такий страх напосів і сором, хоч тікай світ за очі.

Ще в автобусі відчула на собі липкі погляди (односельці поверталися з районного базарування), вловила тихі шепоти-бубоніння:

— Чи це не Тимохи Горового дівчина?

— Та вона ж.

— А то хто з нею?

— Мабуть, зятя везе, кхм.

— А таки так, бо чуже, не наше.

— Воно ж чуже не таке, як своє.

— Тепер так.

Катерина сиділа, як на терню, боялася й глянути на Степана, хоч він, здавалося, не дослухався тих перешіптувань, мовчки дивився у вікно, за яким уже синів ранній зимовий вечір.

Від Галайбишиного повороту, де вони зійшли з автобуса, до Катерининої хати було палицею кинути, і їх проводжали очима аж до подвір’я; Катерина злостиво подумала, що для сільської баби чи молодиці немає більшої гризоти, ніж ото не впізнати, що воно йде чи їде селом і до кого. Кожне тобі стане, як укопане, і не зрушиш його з місця поки не закмітить, куди завертаєш. А тоді вже дихне з полегкістю.

Степанові ж хоч би що: шапка набакир, іде, жартує, буцім сьомий раз оце сватається і вже наперед знає, як воно буде. А Катерина, що ближче до хати, то як за полу її хто притримує, хоч бери та вертайся.

Уже перед самісіньким порогом раптом крутнула, кинулася до повітки і там заховалася за дверима, сполохавши сонних курей — засокорили, заворушили крилами, війнувши на Катерину пір’яним духом. Степан ніби іншого й не сподівався од неї, сміливо торгикнув дверима й пішов у хату: нехай сам говорить, як такий дженджуристий.

Катерина затамувала дихання, щоб не розколошкати курей, бо здіймуть рейвах і на подвір’я, здавалося Катерині, позбігаються всі сусіди й показуватимуть на неї пальцями: «Оно вона! Оніно!»

Згодом рипнули сінешні двері, вийшла й покликала її мати (якось ніби аж гнівно покликала), але Катерина не обізвалася і сиділа в повітці, поки не вийшов Степан, мовби це він тут був за господаря і мусила слухати лише його. Роздягнений, простоволосий, він стояв у місячному світлі такий близький і домашній, її господар, і раптом гукнув так по-рідному, аж защеміло під грудьми в Катерини:

— Гей, жінко, ти що оце собі думаєш?

Вона вийшла до нього під місяць, подивилася в очі, й Степан узяв її обличчя між долонь і поцілував у губи. Це був їхній перший солодкий поцілунок — короткий, але неполохливий, повний, налитий по вінця.

— Ходімо, застудишся, — сказала вона.

І враз відчула, як Степан різко стиснув її долоню, і погляд його спіткнувся об щось угорі. Катерина повела очима вслід за тим його поглядом, спокійно так, ніби шукала щасливу зірку, й зненацька угледіла… сову. Велика, тьмяно-срібляста проти місяця — такої Катерина ще ніколи й не бачила, — вона сиділа на комині й, здавалося, дивилась Катерині просто в очі.

— Ой, Стьоп, — прошепотіла. — Прикмета яка… лиха.

— Та ні, — сказав він. — Це біла сова.

— Де вона тут узялася? На комині нашому.

— Погрітися сіла. Виходить, зима буде довгою. Якщо в наші краї залітає біла сова, то це на довгу і люту зиму. Ото й уся прикмета, я знаю.

— Я так злякалася…

— Дарма… Ходімо, ти вся тремтиш.

Степан пропустив Катерину поперед себе в хату і гукнув з порога:

— Знайшлася наша куничка!

Він і перед тим, як тільки зайшов до хати, почав за давнім звичаєм з того, що десь сюди забігла куниця, а то й не куниця, а красная дівиця, — і так воно славно вийшло у нього, що, поки Катерина відсиджувалася біля курей, у хаті вже знали, що це за мисливець до них прибився.

Мати поралася коло плити, подавала до столу, і батько — худий, як терниця, з блискучими очицями — сидів уже веселенький, щасливий, і це вкололо Катерину: отак відразу й віддають її з дорогою душею, ще нічого не розпитавши, не порадившись, ніби мерщій хочуть здихатися її; хіба ж так водиться у людей?

— То це правда, Катю? — вийшла із кухні мати й дивилась на неї трохи сполохано, проте й з надією.

— Правда, — опустила Катерина очі.

— Чого ж ти мовчала?

— Та… сама не знала.

— Я думала, ти ще дитина в мене. А це неждано-негадано…

— Дуже вони тепер нас питають, — скинув маленькою сухою головою батько і підморгнув Степанові: — Хай-хай. Сідай, зятьок… У тебе, я бачу, губа не з лопуцька, не прогадав! Катря у нас козир-дівка.

— Тату! — заблагала Катерина.

— Що — тату? Я брехати не вмію, кажу, як є. Тут і сліпому видно, що дівчина як з патрета.

— Їй ще й сімнадцяти немає, — сказала мати.

— Хай-хай! Нема, то буде. Правду я кажу, зятьок? Коваль клепле, поки тепле.

— Ти б менше язиком клепав.

— А язик у мене не в постолах, щоб мовчати.

Степан тихо собі осміхався на ту розмову, потім сказав чемно:

— Все буде добре, мамо. Не переживайте.

І тільки почувши оте «мамо» (аж залоскотало під ложечкою), мати зрозуміла, що все уже вирішено, підійшла до Катерини, прихилила її голову до свого плеча й заголосила — тихенько, без сліз:

— Я ж не бачила, доню, коли ти й виросла в мене…

— О, о! — знову по-панібратському підморгнув Степанові батько. — Зарядила! Краще підкинь нам капусти з льоху.

— А ти сиди отам мовчки, — вдавано сердилась мати, тулячи фартуха до сухих очей.

— Хай-хай. Аби добре.

— Тобі все добре…

— Все, мовчок!

Степан, щоб розрядити незручну балачку, напросився полізти в льох по капусту («А вам, мамо, і тут клопотів вистачає»), на що мати замахала руками — ні-ні, а батько знов одрубав упоперек:

— Хай-хай.

— Хіба ж там чужа людина розбереться в діжках?

— Оце сказала: «чужа». Степан уже свій, хай звикає. А Катерина покаже, що де стоїть.

— Проворний ти дуже, — сказала мати, однак подала Степанові полив’яний полумисок. Воно, може, й правда: нехай звикає.

Степан з Катериною вийшли на подвір’я, біле од снігу та місяця, і вона боязко глянула на комин — білої сови там не було. Погрілася й полетіла хтозна-куди. Катерина провела Степана до льоху — глибокого, давнього, ще прадідівського. Під землю вели вимощені сходи, і він подумав, що сюди зовсім не пасує електрична лампочка, яка сіяла під ноги жовте світло, — у таке підземелля треба спускатися із смолоскипом. Дивно: тут було зовсім тепло, чи так тільки здавалося після надвірнього морозу, чи, може, льох беріг у собі теплий земляний дух.

— Я знаю, чому ти напросився піти до льоху, — сказала Катерина.

— Чому? — він озирнувся до неї і зрозумів. Але перепитав ще раз. — Скажи. Чому?

— Поцілуй мене, — попросила вона.

Згодом, як сиділи всі разом за столом, мати обережно, здаля підсновувала нитку розмови до головного: коли ж вони думають розписатися, щоб приготуватися до весілля; де збираються жити; яка у Степана родина, чи є брати й сестри.

Батька те не обходило, він вважав, що головне уже відбулося. Налягав на чарочку, дивуючись, що Степан байдужий до неї, майже не закушував і тільки час від часу кресав сірником, припалював цигарку, яка гасла в зубах щоразу, поки він говорив. Балачка була, як і мусила бути за сватання, але старий таки увернув:

— Може, ти слабий? — втупив він блискучі очиці в Степана.

— Чого це?

— І чарки підняти не годен. А не п’ють, сам знаєш, тіки хворі й падлю…

— Тобі одне на умі! — перебила його мати сердито. — Як не маєш що сказати, то лучче мовчи.

— Ну-ну, я ж до приказки. Ти, синок, нашу Катрю там не зобижай. Ну, як тре’ буде, то віжки притримати можна, не без того, хай, а зобижати — Боже тебе сохрани. Ми самі її ніколи пальцем не зачепили. Вона у нас, як верба: де посадиш, там і прийметься, о. Хай-хай. Щоб знав. Це вдачею. А на вроду, то сам же бач: питльована дівчина.

Катерина горіла, як макова пелюстка, і злилась на батька, що розхвалює її, мов на базарі, та раптом щось тепле зворухнулось усередині, — ще невиразне, невловиме, навіяне чи якимось батьковим словом, чи хтозна й чим, і Катерина силкувалася оживити його в пам’яті: де, коли, що?

Мати зраділа, почувши, що Степан один у батьків, це ж, звісно, годять йому, не дають волосинці з голови упасти, то, може, й Катерині кращенько буде, а старий і тут правив своєї:

— Воно ото коли дуже трусяться над синочком, то невістка завжди невгодна, їм подавай принцесу, але таку, щоб робила, як наймичка. Ну та хай, хай, — притих, наштовхнувшись на докірливий жінчин погляд, бо виходило ж таке, що сватів ще і в очі не бачив, а вже судить.

— Аби вони самі шанували одне одного, — зітхнула мати.

— Я Катю не дам скривдити, — сказав Степан. — Нікому не дам.

— Знайшли, про що говорити, — Катерина знічено перебирала краї скатерки, опустивши очі. — Я така, що й сама за себе постою.

— Е, не кажи, дочко, — похитав сухою голівкою батько. — Ти в нас не з того тіста, не круто замішана. Я ж кажу, питльована.

І тут знов щось як здригнулося в ній і засвітилося в пам’яті до найдрібнішої цяточки, до найтоншого звуку, навіть відчула на гарячих щоках подих грози.

Шість років було їй тоді, ще не ходила до школи, й от одного літнього дня випровадили її вперше з людськими дітьми у поле пасти корову. Був такий світлий, зомлілий од сонця день, а потім де не взялася чорна хмарина і розрослася на всеньке небо, як ніч упала на землю, і розгойдалася страшнюща гроза. Грім котився низько над головою, і вона від ляку присідала, здригаючись, а старші хлопці сміялися й казали, що треба боятись не грому, а блискавки, грім не вбиває, але й блискавиці все ближче і ближче хльоскали над Високою Греблею, де вони пасли худобу, і настрахані корови збивалися в тісний табун під тими вогняними батогами. Стіною линула злива, така густа, що важко дихнути, захлинутися можна, і тоді пастушки, хто вже знав примхи Високої Греблі за такої грози, кинулися до корів, мерщій займали їх на Горобцевий шпиль, щоб утекти від швидкої води, яка помчить зараз цією низиною, зносячи все на своєму шляху. Та вода налетіла так раптово, як і гроза, ніби справді десь прорвало височезну греблю, хоч ніякої греблі поблизу ніде не було; може, була тут колись у давнину, а тепер від неї перейшла тільки назва до цього берега, на який у зливу летіла вода з усіх рівчаків і горбів.

Катерина не зогляділася, як зосталась на березі сама, одна-однісінька проти рудої лавини, що мчала на неї з лютою дикою силою. «Ма-а-а!..» — закричала вона, проте ні найменшого звуку не вирвалося з грудей, бо в грудях усе заціпеніло, стислось, відмерло, і дужий гребінь потоку змив її, мов травину, підім’яв, закрутив і поніс. Вона хотіла сапнути повітря, а в рот полилася вода, хотіла вхопитися за полінячку, за бур’янину, але й ту полінячку, і бур’янину, й солому несла божевільна вода. «Ма-а-а!» — закричала вона, хоч тієї миті не думала ні про матір, ні про смерть, ні про що не думала, бо жах вичавив з неї усі думки, однак цього разу почула свій голос і зрозуміла, що в ній ще є сила, вона не билина, якою вода крутить як хоче, ні, треба мерщій звестись на ноги. І тут на її шляху трапився кущик, якого вода не подужала вирвати, міцний живучий кущик глоду, і Катерина з усіх сил вхопилася за його гілки, підтяглася ближче і стала на ноги. Вода з розгону знов хотіла повалити її, але не змогла, тільки від рудої колотнечі паморочилася голова і в грудях збиралася нудотна млість. Вся Катеринина сила тепер зібралася у двох кулачках, що вп’ялися в гілочки глоду, а в тілі не лишилось нічого, окрім нудоти. Щось підказувало, що не треба дивитись на воду, інакше знов упадеш, і коли вона звела очі, то враз побачила батька. За пеленою дощу годі було впізнати того чоловіка, що поспішав на коні (тата на коні вона ніколи не бачила), та вона знала, почула, що це її тато. Тато!

Кінь поволі брів по коліна у воді, тримаючи набік голову, і тоді батько скочив із нього й побіг сам. Він ухопив Катерину, хотів підняти на руки, але кулачки не відпускали гілок, і батько по одному розтискав її пальці, закривавлені від глодових колючок. Болю вона зовсім не чула й дивилася на батька такими дорослими очима, що він аж злякався. Нарешті відірвав її од куща, підняв на руки і, зазираючи в обличчя, заговорив майже пошепки: «Ну, все, все, доню. Все добре… Ну? Обізвися ж до мене, дівчинко моя питльована».

І зараз, пригадавши той страшний випадок зі свого дитинства, Катерині захотілося, щоб і в батька спливло те у пам’яті, тоді б він знайшов для них інші слова, прості і щирі слова благословення, адже в минуле своє ми часто повертаємося й увіходимо, як у храм, щоб причаститися любов’ю і стати кращими.

3

Поїзд відходив опівночі. Щоправда, до нього ще треба дістатися, станція аж у містечку, але то невеликий клопіт, думала Катерина, — свекор одвезе їх на мотоциклі, свекруха догляне за дітьми, не про те зараз мова. Головне, що Степан послухався і, коли змирився з думкою, що поїдуть таки сьогодні, навіть трохи ожив і сказав весело:

— Жаль тіки, що коропа я не вловив. Йому б сподобалося, він же рибалка завзятий, як і я.

— Ще вловиш, — сказала Катерина і дорікнула собі на тому, що тепер часто каже йому ось так: ще зробиш, ще підеш, ще побачиш — ніби, сумніваючись, запевняла себе і Степана в тому, чого вже не буде.

— Ми ж на рибалці з ним і зійшлися. Він якби вгледів оце коропчука, то сам би сюди приїхав… Ну, йди гукай батька. Та обережно там з ними, бо зараз плачу нароблять.

Тут і йти нема що, вони з батьками жили на одній садибі, хоч хату таки поставили свою, бо як не мирися та не годи, а свекруха з невісткою під різними дахами рідніші. Коли все добром та ласкою, то таке, як разом живуть, на спільному ж обійсті, а коли хтось не на ту ногу встане, то зачинися за своїми дверима та й пересидь часину, щоб горшків не бити.

Свекруха, ще як жили вкупі, бувало, й косо дивилася на Катерину, тут нема де правди діти. Усе їй здавалося, що невістка і зварить не так, і випере занапасть, і за чоловіком не догляне так, як треба, а той, дурний, дивиться на все, наче крізь сито, і не смій зачіпати його жінку. А воно ж як глянути збоку, то там четвертинка тої жінки, тонке, мов комариний носик, відро води візьме й ось-ось переломиться, то Степан біжить, аж пальці збиває, щоб вихопити у неї те відро чи за що там вона візьметься. Ну, не жінка, а дубець, чим вона тільки й узяла Степана, аби хто сказав; видно, чарами-приворотами присушила, не інакше. Якось свекруха на власні очі побачила таке, що тільки в долоні сплеснула: вийшла на подвір’я, дивиться — Степан сидить на стільчику з намиленою пикою, а невістка голить його. Та такі раденькі обоє, вона щебече, він і собі роззявив очі та всміхається, дурне теля, не знає, що не можна дозволяти жінці ні голити себе, ні стригти, бо всохнеш за нею.

Пізніше, коли хтось питав у Ганни, як там невісточка, могла під гарячу руку відрізати: «Та така, що стриже й бриє разом».

Катерина з першого погляду зрозуміла, що не сподобалася свекрусі, хоч та й не подавала виду, та коли Степан уперше привів Катерину в хату (ось, мовляв, та дівчина, про яку вам розповідав і з якою хочемо побратися), свекруха дивилася на неї пісними очима (ой, не так ти, сину, розказував нам, як воно є насправді), по-їжачому хмикала носом й вагалася вголос:

— Чи не рано, Стьопо, надумав женитися?

— Чого це рано? — здивувався Степан, бо, коли раніше казав, що скоро приведе їм у хату невістку, мати мовби й раділа.

— Та хто його зна, кхм. Це дівчатам страшно засиджуватися, — злегенька вколола вона Катерину, — а хлопцеві що, йому спершу на ноги тре’ стати, кхм.

— А я що — на руках стою? — огризнувся Степан, помітивши, як зіщулилась Катерина.

— І то правда, — заступився батько, повільний, скупий на слова чолов’яга з короткозорими очима. — Робота у нього є, хата є, чого ж іще.

— Хату ми свою збудуємо, — сказав Степан.

— Та хіба ж діло в хаті? — засокорила Ганна. — Я б і сама хотіла, аби з нами жили, один же він у нас, синочок, при кому ж нам віку доживати. Але ж і молодий ще, необтертий, що воно бачило, кхм-кхм? Ти, Іване, як на мені женився, то вже тридцять з гаком мав! — не без утіхи нагадала Ганна. — Підтоптався.

— Мене війна топтала, — сказав Іван. — А як ноги роздробило під Яссами, то два роки докупи складали. Так що ти заспівала, як той казав, не з того кінця.

— Кхм-кхм, — не знала, що відповісти, Ганна.

— Словом, так, — зрушив мовчанку Степан. — Як воно буде далі — побачимо, а розписуватися підемо до дядька Онисима. Взавтра ж віднесемо заяву.

Дядько Онисим, Степанового ж батька брат, ще од війни був незмінним головою сільради, і, крім усіх важливих справ державного значення, через його руки проходило ще й таке делікатне діло, як шлюб. Рука у дядька Онисима була легка, подейкували, ще ніхто не розлучився із тих щасливчиків, що він розписав, і коли в селі якась парочка зустрічалася надто довго, то їй не казали: «Пора одружуватися», а — «Вам пора до Онисима».

Онисим Кіндратович зустрів племінника з нареченою урочисто, але, як і годиться представникові влади, майже офіційно. Ішлося ж не про якусь там абищицю, а про таку важливу акцію, любив наголосити Онисим Кіндратович, як створення сім’ї, що є клітинкою держави, а коли хочете знати, то і її основою. Взагалі Онисим Кіндратович був філософом, найбільше шанував у людині думку, отож і Степана з Катериною передовсім запитав, чи вони добре подумали, а якщо ні, то Онисим Кіндратович може й почекати, йому не спішно.

Словом, усе було, як і треба, та коли діло дійшло до паспортів і виявилося, що Катерині немає сімнадцяти, дядько Онисим затявся: так не годиться. Закон є закон. І навіть, незважаючи на родинні симпатії, показав книжечку, в якій чорним по білому було написано, що Катерині заміж ще рано.

— Та тут же кілька місяців лишилося, Онисиме Кіндратовичу, — і собі тримав офіційну ноту Степан, величаючи дядька на ім’я та по батькові.

— А хоч би й день.

— Онисиме Кіндратовичу…

— Ти кодекс бачив?

— Ну, дя’…

— Тут я тобі не дядько. Ми не вдома. І тим більше не в Середній Азії.

— При чому тут Середня Азія?

— Там дозволяється раніше виходити заміж. Їдьте туди.

— І поїдемо! — розсердився Степан.

— Їдьте. Як так припекло, то їдьте.

— Да, припекло! — кипів Степан.

І тут його осяяло. Вхопив за руку Катерину, яка згоряла від сорому, і вивів на ґанок. Потім знов забіг у сільраду, а через хвилину-другу покликав туди і Катерину: «Здався старий».

Онисим Кіндратович з новою, прискіпливою цікавістю оглянув майбутню родичку з голови до п’ят, покректав, почухався, покрутив головою і подав їм бланки заяви.

— Заповнюйте. Тіки нікуди не їдьте, бо нам такі молоді та гарячі і в селі потрібні. Невісточка наша на кого вчиться? — спитав уже по-домашньому.

— Шиє, кроє, — сказав Степан.

— Ага, мадістка, значить. Теж добре. Може, згадає дядькову добрість та якусь сорочину пошиє. Робота їй знайдеться, скоро ж побуткомбінат свій одкриємо. Та на весілля не забудьте покликати.

— Як це забудемо, дя’? Ви ж нас і розпишете.

— Ага, і то правда.

— І на весілля покличемо, й на хрестини.

— На звіздини, — поправив Онисим Кіндратович. — Ти на радощах не забувайся.

Й от чого-чого, а звіздин дядько Онисим ждав набагато довше, ніж сподівався. І лиш тоді, як підкинув тричі на подушці їхнього первістка Іванка, посварився на Степана пальцем і сказав тихенько:

— А ти, Стьопо, тоді у сільраді обвів дядька кругом хати. Я не забув, нє.

— А ви як хотіли? Ми вам про любов, а ви нам про кодекс, — щасливо сміявся Степан. — Любов, дя’, — це така велика штука, що часом не влазить ні в які кодекси.

— Твоя правда, небоже, — погодився Онисим Кіндратович, схильний до філософського слова. — Не дарма я тобі колись вуха нам’яв, як упіймав у Глинищі з самопалом. Ще ж голопупенко був, а й собі туди ж.

— А тепер і в мене он голопупенко, аж не віриться, — світився Степан, дивлячись на ще не вилюдніле створіннячко, що лежало впоперек ліжка.

Заходили сусіди, родичі, і старі баби, ще не встигши переступити поріг, казали: «Тьху, яке погане, де ти його взяла, Катре?» Катерина аж здригалася від тих тьхукань, і хоч їй пояснювали, що це так треба, кажуть так, щоб не спристрітити дитину, все одно не могла змиритися, бо її дитина була найкраща у світі. Образило й те, що Степан, аби заспокоїти Катерину, сказав, що всі новонароджені однакові, такі собі пуцьвірінки, яких і на руки страшно взяти; та де ж однакові, коли он їй у пологовому будинку помилково були принесли годувати чужу дитину, і Катерина відразу побачила, що це не її, і наробила плачу на всю лікарню. Вона й зараз бачить, що Іванко, як дві краплі води, схожий на Степана, навіть складочка на переніссі така, як у нього, й очі такі, невже всі сліпі й не бачать? Катерина так і спитала у Степана:

— Хіба ти не бачиш, що в нього очі твої?

— Та наче мої, — сказав Степан, — сині.

— Молочні сивенькі очі, — встромила свого носа свекруха. — У всіх дітей такі, ще будуть мінятися.

І тоді Катерина не стерпіла, вхопила дитину й, сказавши, що пора годувати, вийшла в сусідню кімнату, ледь стримуючи сльози.

До неї зайшов Степан, зачудовано дивився, як Катерина годує дитину, дивився на сині прожилки на розповнілих білих грудях, на крихітну ручку, що інстинктивно тиснулася до тих грудей, і щось болісно затремтіло йому у серці, болісно і водночас солодко, Степан чи не вперше відчув себе батьком, це почуття ще тільки народжувалося в ньому і через те нило тоненько і солодко.

— Катю, — спитав він. — А як тобі, коли воно ото п’є?

Вона знизала плечима і всміхнулась до нього так само, як усміхалася до дитини.

— Питаєш…

— Кусає?

— Ще й як!

— Ти диви, зубів немає, а кусає. От шибеник!

У сусідній кімнаті чувся батьків голос:

— Іван! На честь діда назвали. Не думав і не гадав, що доживу до такого, коли отам, під Яссами… — Він пройшов майже всю війну, та тільки вдавався до споминів, завжди згадував Ясси, ніби в тому бою вмістилося все її страхіття. Степан сто разів чув од батька, як його взводові довелося брати висоту майже наосліп, вночі, і бігли під гору, коли не видно ні ворога, ні своїх, лиш смерть січе по тобі свинцевим дощем, і ти знаєш, що вона ось-ось вихопить тебе із цієї непроглядної ночі, але ти біжиш — під гору, під гору… Тоді лише він, Іван Побережний, єдиний з усього взводу зостався живим, та не було б і його, якби не потрощило ноги. Видно, смерть подумала, що він уже мертвий, — обминула.

Сто разів чув Степан про той бій під Яссами, і лиш тепер остудила думка, що це ж якби батько тоді не вижив, то не було б і його, Степана, не було б і малого Іванка, обірвалася б якась жива нить на цій землі, якої нікому й ніколи не з’єднати. Часом, глибоко замислившись, вслухаючись у себе, Степан гостро чув у своєму єстві батькові риси і тоді немов бачив себе зсередини: ось він тихенько всміхнувся точнісінько так, як тато, і ворухнулася складочка на переніссі, ось глянув через плече, пригладив чуба — все це жило і в його батькові, і схожість ця не позірна, її можна відчути тільки зсередини, кров’ю. І саме від думки про безперервну нить життя прийшла ще одна — давня, відома, про те, що сам він не вічний у цьому вічному колі, однак подумалося про це без страху, який напосідав його часом на самоті, подумалось із мудрим спокоєм, що все-таки без нього не було б і цього вічного кола; виходить, щось же лишиться-таки й від нього, не щезне безслідно. Адже узяв він багато від батька, а батько від діда… і так аж у сиву, бозна-яку давнину тягнеться нить, спільна для всіх кровна жилочка.

Хіба не про це говорив і дядько Онисим, коли тихого червневого надвечір’я вони сиділи з вудками удвох над Тікичем. Саме цвіла калина, мав ловитись линок, якого дядько страшенно любив за хитрий кльов, над річкою стояли густі пахощі зела, що на межі весни та літа найдужче увіходило в силу, здоровий дух води і цвітіння, — все це наводило дядька на філософський лад, і він казав, не зводячи очей з гусячої пір’їни, яка правила давнім мислителям за перо, а дядькові — за поплавок:

— Ти от візьми нашу сверблячку до риболовлі. Дехто думає, що це від жадібності. Не знаю, може, когось і це тягне до річки, але я, приміром, можу купити риби і в магазині. Я думаю, Стьопо, що це у нас озивається голос пращурів. — Онисим Кіндратович дмухнув у штульбу «біломорини» і закурив. — Вони ж добували собі харч риболовлею та ще мисливством. І повсякчас на природі були. От і нас до цього тягне, душа просить. А зиску тут ніякого.

— Який же тут зиск, — знизав плечима Степан. — Сказано ж у народі: риба й зайці заведуть у старці.

— Е, не до шмиги мені ця примовка. Не той старець, що з порожньою торбою, а той, у кого замість душі дупло. Хіба ти не багатий цією річкою, лісом, птаством, яке тобі за так дано? Ще й який багатий. Бо душу маєш. А скільки, Стьопо, тепер таких людей, що, окрім горобця, більше пташки не бачили. Чи якщо й побачить, то не скаже, як вона зветься. По телевізору впізнає папугу, колібрі, а який із себе, приміром, голубий рибалочка, то не питай.

— Голубий рибалочка?

— Еге, пташина така. Виходить, і ти не бачив. Тепер вона рідко до нас залітає. Зверху і справді голуба, наче в синьці скупана. А дзьоб тонкий і довгий, як у кулика. І то тим дзьобом так спритно хапає дрібну рибку на воді, що й не запримітиш коли. Того й рибалочкою зветься.

— Ви його бачили?

— Я сидів отако, як тепер, на березі, а він на вербі причаївся. Потім писнув по-мишачому і лясь на воду, ще й пірнув, мов та качка. Дивлюсь — уже полетів з рибкою в дзьобі.

— А я недавно щигликове гніздо бачив, — похвалився Степан. — На нього теж не часто натрапиш.

— Гніздо? — зрадів дядько. — Добра прикмета. Знаєш, як у нас ще називають щиглика? Мальованець.

— Він і справді як розмальований. В намисті червоному. А крила жовтенькі.

— Тші-іть, віть-віть, — присвиснув дядько, показуючи, як співає щиглик-мальованець. — Де ж ти бачив його?

«У пралісі», — ледь не сказав Степан, але спохопився: це ж тільки вони з Катериною так називали лісистий берег Тікича. То був лиш їхній праліс.

Уперше він повів її туди у травні. Не тому, що о цій порі праліс розквітає, розкошує в солодкому диханні бузку та черемхи і виповнюється стількома звуками, що потопаєш у них. Ні, Степан любив праліс о будь-якій порі, але довго не міг сюди вирватися (від села кілометрів сім) через весняні клопоти в колгоспі. То готувалися до сівби, то сіяли — мерщій, поки земелька проситься, кидай у неї сім’я, і Степанові навіть доводилося пересідати з «газона» на трактор, впрягатися в сівалки. Він нічого не вмів робити впівсили, весь час пропадав на полі або в майстерні, і Катерина бачила його тільки ночами. Зморений, пропахлий гіркуватим духом протруєного зерна, він і вночі довго не міг заснути, любив тихенько погомоніти з Катериною про таке, чого вона не дуже тямила і дивувалася, що Степан бере це так близько до серця. То мріяв про сівалку, яка б так розмірено кидала в ґрунт насіння буряків, щоб їх потім не проривати, то казав, що комбайн «РКС-6» на розгаслій ріллі, мов черепаха, треба поміняти зірочки для збільшення обертів, і тоді він ходитиме де завгодно. Степан це сам зробить, уже говорив з Мостовим, головою колгоспу, бо їхній інженер та старший механік не дуже в те вірять.

Катерині чудно було його слухати, однак і тішилася собі нищечком: щось хазяйське прокинулося в чоловікові, за таким не пропадеш. Якось вони їхали удвох Степановим «газоном» за селом, саме перепав короткий весняний дощик і розпушене поле запарувало, задихало прозорим туманцем. Степан зупинив машину, вийшов і, набравши повні груди повітря, видихнув: «Погуляла земля». Говорив про землю, як про живу істоту, і саме тепер, коли погуляла земля і віддихувалася серпанковими хмарками, Катерині захотілося відкрити Степанові одну таємницю, але побоялася зурочити і сказала про неї уже в пралісі, коли вони вибралися туди травневої неділі. Випав якимось дивом такий день, що Степан не пішов на роботу (з посівною впоралися, до жнив ще далеко), і то був один із найщасливіших днів у їхньому житті.

Праліс розвився, зацвів, випростався листом, тільки дуби ще були в тугій бруньці, а земля палахкотіла рястом, серед якого там і сям стриміли свічечки найперших грибів — зморшок. В такому царстві тебе неодмінно перейме бентежна думка, що ти ось є на цьому світі, є, є, а могло ж і не бути. Чому саме ти? Чому саме тобі випало усе це бачити і відчувати, радіти, жити? І коротка щемлива печаль — колись усе це погасне для тебе.

Десь недалеко озвалась зозуля, Катерина загадала, скільки їй літ накує, й почала рахувати:

— Один, два, три…

— Не треба, — раптом перебив її Степан.

— Чому?

— Я не хочу.

— Але чому?

— А що, коли вона перестане зараз? Коли накує тобі зовсім мало?

— Смішний…

Зозуля ж кувала й кувала — лунко, заливисто, спрагло. Степан наче бачив, як вона з кожним «ку-ку» чемно кланяється, опускаючи хвіст і схиляючи голову, ніби й справді дарує комусь літа, а тим часом міркує отією чемною сірою голівкою, кому б це підкинути своє яєчко.

Зозуля втихла, й зараз же подав свій голосочок щиглик:

— Тші-іть! Чвіть-чвіть!

Він був зовсім поруч, Степан відразу помітив його на терновому кущі й показав Катерині. Вона не встигла помилуватися на строкатого мальованця, як той пурхнув геть од людського ока, і тоді вони помітили в кущі гніздо. Воно було схоже на маленьку мисочку, виплетену з трави, а на дні тієї мисочки зеленіли четверо яєчок у темних цятках. Катерина відчула поглядом, що вони теплі.

— Ходімо, — сказала вона. — Не лякаймо пташку.

Вони пішли до річки, яка тремтіла і знемагала від нересту, вкриваючись білою піною; біля берега терлася риба, ворушився і щось шепотів очерет, на поверхні води зблискували карасі, які перекидалися догори животами — гуляли.

— А він теж ніби в червоній шапочці, — сказала Катерина.

— Хто?

— Щиглик. Це ж десь і Щедрик тут?

Степан зачудовано дивився на неї, він думав, що Катерина вже забула про Щедрика, але ні, вона спитала про нього без тіні усміху.

— Його не можна бачити, — сказав Степан.

— Так, але ж він тут?

— Звісно.

Вони притихли, і довго дивилися на річку, і бачили більше, аніж відкривалося зору, ніби цієї миті хтось хлюпнув у них надприродної сили, — бачили крізь воду все, що діялося в річці, до найтоншої нитки водоростей, до найменшої піщинки насподі Тікича.

Золотиста кругла карасиха поволі пропливала при самісінькому дні, черкаючи боками соковиті стебла очерету й гострі листочки горошниці. Їй подобалося це тихе прибережжя, де вода була тепла й ласкава, куди не сягала пружна течія, отже, ікрини надійно заляжуть в зарослому зеленню літеплі і не понесе їх вода хтозна в яку далечінь. Тими ікринами золотиста карасиха була переповнена до млосної втоми і від того здавалася ще круглішою і не такою спритною, якою була насправді. Плавці на її животі припухли, ворушила ними злегенька, вишукуючи найзручнішу місцину і спроквола перехиляючись трохи набік, аби глянути вгору. Там, угорі, якраз над нею, гуляв продовгуватий срібний карась, він тішився цією парною лагідною водою, чув у собі трепетну молоду силу, з якою годен зараз попливти швидше за щуку, але не міг полишити золотисту карасиху і, щоб якось погамувати у собі нестримну силу й жагу, жваво перевертався з боку на бік, плюскотівся і часом навіть викидався над водою, завмираючи від захвату.

Карасиха поблажливо косувала на ті його пустощі, вони і її запалювали до шаленого грища, і хотілося звільнитися від ваги, від безлічі ікринок, що дедалі тугіше перекочувалися в ній і просились під сонце. Пора!

Вона побачила затишне сплетіння гостролистої горошниці, на мить зупинилася, притискаючи до себе зболені плавці, і в цей час пірнув униз срібний карась і солодко черкнув її по гладенькому тілі гострим пером: пора! Золотиста карасиха здригнулася від його доторку, затремтіла, і наступної миті з неї випорснув струмінь жовтих мачин, потім ще і ще. Вони слалися за нею жовтою доріжкою, а над тією доріжкою рівно плинув срібний карась і лив на ікру молочко. Згодом золотиста карасиха стала легкою і спритною, її тіло приплюсло з боків і видовжилось, і вона майже не відчувала опору води; набрала в міхурець повітря, піднялася майже до поверхні і заграла на воді ще жвавіше за карася, хоча й відчувала у плавцях щемливий біль.

Шелестів, коливаючись, очерет, білі мережки піни шумували на воді, прокочувалися сплески, а з поміж того час від часу чулося соковите цмокання, наче хтось цілувався у гущавині очеретів чи й глибше десь там, під водою.

— Я, мабуть, скупаюся, — сказав Степан.

— Вода ще холодна.

— Ні, тут, у заводі, тепла. Ти ж бач, навіть карась нереститься. В холодній воді він не метає кашку. Давай удвох?

— Я боюся.

— Боїшся нежиті? — засміявся Степан, стягуючи через голову сорочку. — А я тебе зараз вкину в річку!

— Я не за себе боюся, — сказала Катерина і якось дивно поглянула на чоловіка.

Перехопивши той погляд, Степан ураз присмирнів і перестав сміятися.

— Ти чого?

— Я за нього боюся, — сказала Катерина, взяла його руки і притулила до свого лона.

4

Іван Побережний увійшов у хату темний, як ніч (відколи Степана взяла недуга, постарів на очах і геть зчорнів лицем), за ним влетіла Ганна й відразу зарюмсала тоненьким, але владним голосочком:

— Ой, дивися ж, синочку, та не спіши, бо вони там тебе поріжуть, тепер ці дохторі такі, аби різать…

— Цить! — гримнув Іван. — Зачала… Їхати треба. Сидьма теж нічого не висидиш. Але я ось що хочу сказати, Стьопо: може, й мені з тобою поїхати?

— Навіщо, тату?

— Так мені легше буде.

— Не треба, ще не знаємо, чи там нас хто прийме. Хай уже потім, якщо ляжу в лікарню, — сказав Степан.

— Ти тіки той… на операцію зразу не давайся. Чув, Стьопо? Може, так спершу підлічать.

— Не знаю, тату. Людям же роблять й операції, помагає.

— Чось мені страшно.

— Я не боюся, — сказав Степан, і на його обличчі перебігла тінь жовтої усмішки.

— Тут оно пучку вріжеш та болить, а то ж серце, — знов забідкалась мати.

— Може, до того не дійде, — сказав Степан.

— Дивися, сину. — Батько дрібно заморгав короткозорими очима. — Коли що, дзвони зразу до дядька Онисима в сільраду. Я приїду. Ти ж знаєш, аби можна — я б замість тебе ліг. Я вже нажився, а тобі…

— Все буде добре, тату.

— Що там треба кому — дзвони. Ми нічого не пошкодуємо. Ти ж знаєш.

— І різать не давай, — затялась на одному мати.

— Ще ніхто нікого не ріже, мамо.

— Вони тепер тіки що — зразу за ножа, не кажи, я знаю.

— Чось мені страшно. Не дай бо’ якесь лихо, то краще б мене ще отам, під Яссами…

— Де Катерина? — перебив їх Степан.

— Ніяк дітей не зажене до хати, кхм, — мати хмикнула, наче Катерина і тут чимось їй не вгодила.

— Хай би гуляли ще.

— Хоче, щоб ти побув із ними, — сказав батько.

— А може б, не їхав? Я до ворожки ходила. Кидала вона й на картах, і на квасолі ворожила…

— Тобі оце тре’ каркать під руку? — холодно зиркнув на неї батько. Завжди покірний і догідливий, Іван Побережний останнім часом зривався й гримав на жінку, і та йому змовчувала. — По ворожках вона розходилася!..

— Та вона нічого поганого не сказала, а дороги, каже, йому не показано і в казьонному домі добра не видать…

— Не тре’ воно нам!

— Кхм, — Ганна краєчками хустки витерла сухі губи й зібрала їх у тоненьку складочку. — Про мене.

— Сьогодні голову бачив, Мостового, — перевів на інше розмову батько. — Каже, винний я перед Степаном. Не вірив тоді, що він слабий, розсердився на нього… А тепер, каже, якби міг, то небо йому прихилив би.

— Передайте, що… — Степан закашлявся, потім, віддихавшись, додав: — Що я на нього серця не маю. Погарячився трохи, то й що? Така робота. Між людьми всяко буває.

У них з Мостовим здебільше було по-людському, Степан аж дивувався часом, що старенький голова розуміє його краще за молодих і хоч у техніці тямив не дуже, а завжди підтримував Степана у його раціоналізаторстві. Не все, звичайно, виходило, як хотілося, бувало, що новація розліталася з тріском, однак Мостовий і тоді здобувався швидше на жарт, ніж на лайку. Колись Степан потрапив був у халепу — перекинув трактора, орючи Стрілецький узвіз, сам вчасно вискочив і лишився цілісінький, а трактор згори покотився б, як іграшка, аби не притримали увігнані в землю лемеші. Ну, все одно трохи пом’явся, і тоді головний механік Піскун наробив такого шуму, давай збирати комісію, аби розібралася й покарала Степана, а Мостовий на правлінні облив Піскуна холодною водою: «Не знаєш, чого так сталося, то мовчи. Побережний повів трактора впоперек схилу, бо так дощі тримаються в борозні, а не рівчаки риють. Його нагородити треба, що пішов на риск ради доброго діла». Коли до тебе отак по-людському, то й сам готовий у нитку витягтися, щоб не підвести, і Степан таки не підводив Мостового, робив за двох, де й сила бралася. Найважчими завжди були другі жнива — це коли копали буряк, тоді їхнє поле нагадувало танкодром. О цій порі, наче навмисне, заходилися дощі, земля розгасала, і над полем стояло таке ревище моторів, наче тут справді точилася пекельна битва.

Степан сідав тоді на «РКС-6», у якому сам замінив зірочки реактивних вилок, і цілий день не злазив з нього, а потім ще й уночі розлякував пітьму над буряковим полем. Однієї сльотавої ночі фари його комбайна вихопили з темряви щупленьку постать Мостового, і Степанові чогось аж серце стислося. Старий насилу висмикував чоботи з в’язкої грязюки, обличчя заляпане болотом, весь мокрий, як хлющ, рубця сухого немає на ньому. Степан зупинив комбайна, скочив на землю, думав, що Мостовий хоче дати якийсь наряд, коли приїхав сюди серед ночі, але старий тільки незграбно обняв його за плечі.

— А що, Стьопо, вирятуємо з цієї багнюки по триста центнерів?

— Більше, — сказав Степан. — Буряк, як кінські голови, аби лиш вивезти. Та хіба нам уперше?

— Ну, дивись тут мені…

Старий швидко пішов у ніч, але Степан ще довго чув, як схлипує розгасла земля під його чобітьми, і навіть коли запустив комбайн, здавалося, чує те схлипування.

Багато розмов було між ним і головою, але ота, коротенька, найдужче врізалась у пам’ять. Тієї ж таки сльотавої осені, коли він потрапив у лікарню і там сказали, щоб забув і думати про комбайн та трактор, якщо хоче жити, що йому дадуть групу інвалідності, тоді Степан найперше чомусь побачив заляпане болотом лице Мостового і згадав ту ніч.

Від кого-кого, а від Мостового він ніколи не сподівався такої колючки, яку той підкинув йому пізніше, уже зимою, зустрівши на вулиці. Степан ішов з рушничкою за плечима (любив поволеньки побродити засніженим пралісом) і, побачивши старого, знітився, думав, голова зараз почне співчувати, пропонуватиме якусь чистеньку роботу в конторі, а він зненацька спитав:

— То що, Степане, не важко бігати за зайцями?

Степан змовчав. Нишком проковтнув образу й пізніше, коли Мостовий одумався і справді запропонував йому роботу обліковця в городній бригаді, Степан не прийняв поблажки, а влаштувався в районі інспектором рибнагляду. Щоправда, і там недовго протяг, однак дав зрозуміти старому, що не простив йому необачного слова. Мостовий тим, видно, і сам карався, бо якось таки завернув до Степана додому.

— Ти от що, Стьопо, — м’яв у руках сірого капронового брилика. — Зла в душі не носи. На мене образився, знаю, і правильно зробив, здуру я ляпнув. Вибач старого. А колгосп ти не маєш права минати боком.

— Я своє одробив, — сказав Степан.

— А от і ні, хочемо допомоги в тебе просити. Так-так, не посміхайся косо. Ти на рибі знаєшся добре.

— Як і на раках, — сумно всміхнувся Степан.

— Хочемо попросити, щоб ти ставок до пуття довів. Почистимо його, малька запустимо, ну, й так далі.

— Це ви спеціально для мене придумали?

— Чого для тебе? Давно пора. До нас он стільки гостей приїжджає, делегації всякі, начальство, то хоч матимемо свою рибу на юшку.

— Якщо з толком, то й людям вистачить.

— А я хіба про що? — зрадів Мостовий. — То як, Стьопо, підеш?

— Спробую, — сказав Степан.

— Ну й молодчина! Завтра жду тебе в конторі.

Степан був певен, що Мостовий виметикував цю роботу для нього, але охоче пристав на пропозицію — діло було до душі. Саме завдяки цьому він і познайомився з Муталібом, якого до їхнього села привів випадок. Два роки тому, коли Мостового забрала «швидка» в райлікарню (серед жнив ухопила болячка) і місцеві лікарі, розгубившись, викликали по санавіації хірурга з Києва, ним виявився молодий узбек Муталіб Усманов. Він одразу ж поклав Мостового на операційний стіл, а наступного дня подарував йому на пам’ять тридцять дев’ять камінчиків із вилученого жовчного міхура, акуратно загорнутих у біленьку марлю, ніби те каміння було коштовним. Муталіб прооперував жовчного міхура, хоча був хірургом серцевим. Та, видно, мав золоті руки і світлу голову, бо в київську клініку його запросив із далекого Хорезму знаменитий на всю країну вчений-хірург Волощук.

Після операції Муталіб уже збирався на Київ, але члени правління колгоспу «Маяк» узяли його в оточення: не відпустимо, лишайтеся в нас якщо не назавжди, то принаймні на день, завтра неділя — і великий гріх не скуштувати юшки з нашими карасями. Муталіб їм чемно подякував, сказав, що юшка — це добре, але якщо вже вони такі ласкаві, то він із більшою охотою посидів би з вудкою десь на зеленому бережку. Нема питань! Правління приставило до гостя штатного рибалку Степана Побережного, який, подейкували, міг виловити карася навіть у дощовій калюжі.

Муталіб одразу сподобався Степанові. Взагалі до гостей, яких підсилало начальство на рибку, він дивився примруженим оком — здебільшого це були люди, котрим аби швидше набити багажник. Якось уже були з Києва двоє, послухати їх, то нічого милішого за риболовлю не знають, а коли Степан приготував їм вудки, скисли: «У вас що — сітки немає?»

А Муталіб ні, Муталіб сказав, що йому і в ставку вудити нецікаво, це все одно, що в магазині купувати рибу, і тоді Степан повів його в праліс. Аж дивно, як вони швидко зійшлися. Муталіб був хлопець прямодушний, не копилив губу, як дехто з городян, і хоч сам розмовляв російською п’яте через десяте, просив Степана говорити з ним українською, і вони розуміли один одного з півслова. Видно, небагато й тих слів треба людині, якщо вона щира.

У праліс вони прийшли до схід сонця, коли все там іще дрімає у м’якій тиші, димить легким туманом натомлений Тікич, і вітер ще спить в очеретах, і хвиля, але в усьому вже вгадується недалеке пробудження, хай-но лиш вистрілить перший вранішній промінець із золотої діжі, що сходить за лісом, за пралісом, і тоді заворушаться очерети, затремтить річка, відчуваючи у своєму лоні лоскітливий плин риби.

Муталіб і сам принишк у тій тиші, ніби розчинився в ній, він не думав і не гадав (казав Степанові), що на землі ще лишився такий незайманий куточок; мабуть, так було тут і тисячу років тому.

— А в твоїх краях такого немає? — спитав Степан, радіючи, що догодив гостеві.

— Є, — сказав Муталіб. — У кожному краю мусить бути місцина, де спочиває душа.

— Я знаю, у вас там велика ріка Амудар’я.

— Так, але річ не в тому… Ця місцина не обов’язково мусить бути великою. Просто куточок землі, який тебе вабить постійно. Він, здається, живе у тобі, ти його чуєш на відстані.

— І в тебе є такий куточок?

— Звичайно. Мабуть, він є у кожного. Чи має бути.

— Який він?

— Це озеро Шорколь. Солоне озеро. Воно серед пустелі. Може, через те й таке гарне, що лежить серед пісків. Знаєш, в Україні дуже багато красивих місць. Ліси, луки, річки, зелені пагорби, але… ти не розсердишся?

— Чого я маю сердитися?

— А ось послухай. Коли все довкола красиве, тоді цієї краси не помічаєш. Проходиш поруч і не зважаєш на неї, як на повітря, яким дихаєш і якого маєш уволю. А от коли ця жива краса стрічається тобі серед мертвої пустелі — ти розумієш? — коли вона сусідує з безживними краєвидами, тоді її відчуваєш усією душею… І тому я найдужче люблю свій Хорезм.

— Чому ти поїхав до Києва?

— Я стажувався у професора Волощука. Після Ташкентського медінституту. У нас немає такої школи серцевої хірургії. А потім… потім зачепився. Ну, то вже інша пісня.

— Одружився? — здогадався Степан.

— Був одружений, — кивнув Муталіб. — Та недовго.

— Розійшлися?

Він знову кивнув, видно було, що йому не хочеться про те говорити. Потім спитав:

— Був у нас такий поет Бабур. Не чув?

— Ні.

— П’ятсот років тому жив мудрець, а ще тоді сказав: «Стань блукачем, бродягою стань, та тільки не рабом домашнього мотлоху».

— Ти не повернешся в Хорезм? — спитав Степан.

— Не знаю. Та й, мабуть, не це тепер головне. А знаєш що? Щоб не обірвалася ниточка, яка з’єднує тебе з отим куточком. У кожного мусить бути свій Шорколь. Чи Тікич.

Той день видався парким, як на грозу, і з ловлею їм не щастило (лише пліточка брала зрідка), але Муталіба те не дуже обходило. В риболовлі, казав він, найприємніше передчуття. Ти не бачиш, що там діється під водою, але щомиті чекаєш поруху поплавка, і це бентежить уяву. Передчуття улову незрівнянно більше важить, ніж сам улов. Так влаштована людина, що вона більше радіє передчуттям приємних хвилин, аніж тими хвилинами втіхи. Кожен постійно чекає справджень якихось своїх надій, через те нетерпляче підганяє час, тоді як саме оте чекання і становить майже усе наше життя. Не треба квапити час, казав Муталіб, мусимо вслухатися в кожну мить свого існування, адже наше життя таке коротке.

— Справді, — з якимось дитячим здивуванням погоджувався Степан. — Буває день довгий-предовгий і буває такий короткий, як батогом ляснув. Сюди-туди — і вже ніч. Часом мені здається, що наші дні неоднакові. У дитинстві, наприклад, вони були набагато довшими.

— Це тому, що ми самі є мірою часу, — сказав Муталіб. — Скільки хто спроможний увібрати його в себе, стільки й має. У дитинстві ти відкривав для себе світ, дивувався усьому, жив гострими враженнями, і через те щедрими були твої дні. А згодом людина до всього звикає, перестає дивуватися, і багато дорогоцінних хвилин пролітає повз неї. Ми самі часто відгороджуємося від часу байдужістю й егоїзмом… От, приміром, у тебе скільки дітей? — раптом спитав Муталіб.

— Троє. Поки що, — вдоволено відказав Степан.

— Це добре. А в мене одне. Дружина більше не захотіла. Треба, казала, пожити для себе. А в моїх батька-матері нас дев’ятеро.

— Оце сімейка, — весело сказав Степан, але Муталіб не розділив його веселості.

— У мене три сестри і п’ятеро братів, — сказав він. — А коли я одружувався, на весілля приїхав лише Сахіб. Усі мої родичі не хотіли цього шлюбу, тому що дружина не була узбечкою.

— У нас на це вже не дивляться, — мовив Степан. — Аби людина хороша.

— Воно, звичайно, так. Однак я їх теж розумію.

— А Сахіб — це хто?

— Мій старший брат. Він поет і легше мириться з умовностями, яких понавигадували люди. «Муталібе, — сказав він мені, — ти можеш одружитися з інопланетянкою й оселитися в іншій галактиці, якщо це принесе тобі щастя. Але ти завжди мусиш залишатися простим хлопцем із нашого маленького кишлаку. Чув? Ти маєш право ставати професором чи академіком зі світовим ім’ям, та якщо це знищить у тобі того хлопчика-пастушка, що пас овець на берегах Шорколя, ти мені більше не брат, Муталібе». Ось так сказав мені старший брат.

Білокрилий метелик необачно сів на воду біля поплавків і більше не міг злетіти. З усіх сил тріпотів підмоченими крильцями, однак лиш ковзав поверхнею води, як річкова комаха. Муталіб забрів по груди в річку, взяв метелика на долоню і вийшов на берег.

— Що ж ти такий необережний, друже? — сказав він. — Через тебе я розлякав усю рибу.

Метелик винувато ворухнув вусиками і прислухався до сонця. Воно лагідно спивало з нього вологу, підмочені крильця і лапки ставали легкими й слухняними.

— Лети, — сказав Муталіб.

І метелик полетів шукати прихистку, бо відчув, що незабаром лине дощ.

Справді, волого дихнуло небо, і вода зарябіла від важких крапель, взялася бульбашками. Пішов рівний теплий дощ, який пах татарським зіллям, може, тому, що розворушив при березі його гостролисті зарості.

Заховавши під кущем одяг, Степан з Муталібом кинулися купатись, пирхаючи від утіхи, — тільки під час дощу вода здається такою теплою і шовковою.

— Доганяй! — крикнув Муталіб, випливши на русло, і легко пішов проти течії.

Степан доганяв його наввимашки, час від часу занурюючи голову в воду, і тоді відчував, як манить його глибина. Здавалося, опустися на дно, розплющ очі — і побачиш підводне царство, помережане тонкими водоростями, серед яких спритно мандрують ще небачені риби.

Муталіб теж плавав, мов риба, а коли Степан ось-ось мав дістати його рукою, раптом шугнув під воду і виринув позаду Степана. Реготав, мов хлопчисько, здіймаючи довкола себе рій бризок, перекидався на спину і підставляв дощеві своє смагляве обличчя, ловив губами теплі краплини і знов реготав, перекидаючись на живіт і махаючи Степанові руками, закликаючи до перегонів. Його мокре волосся щільно прилягло до голови, і через те якось смішно, по-хлоп’ячому стриміли вуха, і Степанові раптом пересохло в горлі, бо несподівано побачив — так виразно побачив, виразніше, ніж наяву, — худенького хлопчика з трохи розкосими очима і пересохлими від спраги губами.

Був він у чорній тюбетейці і з довжелезною ґирлиґою, вдвічі вищою за нього, бо пас невеличку отару овець, пас на майже голих білих пісках, де-не-де вкритих дрібними кущиками саксаулу та верблюжою колючкою. У небі висіло біле, як і ці піски, сонце, воно сипало на землю таким жаром, що навіть ящірки глибоко позаривалися в пісок, і хлопчик теж би зарився, бо там під верхнім розпеченим шаром пісок зберігав прохолоду, але він не міг цього зробити — мусив дивитися за вівцями. У роті в хлопчика було сухо, язик став шкарубким, як терпуг, і він не міг навіть облизати потріскані губи. Весь час думав про воду, і тому на шиї в нього важко ходив гостренький борлачок. А ще хлопчик думав про те, як він побіжить до озера Шорколь і кинеться в його прохолодне ласкаве лоно, здіймаючи довкола себе бризки, і реготатиме, реготатиме від утіхи. Натішившись, він ухопить одежу й босоніж помчить до своїх овець, а потім скрикне від болю, бо пісок обпече його вже підсохлі п’яти, і хлопчик затанцює на ньому, мов на розпеченій черені, перш ніж здогадається заритися ногами глибше, де пісок не такий гарячий. З-під його ніг вискочить наполохана ящірка, та, уздрівши знайомого хлопчика, заспокоїться: він ніколи не руйнував її гнізда і не полював на ящіркові хвости. Будь щасливим, хлопчику!

Коли дощ перепав, вони вискочили на берег, і Муталіб затанцював то на одній, то на другій нозі, наче ступив на розпечений пісок. Але берег тут вкривала густа соковита трава, то Муталіб витрушував із вух воду, все ще сміючись та відпирхуючись, і враз притих, помітивши, як Степан ухопився за груди й закашлявся. Спершу Муталіб подумав, що він сьорбнув води й похлинувся, але ні — Степан кашляв так, ніби йому не вистачало повітря, сухо й натужно, аж синява проступила на обличчі. Перехопивши стривожений Муталібів погляд, силувано і якось винувато всміхнувся й махнув рукою: мовляв, не зважай, це в мене буває, зараз минеться.

Муталіб удав, що нічого особливого не помітив, і вони ще гарненько порибалили (риба після дощу почала ловитися), а ввечері перед від’їздом дістав із своєї скриньки фонендоскоп й ретельно вислухав Степанові груди.

— Невтішні справи, — похитав головою Муталіб.

— Я знаю, — сказав Степан. — У мене порок серця.

— Порок різний буває. Тобі, Степане, пора міняти клапан. І чим швидше, тим краще.

— Як це — міняти?

— Дуже просто. Треба робити операцію.

— Нічо’ собі просто. Серце… різати.

— Таких операцій нині роблять тисячі, — сказав Муталіб. — І в нашій клініці — найкраще. Приїжджай, я сам прооперую тебе. А хочеш — попрошу самого Волощука.

— І довго після того живуть? — спитав Степан.

— А тобі скільки треба?

— Багато. Не так щоб дуже, але я хочу поженити дітей.

— Дехто після такої операції живе близько двадцяти років. Це по сьогодні. Але ж медицина не стоїть на місці.

— Двадцять років — це немало, — сказав Степан.

— А може бути й більше.

— Але я знаю, що вмирають і від простіших операцій.

— Вмирають від подряпини, — сказав Муталіб. — Та знаєш, що найприкріше? Такі браві хлопці, як ти, звертаються до нас здебільшого тоді, коли медицина вже безсила. Кожен думає, що хвороба сама минеться. А потім готовий на все, та пізно. Ти не уявляєш, яке це страшне слово — пізно. У нашій професії воно рівнозначне смерті.

— Не лякай мене, — засміявся Степан. — Пообіцяв двадцять років, а тепер забираєш?

— Тут не до жартів, Степане. Операція дуже складна, я не збираюся тебе заспокоювати. Хочу сказати як другові, щоб ти знав правду. Якщо не погодишся, то житимеш недовго.

— Скільки?

— Набагато менше, ніж двадцять, — сказав Муталіб.

— Скільки ж?

— Значно менше.

— Ти ще погано мене знаєш, — сказав Степан.

— Зате я добре знаю цю недугу.

— Але вгадай, чим ти мені подобаєшся? Всі лікарі обіцяють хворим, що вони проживуть до ста. І відразу знаєш, що це неправда, така собі приказка, яка ще нікому не додала віри. А от двадцять літ — це вже щось таке, що викликає довіру.

— Я з тобою цілком відвертий, Степане. Ти мусиш знати правду. Зараз ми друзі, а не лікар і пацієнт, хоча й перед пацієнтами я не вмію кривити душею. Часом це шкодить справі, бо кажуть, що віра хворого у своє одужання — дев’яносто процентів успіху. Тільки віру цю слід підтримувати не голими обіцянками. У тебе, Степане, справді багато шансів на видужання.

— Ти так говориш, ніби я вже приречений.

— Я хочу, щоб ти поженив своїх дітей. Не легковаж.

— Я подумаю.

— Подумай, але не довше, ніж до вересня. Найкраще це зробити восени. Ось, візьми. — Муталіб вирвав із записника аркушик, написав адресу, номер телефону й подав Степанові. — Я тебе ждатиму.

— Краще ти приїжджай, — сказав Степан. — До Шорколя далеко, то приїжджай на Тікич. Тут і на вихідні вибратися можна.

— Я приїду. Але приїду до тебе здорового. Не зволікай, у вересні мусиш бути у мене. Бо… — він якось по-хлопчачому пересмикнув плечима і задумливо схилив набік голову. — Хтозна, може, через рік мене вже не буде в Києві.

— Поїдеш додому?

— Не знаю. Там буде видно.

— Чогось мені жаль прощатися з тобою, — сказав Степан. — День бачились, а таке, наче… знаю тебе давно.

— Скоро зустрінемося.

— Муталібе… — Степан опустив голову і сумно дивився спідлоба. Видно було, що він хоче щось сказати, але не наважується. — Я ріс у батьків один, ні сестри, ні брата в мене. А так хотілося. У дитинстві хотілося й зараз. Будь мені за брата.

Муталіб схвильовано подивився на Степана, потім узяв його руку в обидві долоні і злегенька вклонився:

— Спасибі, Степан-укя. Будеш мені за шостого брата.

5

Вони всі троє влетіли до хати, розпашілі від біганини, аж чуби парували, а в порозі якось ураз принишкли, урвалися їхні гарячі голоси; навіть найменший Юрась відчув, що тут не до пустощів, і сполохано поглядав то на бабу, яка тулила кінчики хустки до очей, то на тата, котрий усміхався до Юрася зовсім невесело.

Степанові здавалося, що дитячі голоси лишилися там, надворі, вони ще й досі перекочуються за вікном луною, а діти без них, голосів, тулилися біля дверей розгублені й осиротілі.

Іванко — найстарший, цієї осені пішов до п’ятого класу, — зібравши на переніссі глибоку татову складочку, дивився поважно, по-дорослому і притримував за плече Юрася, наче боявся, що той знову кинеться бешкетувати. Однак Юрась стояв тихо, тільки шморгав маленьким пташиним носиком, що майже губився серед налитих щік, таких кругленьких, наче малий набрав повен рот води (до двох років не визнавав нічого, крім маминої циці).

У сумному подиві звела біляві бровенята Настуня — середульша, вона вдалася і в батька, і в матір, мала сірі, з прозеленню очі, біле — питльоване — личко, але вдачею більше скидалася на хлопчиська — мабуть, тому, що повсякчас гралася з братами. Від тих хлопчачих забавок у неї зостався і знак на лобі — підкидала вгору уламок скла, дивилася, як виблискує на сонці, поки він засліпив Настуню, кинувши в очі «зайчика», і цюкнув по лобі. І зараз Степан затримав погляд на тому шрамику, аж стислося серце, так йому захотілося пригорнути Настуню, але він спитав майже суворо:

— Уроки повчили?

Спитав, і самому стало недобре, що не знайшов для них ласкавого слова, обізвався лиш так, аби не мовчати.

Іванко кивнув за себе і за Настуню, а Юрась, якому до школи було ще далеко, ображено шморгнув носом і сказав:

— А баба плаче.

— Ні, синку, баба не плаче.

— А чого в неї сльози?

— Тато з мамою до Києва їдуть, — сказав дід Іван. — Через те баба й плаче. А ти хіба не скучатимеш?

— Я хочу з ними.

— Ти ще маленький.

— Ми скоро приїдемо, — сказав Степан. — Що тобі привезти із Києва?

— Нічого, — відповів малий так серйозно, що Степанові стало лячно.

— Як це — нічого?

— Не їдь, — глянув Юрась вимогливо, аж притихли всі.

— Ох-ох-хох, — не витримав Іван Побережний і дрібно закліпав підсліпуватими очима. — Біда, біда…

— Дивіться мені, щоб слухалися бабу й діда, — знов не те сказав їм Степан і додав винувато: — Вони поки що в нас поживуть.

— Не буду слухатись, — затявся Юрась.

— А можна, я братиму твої вудки? — спитав Іванко.

— Чого ж не можна. Ти вже великий.

— Ох, біда, біда…

— Тату, — дорікнув Степан.

— Мовчу, мовчу, — батько затулився долонею, крутнув головою. — Тут і слів уже немає, сама біда.

— Ви ще гірше за матір. Куди це годиться? Ніколи не думав, що ви такі тонкосльозі.

— Бо я таким ніколи й не був, сину. Побачив би ти мене отам… під Яссами. І хотів заплакати, а сліз катма. Тепер постарів, видно. Й очі слабі. Так що вибачай, сину. Мені б оце замість тебе, а воно, бач, не по правді. Ясси пережив, старий уже, а дужчий за тебе. Біда, біда. Що тут іще казати. — Іван Побережний притих, сам собі кивав головою.

— А де ж це ваша мати? — спохопилася Ганна і примружилась на дітей, що так і стояли коло порога, наче чужі колядники.

— Пішла до баби Січавички, — сказала Настуня.

— Я так і знала, — злостиво зраділа Ганна. — Порадницю знайшла. Їй тре’ ота Січавичка, аби хто спитав? Ми тут усі зібралися, а вона повіялась.

— Чи вам, мамо, не однаково? — глянув спідлоба Степан.

— Мені однаково. А їй би мало бути не однаково. Не до походеньок зараз. Походюча Парася.

— Вона, мабуть, пішла до Тетяни Грицючки, щоб та підмінила її на роботі, поки ми в Київ та з Києва.

— То це всенький вечір тре’ сидіти в Грицючки, кхм-кхм, — захмикала в ніс Ганна.

— Чого ж усенький? Он торби зібрала, не спізнимось.

— Нє, в Січавички вона, похатниця. Наставить вуха та й слухає, а Січавичці воно як маслом по грудях. Хлібом її не годуй, а дай язиком поплескати, бо в неї той язик вертлявий, як телячий хвіст у Петрівку.

— Ну, годі тобі, — розсердився старий Побережний. — У тебе він теж без кісток. Чи про те зараз мова, що ти причепилася до Січавички?

— На чорта мені твоя Січавичка здалася! Я за Катерину питаю, кхм-кхм. Я тобі цоб, а ти мені цабе.

Насправді ж Ганна таки недолюблювала бабу Січавичку, і найбільше за те, що до неї горнулася Катерина. Таке, як ревнощі зачіпали Ганну за живе, а ще дужче свербіло, що це ж, либонь, Катерина виносить сміття з хати і не без того, щоб поскаржитись Січавичці: свекруха сяка-така, а вона цяця.

Все воно було ніби й так, якщо глянути з Ганниного боку, але трохи й інакше: Катерина жаліла бабу Марію, чи, як її називали в селі, Січавичку, та й сама нерідко відводила з нею душу.

Чому Січавичка? Бо прилипло це слівце до бабиного Маріїного язика, не могла обійтися без нього в жодній балачці. Весь вік проробила на колгоспному току, із зерном мала діло, то це, приміром, як хотіла когось похвалити за добру вдачу, казала: «Вона така хороша, як січавичка. Я на току горох підгортала, то він, знаєте, колючий, муляє у коліна, а січавичка ні, січавичка м’якенька, на ній цілий день можна простояти навколішки».

А що баба Марія прихвалювала все на світі, то й не сходило їй з язика те слово. Навіть про невістку свою, яку бачила раз на віку (син її давно завербувався десь аж на Урал, і баба Марія жила самотиною), казала: «Невісточка в мене, як січавичка. Три дні побула, а й у хаті прибрала, і їсти зварила, і город попорала». Ніхто не бачив бабиної невістки на городі, але перечити не перечили: хай буде так, якщо це радує Січавичку.

Того й не могла собі місця нагріти у хаті, що сама жила; чи дощ, чи спека — дивись, коливається селом, мов гусочка (ноги в колінах крутить, настоялась ними на мулькому та гострому), чимчикує, аби стріти когось та словом перекинутись, добридень віддати — і то на серці тепліше. Злих пліток не розносила, усе в неї любе та гарне, як січавичка.

Отак приколивалася якось і до Катерини, коли та картоплю підгортала на городі (то було її перше літо за свекрухою). Причалапала із сапкою на плечі, защебетала:

— Давай-но, дочко, я тобі підмогну троньки, бо ти, бачу, сама та сама, а воно ж удвох таки веселіше.

— Та нащо це вам, тьотю, я сама досапаю за милу душу.

— Е, мовчи, я теж колись такою гарячою була до роботи, а тоді незчулася, коли й силонька витекла. Помочі тепер з мене ніякої, але, я ж кажу, вдвох воно веселіше, є до кого обізватися — й то запомога. А ти, бачу, моторна, славна невісточка Ганні попалася, як січавичка.

— Чим же я вам, тьотю, віддячу?

— А якої ще дяки тре’? Немає, дочко, кращої дяки за слово ласкаве, — казала баба Марія, а сапка її уже бігала довкола картопляних кущів, мов заведена. Бабі й згинатись не треба було, так літа вже зігнули, що бери лишень сапку й шуруй.

— Може вам, тьотю, що пошити приспіло, кохтину там чи спідницю, то несіть мені.

— Чула я, що мадістка з тебе нівроку, але скажи мені, дочко, скіки старій бабі треба? У мене того ганчір’я півскрині, і зносу йому не видно.

Останнім часом баба Марія геть до землі присіла, ледве за поріг видибувала, то Катерина все частіше забігала до неї. Перед від’їздом до Києва теж заскочила на часину, хай баба Марія благословить у дорогу.

— То, кажеш, дочко, таки присилувала його, поїдете? — перепитувала Січавичка і схвально покивувала маленькою голівкою, мов та зозуля. Вона тулилась на самісінькому краєчку дерев’яного, ще ручної роботи ліжка й обома руками спиралася на тоненьку ліщинову паличку. Здавалося, баба висить у повітрі, така легесенька.

— Поїдемо, тьотю. Як воно буде — не знаю, а їхати треба. Куди вже далі?

— І ти спеклась коло нього. Як з хреста знята.

— За мене менш діла. Аби Степана виходити. Не знаю. Свекруха по ворожках розходилася, мене від того аж злість брала, а тепер таке, що й сама пішла б не знаю куди.

— А так, — похитувалась на паличці Січавичка. — Ніхто тим ворожкам не вірить, а як горе припре до стіни, то за все хапаєшся. Я теж он, буває, жду-жду від сина вісточки, а тоді візьму та й прикину на хліб, сіль і печину — чи хоч живий він там?

— Як це? — Катерина, звівши високо брови, подивилась на бабу з надією.

— Та тут мудрості багато не треба. Кладеш на стіл крихту хліба, пучку солі, печину — вуглину себто, потім на голку з ниткою наколюєш хліба шматочок і тримаєш цей маятник над столом. У який бік погойдується — таку й долю провіщає. Якщо на хліб і сіль — то на життя значить, а коли на печину, то віщує біду. Ще мама моя покійна отак ворожила на Митрофана, чоловіка мого, коли він на хронті був. Скіки не крутить, було, тою голкою, а вона все на печину показує. Згодом і похоронка прийшла.

— Бач, правду показувало, — Катерина пересмикнула плечима, наче від холоду.

— А правду. Я ж тоді як здуріла була. Рву на собі коси та до матері кричу: це все ворожіння ваше! Після того й чути не могла про хліб, сіль та печину. А це вже як сама постаріла, з розуму вижила, то ні-ні та й смикне щось за руку: ану ж ну, спробуй.

— То, може, ви, тьотю, й мені б… — несміло мовила Катерина і знов мерзлякувато повела плечима.

— Нє, дочко, дурне це діло. Я ж кажу, постаріла, руки трусяться, то й голка труситиметься хтозна в який бік. Не хочу брати гріха на душу. Дурне це діло — ворожіння, горе його видумало.

— Ну, то піду я, тьотю. Бо нам же на поїзд, а вже ніч надворі.

— Іди. Я молитимуся за вас.

Стара провела Катерину за поріг і, повиснувши на паличці, довго дивилася їй услід. Перехрестившись, зайшла до хати й застигла, не знаючи, до чого прикласти руки. Постояла, постояла, потім підійшла до столу, вщипнула од хлібини крихту, сипнула на клейонку пучку солі й почовгала, цокаючи паличкою, до грубки, де ще мала завалятися від зими бодай мізерна вуглина.

Катерина пірнула у глуху вуличку, осіння темрява обступила її, як вода, і, наче крізь товщу води, до неї ледь-ледь прибилася — завжди така гучна — музика від Будинку культури. А десь на широкому шляху тонко підвивала вантажна машина, що везла буряки з поля на Бужанку.

Віднедавна всі звуки стали чужими для Катерини, й осінь, яка раніше так тішила грибами й бабиним літом, тепер була для неї чужою.

Катерина любила осінь і завжди з бентегою дослухалася її обережного наближення, хоча для Катерини й Степана, та й для всього села, це була найгарячіша пора — пора других, бурякових, жнив. Осінні жнива були набагато паркіші за літні, навіть жіноцтво, яке не працювало в колгоспі, як от Катерина, виходило в поле, бо не вистачало рук, а треба ж того буряка вихопити із землі, поки ясна година. Багато хто ремствував на ту примусову роботу, на те рачкування з ранку до ночі, а Катерина охоче йшла в поле, бо любила роботу в гурті. Там і пісня, і жарт, і таке, чого більше ніде не почуєш.

Зате, коли закінчували порати буряк, першого ж вихідного дня Степан з Катериною вибирались до лісу: на ожину, на ліскові горіхи, на терен, який наливався у пралісі дорідний, мов дика слива.

Степан заводив мотоцикла (правління виділило йому в нагороду дефіцитного «Уральця») і, коли Катерина примощувалася на задньому сидінні, обхопивши Степана за стан, — ніколи не сідала в люльку, — питав:

— З вітерцем?

Щось лоскітне бриніло в його голосі, то теж були їхні, потаємні слова, і Катерина ще міцніше обвивала його стан, пригортаючись до Степана.

— З вітерцем!

Коли вихоплювались за село, вітер так свистів біля скронь, що не могли його перекричати, але саме це і подобалось їм, бо тоді вигукували одне одному те, чого в тиші соромились.

Найбільшим же лісовим святом для них були підпеньки, збирали їх ще зовсім молодюсінькими, тугими й маленькими, як цвяшки. Розходились лісом у різні боки, кожне шукало свою грибну місцину, зрідка подавали одне одному голоси, а потім якоїсь миті Катерина відчувала на собі Степанів погляд — знала, що він любить отак тихо підкрастися і дивитись на неї, — але вдавала, що нічого не помічає. Лишень прислухалася до кожного свого руху і теж немов дивилася на себе збоку Степановими очима. Потім навмисне лишала свій кошик і відходила трохи далі, бо знала: коли повернеться, кошик буде повен. Знала, однак щоразу схвильовано завмирала, побачивши диво, і стояла в блаженному заціпенінні, аж поки нищечком підкрадався Степан, обіймав її за плечі.

— Стьопо, — шепотіла Катерина. — Він щойно був тут.

— Хто?

— Щедрик. Він насипав грибів у мій кошик.

— Щедрик любить тебе.

— Я знаю.

— Чого ж ти злякалася? Ти вся тремтиш.

— Я… я могла не зустріти тебе.

— Як це?

— Дуже просто. На цьому світі все таке випадкове. Ми могли розминутися.

— Дурниці. На цьому світі все мудре.

— Чому ж ти, коли вернувся з армії, навіть не обізвався до мене?

— Бо я тебе любив.

— Любив… Якби я тебе не знайшла, то взяв би іншу, — сказала Катерина.

— Не взяв би.

— А що? В ченці постригся б?

— Ні, — сказав він.

— А що?

— Я б умер.

У її очах прокинулася загадкова усмішка.

— Стьоп… Ти ревнуєш мене?

— Чого б це я тебе ревнував? До кого?

Вона знала, як Степан переживав, коли одного разу її підвіз додому головний механік Піскун. Довго чекала автобуса в містечку, а Піскун підвернувся на «Ниві»: сідай, нам по дорозі. Підвіз то підвіз, але ж він був Степановим недругом ще відтоді, як той перекинувся на тракторі — вимагав для Степана найсуворішого покарання. Катерина, виходить, махнула на те рукою, зате люди в селі закмітили, як Піскун підвозив її додому, і взяли ту притичину на язик. А найперша Степанова мати: «Чого це твою жіночку чужі чоловіки на машині катають?»

Степан усе зніс у собі, Катерині ні слова, тільки тепер, почувши про ревнощі, раптом спитав:

— Ти знаєш, чого я тоді на тракторі перекинувся?

— Не глядиш себе.

— Ні, там інакше було.

— Ти не казав…

— Слухай, тільки більше нікому. Їду я під Стрілецьким узвозом, а там такий густий пирій поріс. І не побачив здаля. Уже майже під самісінькими гусеницями помітив гніздо. А в ньому перепілки сіренькі. Ну, я й крутнув під горою так різко, що трактор на гусеницях не встояв.

— А перепеленята? Живі зосталися?

— Живі. Перепели, вони, знаєш, були зовсім вивелись у нас. З хімією на полях так пересолили, що ніде й перепілки не зосталося. Котра й вижила, то полетіла світ за очі. А це, бач, вернулися. І пуцьвірінків вивели. Я потім роздивився — там їх, жовторотих, не менше десятка було.

— А якби з тобою щось, не дай Бо’? Це добре, що так обійшлося.

Катерина провела долонею по його жорсткій, неголеній щоці, скуйовдила чуба і раптом аж скрикнула:

— Стьоп, ти сивієш! Я думала, павутина заплуталась, а це сивина.

Степан ніби її не чув.

— А ще у нас колись дрохви водилися, — сказав він. — Сам я не пам’ятаю, це старі люди розказують. Такі великі птахи, кажуть, були, як гиндики. І десь отам по війні лиха зима видалась: тепла, з відлигами, дощами, а потім зненацька ударив мороз. То в них крила взялися кригою. Так скрижаніли, що бідні птахи не могли ворухнути ними, не те що літати.

— Позамерзали?

— Ще гірше. Позамерзати не позамерзали, але який же птах без крил житиме? Тут тобі й лиси, й мисливці, й інші напасті. За одну зиму не стало дрохв.

Степан говорив, говорив, а Катерині здавалося, що за тими його словами про перепелів і дрохв стояв якийсь інший зміст, якого вона не могла збагнути.

Вночі вона довго лежала, не склепивши повік, у вікно заглядав повновидий місяць, незвично червоний, як мухомор, і не знала Катерина, чи снились, чи уявлялись їй білі птахи у білому засніженому лісі. Вони снитимуться їй ще не раз, ті великі, білосніжні птахи, зовсім не схожі на сіро-попелястих дрохв, але зі скутими крильми.

Мине час, і Катерина відчує цей страх на собі: маєш крила, а вони скрижанілі, і вже тобі не злетіти, здається, ніколи. Ні, не злетіти, не відігріти вже крил.

Так воно буває в житті: тепло, тепло, і враз — мороз.

6

Із дому вибиралися пізно, діти вже спали, і тихо, щоб не будити їх, Катерина із свекром виносили до мотоцикла торби та клунки, мостили їх при надвірній лампочці так і сяк — це в люльку, а цей мішечок на запасне колесо, і тут, уже надворі, Степан підійшов до Катерини й сказав:

— Знаєш, я все-таки знайшов…

— Що?

— Адресу його.

— Ну й добре, — зовсім не здивувалася Катерина, і він додав винувато:

— Перебирав свої документи, брав у дорогу — й натрапив. Тут і телефон є.

— Бач, уже пощастило, — радо сказала Катерина, хоча здогадувалася, що він тієї адреси й не губив, але хай ця хитрість зостається при Степанові; головне, що вони вже майже в дорозі.

— Правда, я от що подумав. Він же наймав квартиру, то міг десь і переїхати, — ніби вгадуючи її думки, виправдовувався Степан. — Так що й адреса могла помінятися, це ж таке діло.

— Там нам скажуть, куди переїхав, — не падала духом Катерина. — Знайдемо!

— Воно так. Але боюся, Катю, що його і зовсім може не бути в Києві. Я ж тобі колись розказував, яка в нього печаль. А раптом виїхав?

— Навряд.

— Чого ти так думаєш?

— Чує моя душа. Не такий він.

— Раз бачила чоловіка і говориш.

— Я бачила його очі, Стьопо.

— То й що? — ніби аж розсердився Степан.

— А те, що в нього дочка. Не поїде він.

— Багато ти знаєш. Все-таки спершу тре’ було подзвонити. А то як з мосту та в воду.

— От ти знов за старе. Почни ще дзвонити, писати! Надумав — їдь.

— Та вже ж, вертатись не будемо.

— Давайте сядемо на дорогу, — покликав з веранди Іван Побережний. — Думайте, чи не забули чого. Ганно, де ти? — примружився в темряву.

— Іду, йду, — виринула на подвір’ї Ганна. — Курку загонила, бо одбилася від сідала, на вишні ночує.

— Тобі зараз та курка тре’?

— Еге, потім шукай її, кхм. Це ж ота ґалаґаночка, несеться нівроку, а сідала не визнає. Хоч прив’язуй.

— У тебе вдалася.

— Ой, Степаночку, їдь та вертайся скоренько, — враз тонко заголосила Ганна, обняла Степана й прихилила його голову до своїх сухих вуст. — Нам нічо’ більше не треба, аби ти лиш при хаті був, аби дивитись на тебе.

— Тихіше, дітей побудиш, — сказав Іван Побережний. — Присядьмо.

Сіли. Мовчали.

Дивились одне мимо одного.

— Рушили, — сказав Іван Побережний, підвівся і швидко пішов до мотоцикла. Завів його з першого оберту, загримотів на весь куток.

Степан сів у люльку, Катерина — на заднє сидіння. Минулого разу, коли їхали до Ленінграда, Степан сам вів мотоцикла до станції. Тепер кожен про це подумав, але ніхто не сказав уголос.

Ганна відчиняла ворота й дивилася на мотоцикла, зовсім не мружачись у світлі потужної фари «Уральця», дивилася, мов сліпа. Вона й справді нічого не бачила, окрім більмастої фари, довкола якої розтікалась пітьма.

Навіть тоді, коли мотоцикл поминув її, виїхавши за ворота, і сліпуче світло подаленіло, вона не встигла нічого розгледіти. Їй лиш здалося, що Степан обернувся, але насправді вона нічого не бачила.

Подаленіло, хитаючись, світло, і стукіт мотора подаленів у крутій пітьмі.

Вона ще довго стояла, боячись зачинити ворота.

Степан таки озирнувся на матір. І коли вона розтанула в темряві, все одно бачив, як мати стоїть біля воріт. Стоїть і боїться зайти в хату. В хату, де сплять його діти.

Хотів поцілувати їх, сонних. Не поцілував. Схоже було б, ніби прощається. Недавно почув, як мати сказала батькові зі сльозами в голосі: «Як подивлюсь на ці діти…» Вона не вірить. Не вірить, що все буде добре. А головне ж — вірити.

Сьогодні вранці він ходив аж до річки. Хтось ніби повів його крізь туман. І Степан знову подумав про мене, Щедрика. Мені часом здається, що він через те й не хотів нікуди далеко їхати, що боявся лишатись без мене, своєї надії, адже саме я, вірив Степан, мусив зцілити його.

Хіба ж не було такого з бабусею Улитою, коли лежала вона уже геть знеможена, коли з неї, здавалося, витекла остання крапелька сили, — а потім ураз підвелася? Було. І таємниця того зцілення відома лише йому, Степанові. Навіть бабуся не довідалася, як воно все було насправді. Бо якби довідалася, то хтозна, чи й видужала б. Тоді її геть висушила якась хвороба, ніщо вже не допомагало, не могла ні їсти, ні пити — і такою бабу Улиту привезли з лікарні. Степан пригадує, як везли її підводою, він, малий, чомусь теж сидів на тій підводі, і найдужче запам’яталося, як цвіли соняшники за селом — золоте соняшникове поле. Світ здавався жовтогарячим від того цвітіння. Увесь світ.

— Степанку, — раптом озвалась бабуся Улита. — А сходи-но поглянь, чи багато бджіл на соняшниках. І подивись, як вони сидять на них. Чи зверху повзають, чи так повлазили в цвіт, що тіки жальця стирчать.

Він гайнув до соняхів, придивлявся, аж навшпиньки ставав, і дивувався: навіщо бабусі це треба? Хіба не однаково, як їм сидиться отут, цим бджолам? Однак пильнував слухняно, прибіг і сказав:

— Глибоченько повлазили, ба.

— Гм, — бабуся Улита знов заплющила очі, і Степанко відчув, що вона усміхається. — Виходить, буде мед, — сказала вона.

А вже в хаті, як лежала на ліжку, вибрала хвилинку, коли нікого з дорослих не було поруч, підкликала його до себе й зашепотіла:

— Ти не забув, де Маріцьончине джерело? Я тобі в лісі показувала.

— Чого ж, знаю. З-під кореня б’є вода. Дуб там старий.

— Еге ж, ото воно. Мені б, Степаночку, водички тієї хоч кухлик. Вогнем пече отут-о, а та вода погасила б жар.

— Я збігаю, ба.

— Це далеко. Не заблудиш?

— Ні, чого б це я заблудив. Дубняк там.

— Катни, щоб ніхто й не знав.

Спершу полем, а там через балку та понад річкою, — на два кроки подовшала його тінь, — і вже був у дубняку. Незабаром і джерело Маріцьончине — чому Маріцьончине? Треба спитати в бабусі Улити. Але де ж воно, де? Ось дуб-нелинь, якого і вп’ятьох не обхопиш, ось корінняччя з-під землі визирає, а джерела нема. Ні, не міг він помилитися, видно, пересохло, бо он же й болітце зосталося, ще натягується вологою, а води не видно. На тому болітцеві сліди знать козячих копитець, кози теж, мабуть, приходили напитися.

Що ж він скаже бабусі Улиті? Крутив у руках суху пляшчину з тонкою журавлиною шийкою. І чим вона погасить вогонь у грудях?

Довго стояв біля того дуба, ніби ждав, що зненацька прокинеться і заб’є джерело чи бодай козяче копитце наллється водою і він зачерпне хоч краплю, однак дива не сталося.

Що ж він скаже бабусі?..

І досі не знає, як воно спало йому на думку. Ніколи не обманював бабу Улиту, а тут наче хто напоумив його: зірвався й помчав до Арсенового яру, побіг до кринички, яку викопали пастухи (там він уперше побачив жабку-джерельничку з оранжевим черевцем), і набрав із неї у пляшку води. Ще й сам перед тим напився — чиста й холодна, аж зуби ломить, — ще й здивувався — хіба ж та вода не однакова? — і приніс бабусі Улиті, і подав, теж улучивши хвилину, щоб ніхто не побачив, наче боявся, що впіймають його на брехні. Та найдужче потерпав, що сама бабуся про все здогадається, адже, мабуть, знала вона смак тієї води, якщо попросила, і найпростіше було б сказати їй правду, тільки щось не давало Степанкові зізнатися в тому, щось тримало його за язик.

— Приніс?

— Ось, — він простягнув пляшку, ховаючи очі.

— Із Маріцьончиного джерела? — перепитала бабуся Улита, аж похололо Степанкові в грудях, однак він швидко закивав головою.

— Я наллю в кухлик, — заметушився.

— Дай тобі Боже здоров’я.

Він налив білий алюмінієвий кухоль води й підніс бабусі. І вперше, відколи привезли її з лікарні, побачив, як вона звелася на лікоть і простягла руку. Рука та дрібно тремтіла — насилу донесла кухоль до впалого рота, але жодна краплина не пролилася. Пила жадібно, проте довго, поволі, розтягуючи кожен ковток, і, коли подала кухоль, він помітив, що губи в бабусі сухі.

— Налий іще, — попросила.

А наступного дня бабуся Улита стала на ноги.

— Рятівничок мій, — сказала Степанкові. — Це все Маріцьончине джерело.

Багато води спливло відтоді у Тікичі. Давно вже немає баби Улити, а він і тепер часом думає: що ж підвело її тоді на ноги? Не Маріцьончине ж джерело, це він добре знає. І раптом ще одна думка: воно, воно… Віра в нього.

Чудний ти, світе! Отак живеш десь у тихому куточку, день при дні робиш свою роботу, радієш, журишся своїми клопотами і думаєш, що так скрізь. Сходить і заходить сонце, прокидаєшся і лягаєш спати, і здається, все живе засинає разом з тобою, і на землі настають тиша і спокій. А потім якась турбота поведе тебе в дорогу і бачиш, що воно зовсім не так, що ти, світе, вируєш день і ніч, немає тобі спочинку ні на хвилину. Гуркотять крізь тебе поїзди, їдуть і їдуть кудись люди, і краю тому немає.

«Чудний ти, світе», — думала Катерина. На що вже оця їхня станція зовсім маленька — тут не кожен і поїзд зупиняється, і квитки дають лише за годину до відправлення, а бач, скільки люду зібралося серед ночі. І кожному кудись треба.

Степан із батьком лишилися біля мотоцикла, а Катерина стала в чергу до каси. Тільки тепер згадала, що в Степана є книжечка, з якою можна брати квитки без черги, але він соромиться її показувати. Хай, тут недовго.

Люди якісь невиспані, кволі, і через те, здається, так поволі рухається черга. То, бува, галасують, штовхаються, пнуться один поперед одного до віконечка, а тут ні: розмовляють майже пошепки, буцім бояться розбудити пасажирів, що дрімають на лавах. Солодко спиться тут, на станції, — хоч і не міцно, а солодко. Чого воно так?

Та ось підійде поїзд, і все тут закипить, забігає, прокинеться цей сонний мурашник, бо зупинка — на дві-три хвилини.

— Мені до Луганьшка, дочко, один, — став біля віконечка сухорлявий дідок у новій куфайчині.

— Куди?

— До Луганьшка.

— Немає, діду, такого міста.

— Як це немає? — здивувався старий: куди ж оце він зібрався, навіть куфайку нову купив.

— А так, дуже просто, — чомусь зраділа касирка і приязно посміхнулася дідкові.

— Воно що — провалилося? — не до сміху було старому.

— Оце кумедія, ге, діду? — встряв котрийсь із вічних жартівників. — Було — й нема. Може, це на Марсі?

У черзі заворушилися, звеселіли, ждали, що ж воно далі буде з оцим дідком, котрий вирушив до міста, якого, виявляється, не існує.

— На Марсі життя немає, — сказав поважний чоловік у фетровому капелюсі.

— Як немає? — здивувався жартівник. — А казали ж космонавти й мештателі, що на Марсі будуть яблуні цвісти.

— Помилялися, — сказав поважний чоловік у фетровому капелюсі. — Тепер усе помінялося. Наука пішла вперед.

— А-а-а, — обернувся жартівник до діда. — Чули, все помінялося? Навіть на Марсі. Як ви, кажете, називається місто?

— Луганьшк, — старий уже поліз у кишеню по адресу, але поважний чоловік у фетровому капелюся його випередив:

— Луганськ, напевно? Ворошиловград?

— Так-так, — зрадів дідок. — Дочка там у мене, заміж виходить. Їхала, бач, у Луганьшк, а че вже Ворошиловград.

— Хіба вона вам не писала?

Ох, народ. Усе йому треба знати.

Катерина взяла квитки, і поки виносили речі на перон, закричав, наближаючись, поїзд, вихопився з пітьми зненацька, хоча всі його ждали саме зараз, заскреготав, засопів невдоволено, ніби знехотя зупиняючись на цій незавидній станції.

І поки він не зупинявся, потрібно було запримітити, з якого боку їхній вагон, щоб добігти туди з речами, вчасно повкидати їх у тамбур, допомогти Степанові зійти на високі приступки, а там Катерина вскочить уже й на ходу.

Так і є, їхній вагон виявився аж у хвості, Катерина вхопила стільки вузлів, наче мала сім рук, і побігла вздовж поїзда. За нею підбігцем трухикав Іван Побережний з клумаком картоплі; Степан, і той узяв якусь торбу, але йшов поволі, похитьки, хоча зовсім не горбився, був якось аж гордо випростаний у спині й трохи зверхньо дивився на всю цю біганину та метушню.

— Куди? Куди?! — роздратовано-заспаним голосом покрикувала немолода вже провідниця, мимо якої почали влітати у вагон торби, клунки, вузли, захаращуючи прохід. — Де ви таке бачили? Це в багажний вагон здають, стільки лахів, з ума зійти!..

— Якось уже помиримось, голубонько, — винувато сказав Іван Побережний. — Вибачайте, не гуляти їдемо.

— На базар, знаємо! Лупите такі гроші, а за багаж заплатити — вдавитесь. Ану, викидайте мені назад! — невідь-чому розпалилася провідниця, струсивши із себе сон. — Пройти ніяк!

— Та який там базар, у лікарню їдемо, — просився Іван Побережний. — Заплатимо скільки треба, сина он у лікарню проводжаю.

Саме підійшов Степан, і, глянувши на нього, жінка трохи охолола.

— Хоч квитки маєте? — спитала суворо, але вже примирливо.

— Ось! — Катерина подала їй квитки, взяла Степана попід руку, та раптом підійшов батько, обхопив Степана за плечі й по-жіночому притулився йому до грудей.

— Не треба, — сказав Степан.

— Тіки що — дайте знать. Я приїду. — Іван Побережний одірвався від сина, ступив до Катерини і взяв її за руку, як ніколи іще не брав. — Дивись там, дочко, за ним… Дивись…

Хотів іще щось сказати, але протяжно засопів поїзд, шарпнувся, загримів вагонами, і Степан зійшов на приступку, легенько відтрутивши Катерину, що кинулась було йому допомагати.

Ще якісь слова ворушилися в Івана Побережного на губах, а поїзд уже набирав ходу, і старий теж, знявши з голови картуза і зібгавши його в руці, рушив услід за поїздом, вдивляючись у темну пройму дверей, де стояла з ліхтариком немолода вже і зовсім не зла провідниця. З-за її плеча дивився на батька Степан, і його не розхвилювали так ні зітхання старого, ні сльози, як вразила саме оця кваплива, над силу хода за поїздом, коли батько з останніх сил налягав на розтрощену десь під отими Яссами ногу.

Провідниця не зачиняла дверей, аж поки старий із затиснутим у руці картузом не розтанув у темряві, потім обернулася до Степана й Катерини.

— Проходьте в шосте купе. Там порожньо. Давайте поможу вам перенести клунки.

Взяла, що під руку трапилось, і першою пішла безлюдним вузьким коридором.

У купе Катерина дістала з корзини кілька великих червоних яблук і простягла провідниці.

— Ой, не треба…

— Візьміть, це з нашого садка.

— Спасибі. Я зараз дам постелі.

При скупому світлі нічної лампочки Катерина застелила дві нижні полиці, Степан одразу приліг, і вона підмостила йому ще й свою подушку — так він останнім часом спав, майже напівсидячи. Катерина присіла до столика, підперла долонею щоку і сказала ніби аж весело:

— Ну от і все, поїхали! А ти боявся.

— Авжеж, що б я робив без тебе, не знаю, — у тон їй мовив Степан і тихо всміхнувся. Потримав ту усмішку на обличчі, щось міркуючи сам собі, потім сказав: — А це діло! Поїдемо, Катю, в Київ на базар, спродаємося зараненька та й назад, га?

— А чо’, можна, — погодилась Катерина. Їй якось ураз стало тепло і затишно від його усмішки й від того, що вони вдвох, самі лишилися в цьому тісному купе, і хотілося, щоб цей поїзд їхав довго-довго, бо хтозна, що там чекає їх попереду, а тут їм ніхто не заважає, можна говорити із Степаном про що завгодно і скільки завгодно. Їй зовсім не хотілося спати, Катерині жаль було втрачати бодай часину, відведену їм на двох, тим більше часину, коли Степан не заходиться кашлем, а тихо собі усміхається й навіть жартує.

— Я люблю базарувати, — сказав він, — веселе це діло.

— Еге ж, дуже багато ти базарував.

— Чого ж, ще як малим був, їздив з матір’ю у Кривий Ріг картоплю продавати. Туди за одну ніч добралися, а назад тиждень ішли.

— Пішки? — здивувалася Катерина.

— Атож, пішки. Ми там корову купили. Майку. Гарна така була корова, червоної масті, а роги рівненькі, чисті, як два молоденькі місяці. То ото ми й гнали її полями додому.

— А ночували де?

— Там же, у полі, й ночували, а де ж. Пригадую, вилізу на скирту, ночі прохолодні були, а скирта теплом дихає. Наче жива, дихає, віриш? А небо яке! Зірки мерехтять, падають… Здавалося, ось-ось якась упаде на скирту.

— Ти мені про це й не розказував, — дивувалася Катерина.

— А вранці, чуєш, Катю, вранці прокидаюся, а мама корову доїть. Дінь-день, дінь-день. У нас же й дійничка була з собою. Мама надоїть повну, молоко біле, шумке, і п’ємо його просто з відерця, а воно ворушиться на губах, лоскоче. Тоді мама візьме та й виллє його у траву. «Що ви робите? — кричу. — Хіба ж так можна?» А вона: «Куди ж нам його дівати, сину? Корову треба здоїти, бо вим’я присушить». Я, дурний, було, дмуся на матір, та увечері знов те саме. Доїть мама корову і виливає молоко на траву. Майка теж, бачу, сумно так дивиться великими очима на те марнотратство. Ось так ми й мандрували цілий тиждень полями. Це тоді мама була десь такого віку, як я тепер. Якими ж довгими були тоді дні… Не те що тепер. Чи воно всім людям отак?

— Усім, — сказала Катерина. — Кого не спитай, ніхто тобі не скаже, що колись дні були коротшими, ніж тепер. Тільки навпаки.

— То, може, це не здається, а так є насправді?

— А ти як думав? Так і є. Все міняється. І навіть час.

— Розумна ти в мене.

Степан приплющив очі, затих. Поїзд застукотів лункіше, нагадуючи про свій біг. Катерина, відхиливши завіску, мовчки дивилася у чорне вікно.

— Ляж спочинь, — озвався Степан. — Ще не вгадано, що нас там жде. Може, й не присядеш за день.

— Аби тільки й клопоту, — сказала Катерина.

— Ти ж і себе пожалій. А то геть змучилась коло мене.

— Ну, геть-таки й змучилась, — пхикнула Катерина, але, щоб догодити Степанові, стала вкладатися.

— Ти б щось під голову собі підмостила. Подушку мені віддала, а сама так.

— А мені й так добре.

Вона лягла на бік, підібгавши по-дитячому ноги (гострі коліна біліли в пітьмі), і підклала під голову обидві руки, стулені докупи долонями.

— Я чула, Стьопо, що знамениті артистки завжди отак сплять — без подушки. Тоді буцімто зморщок на шиї немає.

— Нехай собі казяться хто як хоче, у тебе їх і так нема.

— Чого це казяться?

— Їм усім далеко до тебе.

— Скажеш таке.

— Ти їх бачила вмитими? — спитав Степан.

— Як це — вмитими?

— Ну, коли вони не накрашені. Не бачила? Ото й мовчи.

— Ніби ти бачив.

— Я знаю, — сказав Степан. — Спи. Рано вставати.

І знов цей перестук коліс — то, здається, не чути його зовсім, то раптом накочується, наростає, аж вагоном кидає з боку на бік. Стукіт якогось нервового поспіху чи запізнення, він проймає Катерину такою тривогою, що вона вся зіщулюється і підбирає коліна майже до підборіддя. Їй хочеться ще погомоніти зі Степаном, але хай, може, він засне, хай спочине.

Тепло і затишок, що огорнули було Катерину в цьому купе, враз вивітрились, стало холодно, і вона натягла на себе благеньку байкову ковдру, та ніяк не могла зігрітися.

Хтозна-скільки й лежала отак, скулившись, мов цуценя, — годину, дві? Згодом таки задрімала, однак сон був нетривкий, з отих снів, коли десь у краєчку свідомості кволо ворушиться твереза думка, що ти спиш і все, що явиться тобі на очі, — несправжнє, не треба на нього зважати, а тим більше боятися. І все-таки Катерину гостро пронизав страх, коли вона знов угледіла його.

Спершу вона побачила дорогу, довгу пряму дорогу, яка слалася білим сувоєм, мабуть, через увесь світ, хоч починалася відразу за їхнім селом, а вже потім на тій дорозі угледіла його. Він ішов десь удаль, коротенькі шароварчики підсмикувалися за кожним кроком, і зблискували його голі литочки, ішов він якось перевальцем, але прудко і з підстрибом, викидаючи вгору то одне, то друге плече, коливаючи з боку на бік головою в червоному брилику. На правому плечі в нього — легенька ліщинова паличка, а на її кінці погойдується білий вузлик: хить-хить.

«Не йди!» — силкувалася крикнути Катерина, але голосу не було і не було повітря у грудях, щоб виштовхнути ті слова.

— Катю! Катю! — десь із далини кликав її Степан, і тут вона здогадалася, що він зовсім поруч, і прокинулась, мов опритомніла.

— Стьоп… — спитала пошепки. — Ти гукав мене?

— Еге. Тобі щось погане снилося? Ти так стогнала.

— Щось приверзлося, уже й не згадаю що, — сказала Катерина, хоч видіння те ще й досі туманіло в очах. — А ти хоч на трохи заснув?

— Чого трохи? Цей поїзд так заколисав мене, що спав, як на маківках.

— Я, мабуть, розбудила тебе?

— Ні, вже пів на шосту. Скоро будемо збиратися.

— Давай ще полежимо трохи. Розкажи мені що-небудь, — попросила Катерина.

— Що ж тобі розказати?

— Щось гарне. Таке, як ото про корову Майку.

— А ти й не забула? — зрадів Степан. — Не забула, що її Майкою звали?

— Чого б це я забула? Я все пам’ятаю, що ти мені розказував. Але ж, бач, знаю не все.

— Я ось про що думаю, — сказав Степан. — Тре’ буде якось повезти нашу малечу в цирк. Просто взяти отак і поїхати до Києва тільки заради цього. А то вибираємося тоді, як припече.

— Звичайно, — погодилася Катерина. — Обов’язково поїдемо. Я сама ніколи там не була.

— До нас колись приїжджав у село один фокусник. Виступав у клубі, то таке диво було. Він ковтав шпагу, а старі баби казали, туману напускає.

— А ще я, знаєш, куди хотіла б поїхати? — спитала Катерина.

— Куди?

— До моря.

— Теж треба, — сказав Степан. — Мені ж Мостовий колись пропонував безплатно путівку, це тоді, коли буряк зародив, як кінські голови. Пригадуєш?

— Тобі ж тоді грамоту дали, а про путівку я наче й не чула.

— Бо я тобі не казав. Це якби вона на двох була, то ще б нічого, а так…

— І ти відмовився? — з жалем спитала Катерина.

— Я ж кажу, самому неінтересно. Та й холодно вже було, осінь. Хай, думаю, ще встигнемо колись.

— Колись, колись… Отак і весь вік минає. Хтозна, чи ще трапиться те «колись».

— Нічо’, поїдемо. Літом усі разом поїдемо, — сказав Степан. — Наймемо десь кімнатку над морем та й поживемо з тиждень, хіба нам що?

— Певно ж поїдемо, — підтакнула Катерина. — Мене тільки бісить, що ми позвикали усе відкладати на потім. Ніби нам тисячу років одведено.

— А якби й тисячу — думаєш, скрізь устигли б? Гей, Катю, і вони батогом ляснули б. Пролетіли б ще швидше, бо тоді наче й спішити не було б куди. Чого ж його квапитися, як попереду ще он скільки літ. Ні, не кажи, тут природа про все подумала.

— Я б не проти стільки пожити, — сказала Катерина і тієї ж миті засоромилася цього бажання, мерщій додала: — З тобою, звичайно.

— А навіщо мені здалася така стара жінка? — сказав Степан з отим бісом у голосі, що так подобався Катерині. — Ти мене питала?

— Хіба молодшу шукав би?

— А ти ж як думала?

Вона хотіла образитись, підіграти йому, але не встигла: у купе спалахнуло горішнє світло, десь захрипів невидимий радіоприймач, мовби прокашляв застояний голос.

— Будять уже, — сказала Катерина. — Збираймося.

— Як же нам до таксі допхатися, га? Там хоч батько поміг. Ну, ти справді напакувала клунків, наче базарувати зібралася.

У жовтому світлі Степанове лице було ще жовтішим, ніби виліплене з воску, а дрібнюсінькі зморщечки — тільки передчасні зморшки бувають такі дрібні — розбігалися від очей і губів навіть на щоки. Катерина й не помітила, коли вони з’явилися, ті павутини на Степанових щоках (мабуть, вони стають видимими якоїсь однієї миті), і їй хотілося погладити його обличчя, наче могла ще, поки не пізно, їх розрівняти чи стерти, мовби то справді було павутиння.

І те, що зараз Степан бадьорився і жартував, чомусь не втішило Катерину, навпаки, від того їй робилося ще тривожніше.

— Допхаємося, — весело сказала вона. — Ти постоїш коло поїзда, а я переношу все по черзі.

— Може, отой, з возиком, трапиться? Вони, як не треба, завжди вештаються під ногами.

— Обійдемось. П’ять метрів провезе й карбованця править. Грошей не шкода, але не люблю таких хитрих. Багато тут їх, на дурничку ласих, на всіх не настачиш, — розходилася Катерина, спритно збираючи постелі, аж вітерець закружляв по купе. — Я швидко, спершу треба до виходу все перенести.

Постукавши, різко відсунула двері провідниця, аж здригнулася Катерина. Ніби забула, що в цьому поїзді, окрім них, є іще люди.

— Під’їжджаємо, — сказала провідниця. — Готуйтесь до виходу.

Очі й голос у неї були стомлені, але зараз, при світлі, Катерина помітила, що ця жінка зовсім ще не стара. І зморшки на її лиці теж передчасні, видно, встигла пізнати, почому ківш лиха.

— Давай хоч лантуха цього візьмемо удвох, — кивнула вона на мішок з картоплею і першою взяла його за ріжок.

— Та хай, я сама, — знітилась Катерина.

— Бери-бери, наносишся ще й сама.

Поїзд, важко відсапуючись, стишував хід.

До тамбура пропихалися похмурі пасажири.

За вікном світало, і в сірості ранку блідо світилися привокзальні вогні.

— Ну, от і приїхали, — сказала Катерина і не впізнала свого голосу, наче промовив це хтось чужий.

— Приїхали, — повторив Степан.

Поки вибиралися з вокзальних лабіринтів, поки дзвонили по телефону (з’єднатися так і не вдалось) та вистояли довжелезну чергу на таксі, — надворі зовсім обвидніло.

Став день. Недільний день 23 вересня 1984 року.

Частина друга

1

Муталіб сидів у своїй кімнатині, сидів на повстяному килимку прямо на підлозі і повагом, майже з ритуальною неквапливістю пив чай. У вихідні ранки це було його неодмінною, навіть урочистою церемонією: круто заварював золотисто-зелений трунок (любив саме зелений чай) і подовгу смакував його із міленької, мов блюдце, піали, поринаючи в тиху задуму. Подовгу міг сидіти отак незрушно, із застиглим обличчям — тільки брови, коли присьорбував вогнистий напій, напружено скидалися вгору, наче від подиву.

Ніхто йому не заважав у такі хвилини, бо хоча ця наймана кімнатина — тринадцять квадратних метрів — і не належала Муталібові, однак господар її жив окремо — пристав десь у прийми до третьої чи якої там жінки, з котрою поки що не об’єднався житлом, а може, й не думав об’єднуватись, і з’являвся сюди хіба що раз на місяць узяти данину за комірне.

Щоправда, порушити лад думок, а то й гірше, міг ще телефон, це осоружне створіння, яке може тебе підкликати будь-якої миті й нагадати, що твоє усамітнення відносне, однак ранками телефон обзивався рідко, і Муталіб з ним мирився. Що вдієш, на цьому світі є чимало речей, яких ми не любимо, але обійтися без них уже не можемо.

Телефон Муталіб зненавидів, ще живучи у тещі, там дзвінки взагалі не втихали: любила побазікати з подругами Іринка, ще довше правила теревені її люба матуся Клавдія Іванівна, яка, складалося враження, зовсім не вміла розмовляти з людьми віч-на-віч, а тільки по телефону. Коли ж говорити уже не було з ким, дзвонила по довідкових бюро, дізнавалася, котра година (там найточніше скажуть), де які фільми ідуть, що за погода сьогодні, хоч, здавалося, простіше виглянути у вікно та й самому побачити.

Але це ще півбіди. Найбільшим же, можна сказати, стихійним лихом було те, що Клавдія Іванівна, телефонуючи до когось із своїх знайомих, сама ставала потужним інформаційним центром і, що найгірше, видавала ту інформацію таким голосочком, ніби тримала в руці не слухавку, а мегафон.

— Так-так, я бачила в неї ці шпалери, так, фінські, по десять карбованців за рулон, але на руках… Та що ви кажете, голубий унітаз? Ай-я-я. Ну ти подумай! Держіть мене, упаду.

— Мамо! — часом не витримувала навіть Іринка — тоді вона ще була його Іринкою, яка часто ставала на бік Муталіба. — Тихіше можна? Муталіб дисертацію пише.

— Я у своєму домі! — кидала через круте плече Клавдія Іванівна і вела далі: — Та що ви кажете, з люриксом? Ай-я-яй, це вона по знайомству дістала, ну ти подумай, з ума зійти.

Оте «я у своєму домі» так прилипло Клавдії Іванівні до язика, а Муталібові в’їлося у печінки, що одного разу він не втримався від злого жарту:

— Ця ваша улюблена фраза, Клавдіє Іванівно, — сказав Муталіб, — видається мені оригінальною хіба що як епітафія.

— Що ти маєш на увазі? — насторожилася теща.

— А що, дуже доречний був би напис на могилі: «Я у своєму домі». Як по-вашому?

— Я знаю, — рожевий шар пудри на її обличчі побілів. — Я знаю, що ти давно ждеш моєї смерті. Але не діждешся.

— Ради Бога, Клавдіє Іванівно, ви мене не так зрозуміли, — Муталіб приклав до грудей руки. — Живіть до ста, я тільки хотів сказати…

— Мене не інтересує, що ти хотів сказати. Я й так знаю, що ти готовий мене зі світу звести. О Господи! — Клавдія Іванівна, обхопивши руками голову, забігала по всій квартирі, аж застогнала підлога. — Кого я пригріла у своєму домі!

— Ну, мамо, — намагалася втихомирити її Іринка. — Ти завжди перебільшуєш. Хіба ж він…

— То ти його ще й захищаєш? — кипіла Клавдія Іванівна. — Я на твоєму місці не дозволила б йому отак з матір’ю розмовляти. Я з ним і дня не жила б! Боже, кого я виростила…

Клавдія Іванівна металася по всьому «своєму дому», поки нарешті не вибігла в коридор і тут раптово притихла, наче дитина, якій ткнули пустушку. Вгледіла телефон, здогадався Муталіб і тієї ж миті почув, як теща набирає номер: зараз усі її знайомі і напівзнайомі дізнаються, якому зарізяці вона дала притулок у своєму домі.

— Мамо, перестань, — підійшла до неї Іринка.

— Що, уже й подзвонити не можна? Може, мені зібратися й піти геть, ти цього хочеш? То хай хоч люди узнають, що мене рідна дочка із зятем вигнали з дому.

— Ну, що ти говориш? Муталіб не хотів тебе образити. Якби я отак заводилася від його жартів, то що б це було.

— Бо ти дурна! — відрізала Клавдія Іванівна. — Я і дня його не терпіла б, а ти терпиш. І бач, що з цього виходить?

— Та нічого ж не виходить, мамо, навіщо ти?

— Правильно, нічого! — Клавдія Іванівна усе ще стискала в руці телефонну слухавку, але здавалося, що то в неї мегафон. — Виходить тільки те, — сказала вона, — що вам треба розійтися.

Це була друга улюблена фраза Клавдії Іванівни: «Вам треба розійтися». Тулила вона її у найневинніших і найнесподіваніших ситуаціях, часто так недоречно, що слова ці сприймалися вже не як загрозлива порада, а як звичайнісіньке «апчхи».

— Муталібе, — сердилася Іринка, якщо він інколи десь затримувався до пізнього вечора. — Де ти оце ходив?

— Земляк приїхав, подзвонив з готелю, зустрілися.

— Ще не вистачало, щоб ти по готелях вештався.

— Ти ж знаєш, поки що мені немає куди гостя привести.

— Міг хоч подзвонити, я тут місця собі не знаходжу.

— Дзвонив. Весь час зайнято. Це вже не моя вина.

— Ну да, це я винна, — раптом озивалася десь наче з льоху Клавдія Іванівна. — Це я випивала в готелі з дівками.

— Я не випивав, — казав Муталіб.

— З дівками? — настрахано перепитувала Іринка.

— А хіба я не казала, що вам треба розійтись? — уже крізь позіхи подавала свій голос Клавдія Іванівна.

Або:

— Муталібе, — кликала його Іринка. — Перестав, будь ласка, мені оце крісло до вікна.

— Почекай, я зайнятий.

— Для мене ти завжди зайнятий, — мило копилила губку Іринка. — Тут на секунду роботи.

— Зараз, допишу речення.

— Ну, Муталібе, — тупала ніжкою Іринка. — Який же ти неуважний до мене.

— А я ж казала, що вам треба розійтись, — вставляла своє Клавдія Іванівна.

Муталіб не здивувався б, якби, приміром, одного разу він просипав з чайної ложечки цукор або ненароком узув черевика не на ту ногу й почув од тещі, що їм з Іринкою після такої оказії жити вже ніяк не можна, треба негайно розійтися. Іноді, зустрічаючи в пресі невтішну статистику щодо розлучень, Муталіб не без посмішки думав, що б же оце сталося з нашим грішним світом, якби на цю проблему всі дивилися так, як Клавдія Іванівна?

Але Муталіб навіть вдячний був тещі за ревну прив’язаність до оцього майже військового «розійтись», адже відомо, що тисячу разів повторюване уже втрачає свій первинний зміст. Єдине, про що йому дуже хотілося запитати у Клавдії Іванівни після кожної такої поради, це — як їй вдалося прожити зі своїм чоловіком, тобто Іринчиним батьком, аж два роки?

Однак було б великою несправедливістю сказати, що Клавдія Іванівна незлюбила Муталіба з першого погляду, навпаки, вона зустріла його майже з розпростертими обіймами, коли Іринка наважилася їх познайомити. Більше того, Муталібові здалося, що Клавдія Іванівна знає його давно, навіть переглядала його особову справу, а з деяких делікатних розпитувань видно було, що їй відомі такі подробиці із життя їхньої клініки, про які і сам Муталіб міг лише здогадуватися. Згодом він дізнався, звідки така інформація: серед численних абонентів, котрим постійно дзвонила Клавдія Іванівна, була і дружина його колеги Семена Семеновича Оприщенка.

Але тоді Муталібові було байдуже до всіх тих розпитувань, поруч сиділа Іринка, його маленька Іринка з такими неприродно синіми очима, що в них лячно було дивитися (пізніше він збагнув, що такі вразливо сині очі бувають тільки на смаглявому обличчі, білявкам їх мати веліла сама природа), і Муталіба взяв острах, що в тих незахищених очах усе можна прочитати, що Клавдія Іванівна зі своєю провидністю зараз почне розповідати не лише про батьківську прихильність професора Волощука до молодого хірурга Муталіба Усманова, але й про те, як цей же таки молодий хірург зустрів на деснянському березі синьооке чорняве дівча і… Леле, невже вона знає і те, про що навіть рідній матінці знати зась?

Ні, ні, тільки двоє можуть знати, яка шовкова вода у річці, коли, взявшись за руки, увіходиш у неї по груди і, здається, можеш іти ще й ще, можеш дихати під водою, говорити, цілуватися, плакати від щастя, і ніхто не побачить твоїх сліз.

Йому й досі бринить той дзвіночок. Колись він бринів солодко, а тепер — болісно, і не втиха, не втихає. Звичайний латунний дзвіночок за двадцять сім копійок, який рибалки вішають на спінінг, щоб вчасно застерегти покльовку.

Того літнього дня він ще не теленькнув ні разу, і Муталіб, розморившись на сонці, задрімав. Тулився щокою до гарячого піску, вдихав його сонячний дух, і, мабуть, через те приснилося йому озеро Шорколь, і навіть крізь сон Муталіб подивувався, як же це він лежить на піску, якщо раніше не міг ступнути на нього, такий був гарячий. І раптом — дзінь!

Він схопився з тією спритністю, на яку здатен лише справжній рибалка, зачувши жаданий сигнал. Кинувся до спінінга, що стримів над водою, і враз прикипів до землі. Це що — сниться йому і досі?

Біля спінінга стояла дівчина і дивилася на Муталіба ще усміхненими, але вже сполоханими очима.

— Ой, вибачте, я не хотіла, — винувато тулила до грудей долоньки, наче силкувалася приховати те, що не зовсім міг приховати економно скроєний бузковий купальник.

— Ти що — з неба впала? — вдавано розгнівався Муталіб, оглядаючи пустельний берег — ніде ні лялечки.

— Чого це з неба?

— А звідки ж?

— Там у вербах наш намет, — серйозно пояснила дівчина, кивнувши на протилежний берег. — Ми з однокурсниками приїхали катером на вихідні.

— Може, з однокласниками? — і далі «гнівався» Муталіб.

— Ви що, я вже на другому курсі.

— Якого училища?

— В інституті я. Педагогічному.

— Гм… Педагог. А чого ж так непедагогічно заважаєш старому чоловікові спати?

— По-перше, ви не старий, — сказала вона. — Не напрошуйтесь на комплімент.

— А по-друге?

— По-друге, мені… — вона широко розплющила свої синющі очі, знаючи, яке це справляє враження, — мені страшенно закортіло задзвонити. Ви не можете мені подарувати цього дзвіночка?

— Тільки після рибалки.

— А коли ви закінчите свою рибалку?

— Завтра увечері.

— Чудово. Я теж їду додому завтра увечері.

— Як тебе звуть? — спитав Муталіб.

— Іра. А тебе? — вона легко перейшла на «ти».

— У тебе немає чим записати. А так ти не запам’ятаєш.

— Є, — сказала вона. — У мене є чим записати.

Він обвів очима її зграбну фігурку і відчув, що це їй сподобалось.

— На тому березі? — спитав.

— На тому березі мене ніщо не цікавить, — підкреслено сказала вона. — То як тебе звуть?

— Муталіб.

— Му-та-ліб, — повторила по складах Іра. — Мені подобається це ім’я. Ти звідки?

— З Хорезму.

— Це де — в Середній Азії?

— В Узбекистані.

— Му-та-ліб, — знов проказала Іра, нахилилася й вивела його ім’я на піску. — Ну от, записала. Хоча я й так не забуду.

— Ніколи? — вирвалося у нього.

— Не знаю, — вона знизала худими плечима, сіла на пісок і ніби знічев’я поставила біля написаного його імені хрестик — плюс.

Муталібові захотілося курити. Поліз у тісну кишеню джинсів, дістав прим’яту коробку «Столичних» і припалив цигарку. Помітив, як вона затремтіла в пальцях: чорт забирай, це дівчисько вивело його з рівноваги, не розбереш, де жартує, де насміхається, а де каже правду.

— Дай і мені, — попросила Іра.

— Що?

— Сигарету.

— Ні, — узяв її тон Муталіб. — Поки ти зі мною, я не дозволю тобі курити.

— Хіба я тобі не байдужа?

— Ні, — сказав він. — Ти дівчина і вже цим не можеш бути мені байдужою.

— Виходить, тобі не байдужі всі дівчата? Так? — сказала вона і витерла його ім’я на піску.

— Не зовсім так.

— А як же?

— Мені не байдужі тільки ті, що чіпають дзвоник на моєму спінінгу.

— Таке траплялося часто?

— Один раз.

Вона лягла на пісок і знов написала його ім’я. І знов поставила біля нього плюс.

— Ір-о-о! О-о-о, — покотилося з того берега понад Десною.

— Тебе шукають, — сказав Муталіб.

— Нехай.

— Чоловічий голос. Видно, хвилюється.

— Нехай похвилюється.

— Ти така… жорстока?

— А ти хочеш, щоб я пішла?

— Ні, не хочу.

— Тоді я ще трошки побуду.

— Це твій однокурсник? — з тонкою усмішкою спитав Муталіб.

— Ти що, ревнуєш?

— Трошки.

— Даремно. Між іншим, він мені дозволяє курити.

— Ну й дурний. Він не дбає за твоє здоров’я і вроду.

— Вважаєш мене вродливою?

— Ти сама це знаєш.

— І все-таки приємно почути.

— Від усіх?

— Ні, тільки від рибалки, який має такого гарного дзвоника, — віддячила йому Іра.

— Тоді цей рибалка запрошує тебе увечері на юшку.

— А цей рибалка запасся консервами?

— Під вечір почнеться кльов.

— А якщо не почнеться?

— Все одно це буде найщасливіша риболовля у моєму житті, — сказав Муталіб. — То прийдеш?

Вона на хвильку замислилась.

— Якщо мене відпустять.

— Вибач, я, мабуть, не маю права тебе запрошувати. Тоді вважай це просто жестом ввічливості. А тепер іди. Чуєш, тебе знов гукають?

— Ти проганяєш мене?

— Не з раю, — сумно всміхнувся він.

— Як тільки спалахне багаття на цьому березі, я припливу, — сказала вона.

І треба ж такому статися: до вечора Муталіб не впіймав жодної рибини, шкода, що не прихопив вудки — може, бодай піскунчиків натягав би, а дзвіночок так ні разу й не озвався, наче зурочила його та дівчина з очима-небесами. Він чаклував над спінінгом, раз по раз міняв наживку — марно.

Та коли берег сповили легкі сутінки, десь у ту хвилину, коли день уже минув, а вечір ще не настав, Муталіб, не маючи навіть риб’ячої лусочки, все-таки розвів багаття. Сидів біля нього і вдивлявся в той берег, блукав очима по швидкій деснянській течії, що при заході сонця уже не сліпила, а тішила око рожевими відсвітами, і коли вже втратив найменшу надію, зненацька почув за спиною кроки.

Це була вона, Іра, Іринка, в тому ж таки бузковому купальнику — видно, перепливла щойно річку, але десь в іншому місці, мабуть, не хотіла, щоб хтось побачив, куди вона попливла. Мокра, Іринка дрібно трусилась від холоду і, поки Муталіб спромігся на слово, попросила:

— Дай якусь одежину. Моя лишилася там.

Він приніс їй усі вдяганки, слава Богу, чимало їх брав, коли вирушав на нічну риболовлю, й Іринка з чисто жіночою цікавістю перебирала ними, віддаючи йому зайве.

— Може, ти все-таки відвернешся? — м’яко спитала вона.

Муталіб відійшов, став лицем до води і відчув, що також тремтить.

Темніла Десна, і в її глибинах уже де-не-де відбивалися перші цятки зірок.

— Ну, як я тобі в таких шатах? — підійшла до нього Іринка. — Подобаюсь?

Звичайнісінькі, як на нинішній день, «шати», у яких можна зустріти безліч дівчат і хлопців — витерті до голубого джинси, картата сорочка, але те, що це був його, Муталібів, одяг і зараз він облягав Іринчине тіло, його схвилювало до легкого запаморочення.

— Нічого, — сказав Муталіб.

Він підійшов до багаття, що вже перегоріло й дихало жаром, узяв патичка і припалив сигарету.

— Ти вірив, що я прийду? — спитала вона.

— Авжеж.

— Я, мабуть, схожа…

— Ти класна дівчинка. А я обманщик.

— Чого це?

— Бо не приготував обіцяну юшку.

— Не біда, я знала, що так воно й буде.

Іринка взяла вербовий рогачик, устромила біля багаття й повісила на нього мокрі бузкові плавки і ліфчик.

— Нехай просушиться, — сказала. — А підкинь-но дровець.

Усе це в неї виходило так просто й невимушено, що Муталіб без усякого сорому побачив на ній крізь свою картату сорочку ті білі галявинки тіла, яких не торкнулась засмага.

І тут, уже зовсім несподівано, аж здригнулись обоє, теленькнув дзвіночок. Його тонкий звук пронизав вечорову тишу й полинув, полинув, і вони зачаровано проводжали його в далину, а потім дзвіночок ударив ще й ще, і Муталіб спам’ятався, кинувся до спінінга. Ухопив його, пружно підсік і, намотуючи волосінь на котушку, відчув, що йде вона зовсім легко. Однак це тільки втішило Муталіба, він знав, що волосінь витягується так легко тоді, коли рибина піднімає грузило і воно не чіпляється за дно.

Так і є — короткий удар, ще один, і знов здається, що на гачку нічого немає. Видно, ледачого ляща зачепив, цей опинатись не любить, іде, як покірне теля.

— Щось є? — підбігла Іринка.

— Сплюнь, а то зірветься.

— Ні, я приношу щастя. У нас буде чудова юшка.

Уже недалечко від берега волосінь повело різко вбік, і Муталіб подумав, що це не лящ. Можливо, рибина була і менша, однак дужча за лінькуватого ляща. Він пригальмував рукою котушку і плавно, намагаючись не шарпнути, потяг на себе спінінг, як вудку, а за хвилю на піщаному березі вже тріпотіла темна головата рибина.

— Ура! — закричала Іринка й заплескала в долоні.

Це був невеличкий сом, такий собі молоденький соменко фунтів на два, з якого юшка виходить славна, якщо готує її справжній рибалка. На озері Шорколь такі соми добре ловляться на «зміїну подушку» — червонястого жука, схожого на великого ведрика.

Муталіб обережно зняв сома з гачка, затис у руках його слизьке прохолодне тіло, — видно, на глибокій ямі полював, неборака, — і так, стоячи на колінах, звів на Іринку радісно-збуджені очі.

— На твій дзвіночок впіймався, — сказав він.

— Атож. Я ще не бачила, щоб хтось упіймав таку красиву рибу. Це сом?

— Та він же. Бач, які вуса?

— А можна мені його потримати?

— Тільки обережно.

Він простягнув їй соменка, Іринка боязко взяла його в долоні і раптом скрикнула: Муталіб не зрозумів, чи злякалась вона рибини, котра тріпнулася, чи зойкнула уже від того, що та рибина вислизнула їй із рук, але соменко шубовснув у воду, змахнув хвостом і шугнув на глибину.

— Не свари мене. — Іринка винувато опустила руки.

Муталіб, не зводячись із колін, узяв її долоні і пригорнув до свого обличчя. Пригорнув до вуст усю Десну, яка ще недавно пестила у своєму лоні тіло цієї дівчини.

Через тиждень Іринка привела Муталіба додому і познайомила зі своєю матір’ю. Клавдія Іванівна не мала нічого проти такого зятя, ну, азіат, але ще тієї породи — великі мигдалеподібні очі, ніс прямий, не приплюснутий, а головне — хірург, хай буде у її домі свій лікар, чого ж, тим більше такий молодий і перспективний, що сам Волощук не нахвалиться ним. Хтозна, може, її дорогий зятик колись замінить і того ж таки Волощука, люди ж не вічні.

Таку перспективу Клавдія Іванівна вловила своїм безпомильним нюхом із розповідей своєї давньої приятельки, дружини Семена Семеновича Оприщенка — і вловила дуже тонко, бо Оприщенчиха, звісно ж, не вихваляла Муталіба (їй і на гадку не спало, що йдеться про майбутнього родича Клавдії Іванівни), навпаки, Оприщенчиха прозоро натякнула, що це такий собі гонористий вискочка, хоч, кажуть, непоганий «швець», тобто ріже і зашиває швидко, тільки й того, і невідомо, за що його так полюбив Волощук. Ну та цей старий завжди відзначався своїми дивацтвами, ви ж тільки подумайте, маючи службову машину, щодня ходить пішки на роботу за дванадцять кілометрів, їсть тільки сиру капусту і по всіх палатах розвісив суворі попередження, що пацієнти та їхні родичі не мають права заносити в клініку навіть цукерки.

Клавдія Іванівна підтакувала у слухавку, а сама думала, що, видно, у цього Усманова світла голова і золоті руки, якщо його не любить Оприщенко — чоловічок злостивий і заздрісний, хоч, здавалося б, що йому іще треба? Та он тільки в самої Оприщенчихи, цієї надутої ропухи, у вухах і на пальцях стільки добра, що вистачило б спокійно доживати віку. Ох, народ, скільки не пхай у пельку, а дна немає. Та вдавіться ви, Оприщенки, своїми діамантами, Клавдія Іванівна більше ніколи вам не подзвонить і вслід вам не гляне, таким задавакам. Ти ба, Усманов — «швець», а Оприщенко хто? Грець?

Та вже незадовго до одруження Муталіба з Іринкою Оприщенчиха сама подзвонила Клавдії Іванівні і довго співала про те, який Усманов талант, ви тільки подумайте, операцію, що її роблять усі по чотири години, Муталіб проводить за дві, от де рука у хлопця, вроджений хірург, про що мова, ну, та я ж вам давно казала, що ніхто так не ріже, як він. Семен Семенович запевняє, що це майбутнє світило. Усі йому кажуть, що пора давно захищатися, а він щось не поспішає, скромняга, ви його підженіть там, Клавдіє Іванівно, бо скромність — це ж така, знаєте, штука, за неї хліба не купиш, та й минулися вже часи скромників і диваків, до речі, ото один Волощук зостався, а серед молодших професорів я, знаєте, диваків щось і не бачу, в наш час, видно, дивакові професором уже не стати, ні-ні. Так що дай вам Боже здоров’я та доброго зятя в хату.

— Спасибі, Вірусю Григорівно, спасибі, дорога, — солоденько дякувала Клавдія Іванівна: ач, як заквоктала ропуха, мабуть, таки Муталіб немало значить там на роботі, якщо навіть ця пихата жаба позадкувала, перекинула платівку на другий бік. Нічого, ми тобі ще втремо носа, так закрутить у тому носі, що ти доскубеш останні дві волосини на голові у свого Оприщенка. — Спасибі, Вірусю Григорівно, ви вже не погордуйте, приходьте на весілля, нічого бучного затівати не будемо, а так — свої зберуться, посидимо трохи, та й годі. Муталібові ж родичі далеко дуже, то багато, мабуть, не приїде, а ми тут, свої, якось відзначимо це діло. — Клавдія Іванівна поморщилась, бо чітко уявила, як Семен Семенович Оприщенко сидить за весільним столом і без упину пропихає наїдки у свій малюсінький ротик-бантик. Щічки пухкенькі, черевце лежить на колінах, а ротик — сміх та й годі, — як у карася, вкусити ним нічого не може, то пропихає коротеньким пальчиком у себе м’ясце дрібними шматочками, наче ковбаску начиняє. А Оприщенчиха тільки встигає подавати йому, але не через те, що така догідлива та уважна, а тому, що любить, аби її руці миготіли весь час над столом, аби всі бачили, скільки перснів пов’їдалося їй у пальці — так пов’їдалися, що Семен Семенович, якби раптом захотів познімати, то вже не зміг би, де там, сам прокурор не зняв би, коли б, не дай Боже, до того дійшло: отак із перснями довелося б і посадити бідолашку. Від цієї думки у Клавдії Іванівни у грудях пробігла солодка дрож, і вона вже не морщилася, а говорила так, як медом мазала. — А хто ж мені ближчий за вас, Вірусю Григорівно, приходьте, дорогі мої. Таке не часто буває в моєму домі. І Муталіб каже, що кращого чоловіка, ніж Семен Семенович, у їхній клініці ще пошукати. — Тут уже Клавдія Іванівна трохи передала куті меду, але хай, доброго слова не шкода. — Славний він хлопчина, зять мій, це ви правду кажете. Відведу їм кімнату у своєму домі, та й хай живуть. На здоров’я!

Місяців зо два Муталібу з Іринкою справді велося, мов у раю, у тій затишній кімнаті великої, о три покої, квартири, яка дісталася Клавдії Іванівні у спадок від батьків, — у центрі міста, в старому будинку, з такими височезними стелями, що, як пожартував Муталібів брат Сахіб, до них не доплюнеш, — але місяців через два ці хороми якось ураз потіснішали, аж поки одного дня Клавдія Іванівна не сказала Муталібові, що він прийшов на все готове, а вдячності нуль. Якою мала бути та вдячність, Муталіб здогадувався, проте його дивувало: невже Клавдія Іванівна раніше не знала, скільки отримують лікарі? Брехня, знала, а щодо нього самого, то тут їй, либонь, усе було відомо до копієчки, бачили очі, що купували, думав Муталіб, то в чому ж річ?

Клавдія Іванівна, звичайно ж, знала про скромність лікарських заробітків, але річ у тім, що знала вона і чимало людей з іще меншою зарплатнею, яким, однак, жилося не сутужно, взяти бодай того ж Семена Семеновича Оприщенка, в якого дім — повен міх. Та навіщо далеко ходити, ось і сама Клавдія Іванівна має якісь там сльози, хоча й завідує невеличким квітковим магазинчиком, а проте крутиться, бач: квартира обставлена, ремонт свіжий, кухня і ванна у чеських кахлях, стінка югославська, запакована томами Дюма і Дрюона з чорного ринку, і, що головне, ніде й тіні міщанства, то в Оприщенків стінка напхана кришталем, як магазинна вітрина, дивно, як вона не розвалиться. А в Клавдії Іванівни — любо глянути — рівненькі рядочки передплатних видань, та таких, що спробуй дістати: красиво й культурно, вигідно й зручно, бо Клавдія Іванівна давно зрозуміла, що кришталева ваза впаде й розіб’ється, а книжка — ні, зостанеться ціленькою, і як, не доведи Господи, колись припече, то гроші за неї повернеш. От тільки читати нема коли тих книжок, та й, правду кажучи, нуднуваті вони, незрозуміло, чому так за ними ганяються. Клавдія ж Іванівна більше полюбляє періодику, ось уже кільканадцять років передплачує журнали «Здоровье» та «Человек и закон» і перечитує їх до рядочка. Колись Оприщенчиха приперлась до неї в гості, побачила в спальні на тумбочці свіжий журнал «Человек и закон», порохкала великим, як рушниця, носом і не втрималася, гадина така, від дурного натяку:

— Щось хвилює вас, Клавдіє Іванівно?

— А що мене може хвилювати?

— Ну, знаєте, такі часи настали, кому тепер спокійно? Ні, ви не подумайте, що я, може, щось лихе про вас думаю. — Оприщенчиха підійшла до тумбочки і постукала по ній зігнутими пальцями, проте вийшло не глухо, як стукають по дереві, а дзвінко — перснями ковзала об тверду поліровку; ще подряпає, гадина, тенькнуло серце у Клавдії Іванівни. — Але ж придертися можна до кожного, це легше всього, — вела далі Оприщенчиха. — А ви працюєте у торгівлі, тут, як то кажуть…

— Та яка там торгівля! — перебила її Клавдія Іванівна. — Торгівлю знайшли. Сто квіточок прийняла — сто продала, ото і вся робота.

— І я ж так думаю, — згідливо рохнула Оприщенчиха, прикидаючи собі в голові, скільки ж це буде, якщо половину тих квіточок пустити через базар, особливо взимку; і якби Клавдія Іванівна змогла якось прочитати ті куценькі думки, то ще раз подивувалася б із примітивності своєї давньої приятельки. Як її тільки терпить отой Оприщенко, Клавдія Іванівна на його місці давно б розвелася з цією ропухою; але ж спробуй розділитися, коли стільки всього вже надбано, спробуй поділити оті діаманти, що повростали у пальці Оприщенчихи і яких не познімає вже й сам прокурор. Ото і весь секрет. Та й не буде ж Семен Семенович Оприщенко доводити на суді, що ті діаманти він купив за свої зароблені, а японську магнітолу «Шарп» подарував один вдячний пацієнт не Вірі Григорівні, а йому, Семену Семеновичу Оприщенку, і подарував не за красиві очі, а за вдало зроблену операцію. Ні, голубчику, тут уже не розведешся, хоч би й роги тобі наставили, терпи і не рипайся. Пізно!

От Іринці розлучитися ще не пізно, бо, по-перше, цей її «швець» прийшов до них у дім на все готове і не приносить нічого, окрім худенької зарплати, якої не вистачає і на харчі, ну, ще квіти часом приносить (таки бере з пацієнтів), але навіщо, питається, Клавдії Іванівні квіти, якщо цього добра в неї самої вистачає в магазині; а по-друге, можна сміливо розходитися ще й тому, що Клавдія Іванівна передбачливо не прописала його у своєму домі, бо хтозна, що воно буде далі, тепер у людей така совість, що ти пусти його під лавку, а воно не те що на лавку вилізе, а на другий день уже ділить квартиру, не думає, що, може, та квартира комусь кров’ю дісталася, ні, подавай мерщій йому півхати, як велить закон.

Ох, ці закони… Ще треба добренько десь проконсультуватися у юриста, чи не зможе зять викинути якогось коника, коли що, бо розпатякувати про чесність і порядність — то одне, а як засвітить ласий шматок, то хтозна, він може на зло щось устругнути, аби лиш їй, Клавдії Іванівні, допекти. О, тут він не подивиться ні на яку порядність та чесність, хоча страх як любить про це мудрувати, особливо зі своїм братиком Сахібом, коли той прилітає з Ташкент. Відвідує він Муталіба частенько, ніби той Ташкент десь під Броварами. Ну, звісно, поет, гроші лопатою гребе, то чому б і не літати, книжечки виходять у нього, навіть Клавдії Іванівні одну подарував, хоч вона й не знає, що з нею робити, — не прочитаєш, бо узбецькою мовою, і на полицю не поставиш, бо тоненька. То це прилетить той Сахіб, і як сядуть вони на підлозі з чайником та піалами — цілісіньку ніч пробалакають або й мовчать годинами, тільки дивляться один на одного, наче вік не бачилися.

— Мій дорогий Авіценна, — Сахіб чемно переходить на російську мову, коли в кімнату зазирає Клавдія Іванівна, але зі свого високого східного штилю не збивається. — Мій мудрий Муталіб-укя, поет і лікар, погодься, по-різному дивляться на людське серце. Однак я не хотів би, аби ти дивився на нього лише як на мотор, що переганяє кров.

— Так, устоз[1], — схиляє голову Муталіб. — Ти мудро речеш. І щоб ти не боявся за мене, я скажу тобі одну річ. Останнім часом я не можу стиснути свою руку в кулак. Я навіть не можу потиснути тобі правицю, як годилося б рідному братові.

— У чому ж причина, Муталіб-укя? Рука в тебе завжди була міцною, серед нас ти завжди був найдужчим.

— Так, устоз.

— Пригадуєш, коли ми, ще школярами, допомагали колгоспові збирати бавовну? Ти був попереду всіх, одного дня ти назбирав сто сорок сім кілограмів бавовни. Не кавунів, а бавовни, Муталіб-укя.

— Ти так точно запам’ятав цю цифру? — зрадів Муталіб. — Дякую, устоз. Мені здається, і досі чую, як пече мені пучки. Але фізичний біль… це не найстрашніше, Сахібе. Я ніяк не можу звикнути до людської смерті.

— І не дай тобі Боже звикнути до неї, — сказав Сахіб.

— А коли це трапляється… якась незрозуміла судома охоплює мої пальці. Я не можу стиснути руку не тому, що вона квола. Просто мені весь час здається… ввижається, що на моїй долоні лежить людське серце. Ти мене розумієш, Сахібе?

— Я пишаюся тобою, брате, — казав Сахіб, і вони знов надовго затихали і довго дивилися один на одного.

— Вибач, Муталібе, — порушував мовчанку Сахіб, коли Клавдія Іванівна виходила з кімнати, і вів далі знову узбецькою мовою. — Може, я не маю права про таке питати, але я все-таки твій старший брат… Чому у вас з Іриною досі немає дітей? Хочете, як тепер модно, спершу пожити для себе?

— Хай Іринка закінчить інститут… — непевно відказував Муталіб. — Так ми вирішили.

Він не казав, що й тут за них усе вирішила Клавдія Іванівна — розважливо пояснила, що Іринці спершу треба отримати диплом, бо як підуть пелюшки, академвідпустки, то яка вже там наука, про що ви кажете, й Іринка тут повністю стала на мамин бік, хоча Клавдія Іванівна й не виклала їй головного аргументу: ще не вгадано, як воно далі буде, поживемо — побачимо, але ж без дитини таки легше розійтися, це факт. Та й куди тут ще дитину, міркувала Клавдія Іванівна, і так тісно з таким зятем, це якби все по-людському, миром, а цьому ж пальця в рот не клади. Мало того, що сидить у неї на шиї, то ще й огризається, усе йому не так. Недавно Клавдія Іванівна поміняла двері до вітальні, великі, дубові, двостулчасті, то скажи спасибі, так ні ж, треба вкусити, підсміятися треба, що, мовляв, теща так роздобріла, що в старі двері не влізе, цілу браму поставила; а якби й справді поправилася, то не на твоїх же харчах, чого ж розкривати чорного рота, сиди вже там нишком, поки тебе терплять.

Та терпілося Муталібові дедалі важче, не раз просив Іринку, щоб десь найняти квартиру, поки йому щось виділять, Волощук обіцяє; Іринка довго віднікувалася: мама цього не переживе, у неї ж нікого нема, окрім мене, ти її теж зрозумій. Так, характер у неї не подарунок, але що вдієш, її вже не переробиш, треба якось миритися, а ти теж не шовковий, міг би часом і змовчати, вона ж усе-таки мати і готова за мене око собі вийняти. Та вона збожеволіє тут сама, у цих стінам, казала Іринка, ти тільки подумай, скільки ми прожили з нею вдвох, ні, Муталібе, давай почекаємо, все перемелеться.

Довго віднікувалася Іринка, а потім сталося так, що сама сказала йому: підемо, я так більше не можу.

Трапилося це під час зимової сесії, Іринка готувалася до екзаменів часто разом із дівчатами — збиралися в гуртожитку, зубрили, гуртом воно веселіше, й додому вона поверталася інколи дуже пізно. Муталіб хотів було приїжджати по неї, проте Іринка сказала, не треба, добивай свою дисертацію, я краще візьму таксі, не хвилюйся.

І от одного разу, коли її знову не було за північ і Муталіб уже викурив на балконі пачку сигарет, випливла зі своєї кімнати заспана Клавдія Іванівна, видзвонила по телефону, котра година, й, широко позіхнувши, сказала:

— Загуляла наша дитина.

Муталіб спершу не звернув уваги на ті слова, обізвавсь для годиться:

— Післязавтра екзамен.

— Та при чому тут екзамен? — махнула на нього обома руками Клавдія Іванівна. — Не треба себе дурити. — І, позіхнувши, додала вже ніби сама собі: — Навіть не знайшла хвилини, щоб подзвонити. Це добрі мені екзамени. От шльондра.

— Даремно ви так… про свою дочку, — сказав Муталіб.

— Мені то що, — пхикнула Клавдія Іванівна. — Вона мені дочка. А ось тобі… Ні, ти не мужчина, ніякої гордості.

— Не смійте так говорити про неї! — сказав Муталіб.

— Ну да, у тебе буду питатися, як мені говорити, — Клавдія Іванівна аж затремтіла від утіхи, що допекла йому до живого. — Я у своєму…

Він більше не став її слухати, грюкнув дверима, вийшов на балкон і тут побачив, як до їхнього під’їзду підкотила червона «Лада» і з неї вийшла Іринка. Щось ніби зрушилось Муталібові в грудях, різко і гостро, аж в очах став туман. Якусь хвилину не знав, що робити, куди подітися, жодної думки не було в голові, лише біль у грудях. До тями його привели голоси в коридорі:

— Ой, мамо, я така голодна. А ви вже спите?

— Ще б не виголодатись! — голосно сказала Клавдія Іванівна, щоб чула не тільки дочка. — Знаю, сама була молодою.

— А ми там засиділись, чаю сьорбнули, і все. Вмираю від голоду, — Іринка ще навіть не вловила її натяку.

— Ти б хоч мені не брехала в очі, — сказала Клавдія Іванівна. — Кого-кого, а мене не обдуриш. Біжи це йому скажи.

— А Муталіб ще не спить?

«Зараз піду, — сказав він собі. — Зараз одягнуся й піду назавжди».

Вийшов у коридор і, ні на кого не дивлячись, зняв із вішалки пальто.

— Ти куди, Матулібе? — кинулася до нього Іринка.

— Не знаю.

— Та що тут сталося врешті-решт, скажіть мені! — зиркала вона то на Муталіба, то на матір. — Погризлися? Знову?

— Ні, — сказав він. — Цього разу Клавдія Іванівна не винна.

— А хто?

— Спитай у того, хто тебе привіз, — сказав Муталіб. — Я все бачив.

— Ах, он воно що, — полегшено засміялась Іринка. — Як же я в нього запитаю, я ж не знаю, як його звуть, і не записала номер автомобіля.

І раптом йому стало соромно. Що ж тут незрозуміло, вона впіймала не таксі, а приватне авто; що ж це з ним діється, якщо вірить уже не собі, а Клавдії Іванівні, чортівня якась, та це ж він, він зраджує зараз Іринку, а не вона його, ніби мана яка впала на очі і засліпила.

— Як ти міг подумати таке про мене? — плакала Іринка, коли вони лишилися вдвох у своїй кімнаті, плакала і горнулася мокрим обличчям до його грудей, а він гладив темні і лагідні, як ця їхня ніч, Іринчині коси і з солодкою тугою думав, що не розлюбить цю жінку ніколи.

Тієї ж ночі Іринка сказала, що згодна піти з ним куди він скаже, хай шукає курінь, конуру, що завгодно, аби лиш у парі, у злагоді, аби ніхто не ставав поміж ними. Ось хай-но закінчиться сесія, і під час канікул вони напитають собі квартиру та й заживуть, як у Бога за пазухою.

Так би воно, мабуть, і було, але одна обставина поміняла всі плани.

Незабаром Іринка відчула, що стане матір’ю.

2

У дверях пролунав короткий дзвінок, проте Муталіб ще якусь хвилю так і сидів незрушно з піалою в руці, дивуючись, хто б це міг бути, а коли дзвіночок несміливо диркнув ще раз, Муталіб звівся з повстяного килимка й поволі рушив до дверей.

Відчинив — й аж завмер на порозі, побачивши Степана з Катериною, щось його ніби приголомшило від появи таких гостей, хоча Степана він не забув, згадував його часто, це правда, і сподівався, що той таки приїде. Та зараз Муталіб усе-таки розгубився, навіть якийсь холодок війнув у груди.

Він одразу помітив, як Степан зсунувся з лиця за ці два роки, що минули після їхньої зустрічі, але Муталіба не так схвилювала його худорба, як вощаний колір обличчя; в очах же, обснованих гострими зморшками, світилася крізь жовтизну якась інстинктивна, якась аж собача радість, і відданість, і надія, що Муталіб аж зніяковів од того погляду і вигукнув, як йому здалося, зовсім невесело:

— Степа-ан! Оце молодець, оце… так…

Муталіб ступив за поріг, хотів подати руку, але Степан раптом схитнувся вперед, обняв його за плечі, прошепотів:

— Брате… Я вже думав, що не знайду тебе.

— Що ж ти так довго… збирався? Я давно тебе ждав.

— Та от, ніяк не виходило. Тепер, бач, приїхав. Може, й пізно, не знаю.

— Не пізно, Степане, не пізно. Я радий, що ти нарешті зважився.

— Думка була, що, може, тебе вже і в Києві нема.

— Міг же написати, — сказав Муталіб, і раптом кольнула думка: а ти — не міг? Хоча б написати про те, що змінив адресу. — Ну, що ж це ми стоїмо за порогом, заходьте! — Він подивився на Катерину, яка принишкла серед громаддя клунків, і ледве не свиснув. — А це що таке?

— Та… — знітилася Катерина. — Се, те, в дорогу брали.

І не встиг Муталіб кліпнути, як ті торби почали перекочовувати в коридор.

— Ви ж тут на всьому купованому, а в нас воно росте на городі, — виправдовувалася Катерина, спритно перекидаючи все через поріг. — Яблука гниють під яблунею, картопля вродила така, що зсипати нема куди, горіхи пересихають на мокляки…

— Не треба, я не люблю цього, — сказав Муталіб. — Тут усе є в магазинах, картопля по тринадцять копійок кіло, а ви надриваєтеся.

Він подумав, що сказав дурницю, назвавши ціну, так можна й образити (ніби привезли якусь дешевинку), і додав уже м’якше:

— Не в голодні ж краї їхали.

— Не сердься, — сказав Степан. — Їхали ми не в голодні краї, але їхав я до свого брата, тому й з гостинцем. Не тому, що мені щось треба від тебе.

— Але ж це вдесятьох треба везти, а з твоїм здоров’ям… Як ти себе почуваєш? — спитав Муталіб, хоча й так було видно, що Степана погнала в дорогу безвихідь.

— Кріплюся… Це мої всі плачуть коло мене, а я кріплюся. Вони ще погано мене знають. Ось Катерина не дала й пальцем поворухнути, сама все дотягла.

— Подумаєш, клопіт великий, — сказала Катерина. — З поїзда на таксі, а з таксі у ліфт. Знайшли про що говорити.

— Проходьте в кімнату, — припросив Муталіб. — Я тут саме чаюю. Зараз придумаю щось поснідати.

— Ти й досі сам? — спитав Степан, оглядаючи холостяцьку кімнатку — стіл, завалений книжками, канапа, під стіною повстяний килимок, а на ньому пузатий порцеляновий чайничок і піала.

— Сам, — сказав Муталіб. — У мене все по-старому.

— А там хто — хазяїн? — Степан кивнув на ще одні двері, що вели з коридору.

— Він тут не живе. Кімната замкнута. А як ви знайшли мене? — спитав Муталіб. — Я ж давав ще стару адресу.

— Там нам сказали. Спершу подзвонили, а виявляється, що й номер помінявся. Ну, покаталися трохи. Добре, що ти їм сказав, куди переїхав.

— Уже навчений, — сумно всміхнувся Муталіб. — І куховарити так навчився, що не кожна жінка зуміє. Ви тут посидьте, я швидко.

— Ми не голодні, — сказала Катерина. — Може, вам що, то я зготую. Там же у нас і курка, й картопля… Ви тільки покажіть, де плита.

— Еге, картоплі такої не купиш, — сказав Степан. — На піску в нас росте. — Квола усмішка затремтіла на його жовтому обличчі. — Знаєш, як на неї короп клює? Жаль, що я вже не зміг тобі впіймати його. Сам би приїхав коли-небудь, побачив. Особливо зараз, восени, він жирує.

— Ось вилікуємо тебе — і приїду.

— Коли те ще буде, — зітхнув Степан.

— А взимку на полювання до нас приїжджайте, — сказала Катерина. — Знаєте, який Степан мисливець!

— Ми ще пополюємо з ним, — пообіцяв Муталіб. — Я теж люблю походити лісом. Правда, рушниці не маю.

— Знайдемо. Тільки приїдь, — сказав Степан. — Он і Мостовий питав мене якось: чого це Муталіб не навідується до нас? Може, каже, ви тоді без мене погано його вгостили?

— У вас це вміють. Як він там, дід? Ворушиться?

— Брикає. Восьмий десяток розміняв, а ще головує. Тепер, каже, жовчі немає у мене, то характер — як січавичка.

— Як це? — не зрозумів Муталіб.

— Ну, м’якенький, значить, характер. Тільки погано, каже, що дієту приписали, навіть пива не можна. — Степан помовчав, ніби вагаючись, потім сказав: — Я що хотів спитати тебе, Муталібе… Як же це воно так вийшло, що його тоді не серце вхопило, а викликали тебе.

— Помилка вийшла. Добре, що я до того і з печінкою мав діло, набив руку, а то б… Хтозна, чи й брикав би і досі ваш дід.

— Оце ще й таке буває? — аж стислася Катерина.

— Буває, чого ж. У житті всяке буває.

— Та це ж… — Вона раптом заметушилася і кинулась до своїх торбів. — Тут у нас всі виписки Степанові, лікарняні. За всі роки, я навіть рецепти зберігала, тут усе чисто… Ось! — Катерина вихопила тугий перкалевий згорток і подала Муталібові.

— Охолонь, Катю! — він зупинив її своєю легенькою, сумною усмішкою. — Обдивимось, обстежимо твого Степана так, що помилки не буде. Щоправда, одна неприємність його чекає.

— Яка неприємність? — знов зіщулилась Катерина.

— Інвалідність знімемо.

— Навіщо?

— Прооперуємо — і знімемо інвалідність. Доведеться Степанові піти на роботу.

— Жартуєте, — полегшено зітхнула Катерина.

Муталібові слова піддали їй сили, його настрій вселяв надію, особливо гріло душу те, що він охоче погоджувався приїхати на риболовлю, на полювання, виходить, і думки не припускав про щось погане. Катерина навіть уявила собі на хвилинку, як вони удвох із Степаном повертаються з холодного зимового лісу до їхньої хати, від них віє запахом чистого снігу і чоловічою втомою, і, поки вони сміються, розповідають про свої мисливські походеньки, Катерина готує їм дичину. Потім вони сідають до столу, вечеряють і весело гомонять про всяку всячину, згадують, сміючись, ось цей день, коли Степан із Катериною приїхали до Києва.

— Я все-таки приготую вам щось попоїсти, — сказала Катерина.

— Ні, — похитав головою Муталіб. — Найвидатнішими кулінарами завжди були чоловіки. Давайте вашу картоплю, якщо вже на те пішло. Ваша картопля, а моя дичина, — сказав несподівано, ніби вгадуючи Катеринині думки. — Гайда на кухню.

— Може, я хоч картоплю почищу? — спитала Катерина.

— Це можна.

Згодом вони сиділи за маленьким кухонним столиком, на якому парувало тушковане з картоплею м’ясо, і Муталіб запитав весело:

— Ну, завзятий мисливцю, чи вгадаєш, якого я звіра оце вполював?

— Звичайно.

— Якого ж?

— Баранчика! — сказав Степан. — Тут мене не обдуриш.

— Точно, — засміявся Муталіб. — Тепер я бачу, що з тобою можна йти на полювання. Думав, ти скажеш, коза.

— Баранчика я теж люблю, — сказав Степан. — Ось приїдеш до нас, випишемо в Мостового парочку, то я тобі такий шашлик засмажу, що ну.

— Побачимо. А картопелька ваша славна. Тепер я вірю, що короп її хапає скажено.

— У-у-у, тіки встигай вчасно випустити вудлище. Бо жилку порве, як павутину. А коли вже потягає вудку, вимориться, тоді бери його у підсаку, якщо влізе.

— А бувають такі, що й не влазять?

— Я сам узяв одного до пуда. Катерина не дасть збрехати.

— Авжеж, — підтакнула Катерина. — Я аж злякалася, коли він додому його приніс. Луска така, як оця сільничка.

— Вас послухати, то хоч зараз збирайся на Тікич. У мене аж руки трусяться.

— А ти й зберися, — сказав Степан. — Не пошкодуєш.

— Без тебе?

— Я розкажу, де стати. Скіки тут їхати поїздом… півночі.

— Ні, Степане, хай прооперуємо тебе, а тоді вже. Завтра ляжеш у клініку.

— А без операції ніяк не можна? — спитала з надією Катерина, дивлячись Муталібові в очі, і він знову відчув холодок у грудях — не витримав того погляду, опустив голову.

— Ніяк, — сказав він. — Але чого ти так боїшся? Я попрошу самого Волощука, щоб він подивився Степана. Попрошу навіть, щоб він і операцію зробив. Сьогодні в цілому світі немає кращого хірурга за нього.

— Ні-ні, — сказав Степан. — Якщо вже до цього дійшло, то я хочу, щоб це зробив ти, Муталібе.

— Він так вірить вам, — мовила Катерина. — Тоді, коли ви поїхали, я тільки й чула від нього: Муталіб, Муталіб, брат… Гляньте! Я не хотіла казати, щоб не наврочити, але вашу дичину Степан… У нього давно не було такого апетиту.

— Ну, я ж казав, що чоловіки краще готують.

— Ні, не тому! І кашляти перестав. Він же цілу дорогу бухикав.

— Подумаєш, — сказав Степан. — Підчистив мисочку, а ти вже й завелася. Та я ще можу цілого барана з’їсти!

І знов побачила Катерина: на їхньому подвір’ї палає вогнище, над ним прокручується ціла бараняча туша (колись вона бачила таке в кіно), пахне димком, довкола вогню бігають їхні діти, Катерина незлостиво покрикує на них, а на душі так любо та мило, що весь світ пригорнула б до серця; Степан порається біля баранячої туші, його очі взялися від диму сльозою, але він сміється, підморгує Катерині, мовляв, бач, а я тобі що казав.

Катерині стає тепліше від того вогню, що сама собі уявила, і вона дивиться на Муталіба з надією, але і з острахом.

— А може, ви зараз його послухаєте? — з напругою в голосі спитала Катерина.

Муталіб чує напругу в її голосі, він знає, чого хоче ця жінка, й погоджується.

— Можна, чого ж.

Він попросив Степана роздягнутися, узяв фонендоскоп і знову завважив, яке вощано-жовте його тіло; збоку на шиї сіпалася роздута вена.

Поки він прислухався до Степанових грудей, Катерина не зводила очей з Муталібового обличчя, але воно було непроникним — ні спокою, ні тривоги, нічого не прочитала Катерина на його лиці.

Про що він думав зараз?

Їй стало страшно. Страшно через те, що Катерина раптом зрозуміла одну просту річ: навіть якщо в нього немає ані найменшої надії, Муталіб не скаже про те.

Але надія в нього була. Він був свідком того, коли виживали безнадійно хворі: сам Волощук не міг пояснити, як це вдавалося. Випадок не вкладався в жодну теорію, тоді Волощук казав, що ми, лікарі, завжди повинні вірити у Всевишнього. Ну, може, не в того, що сидить на хмарі, звісивши босі ноги, а в того, що в нас у душі. Одні називають це долею, інші фатумом, ще хтось планидою, але ЦЕ потребує віри.

А ще Муталіб чув, як Волощук казав хворому: «Нас є троє — я, ти і смерть. Якщо ти повіриш у мене і станеш на мій бік, то нас буде двоє і ми здолаємо смерть. А коли ти повіриш їй, то самому мені з вами двома не впоратися». Можливо, саме в другому випадку траплялося, що хворий несподівано помирав од звичайнісінького стенозу — найнижчої форми пороку серця, нескладної, як на тепер, операції.

Колись у Степана теж був стеноз, думав Муталіб, слухаючи його серце, і почався він, швидше за все, з отого купання у крижаній річці, почався, власне, з ангіни, її інфекції. Стафілокок, бактеріальний ендокардит… Авжеж, ми тільки повторюємо ці слова по сто разів на день, а ніхто в цілому світі сьогодні до пуття не скаже, що це таке — стафілокок.

Де ж ти, Степане, був раніше, коли ревматизм з’їдав твоє серце, на що надіявся, чому зволікав, адже все було б набагато простіше навіть… два роки тому, коли ми купалися в Тікичі. Тепер ти дотягнув до компенсаторної недостатності тристулчастого клапана, хоча й це ще не найстрашніше, ми від такого рятуємо, мене непокоїть твоя печінка, Степане, ти такий жовтий… Чого ж ти так довго не їхав, треба було ще тоді, відразу, коли ми з тобою зустрілися. Мабуть, і моя вина в цьому, не зміг переконати тебе… Не зумів… Але є, є ще надія, Степане, тримайся, брате, якщо вже повірив у мене. Нас усе-таки двоє, а вона, костомаха, одна.

— Ну, що? — не втерпіла Катерина, коли він зняв фонендоскоп і мовчав, дивлячись десь у вікно.

— Я чоловік забобонний, — ухилився від прямої відповіді Муталіб. — Не будемо нічого загадувати. Треба обстежитися в клініці. Сьогодні переночуєте в мене, а завтра поїдемо разом.

— Ми підемо в готель, — сказала Катерина.

— Облиште, місця вистачить. А з готелем у Києві не так просто. Думаю, поміститесь на оцій канапі?

— А ти? — обвів очима кімнатку Степан.

— А я все одно сплю на підлозі.

— Як це?

— А так. На підлозі спати корисніше, хіба ти не знав?

— І що… завжди отак спиш? — не вірив Степан.

— Тільки так. То що — домовились?

— Все одно треба шукати якийсь куток. Я Катерину вмовляю, щоб завтра їхала додому, а вона і чути не хоче.

— Кілька днів можна пожити в мене. А я піду до товариша.

— Ні-ні, — забідкалася Катерина. — Де ви таке бачили? Оце б ще не мала сорому та вижила вас із хати. Тут моя тітка двоюрідна живе, у мене все записано, знайду. Та й у готель впроситися можна, я ж не гуляти приїхала, люди зрозуміють, не зоставлять на вулиці. Паспорт є, гроші, чого ж іще? Я про інше хотіла вас попросити, — боязко мовила Катерина й опустила очі.

— Про що?

Вона помовчала, ніби шукаючи слова, потім наважилась, сказала:

— Може б, мене якоюсь хоч прибиральницею взяли у вашу лікарню? — І, помітивши розгубленість на Муталібовому обличчі, заговорила швидко, запально: — Мені ж нічого не треба, ні копієчки не треба, я так, задурно все робитиму. Я повимиваю вам усі підлоги, поперу, попрасую, що треба, я прибиратиму туалети, робитиму все, що скажете, лиш візьміть мене, чуєте, мені ж нічого не треба, тільки ближче б до нього бути, він же в мене, як дитина… — На її очах заблищали сльози, Катерина схлипувала і благально дивилася на Муталіба. — Йому ж і води подати, і подушку підмостити, і те й се, він же пропаде без мене, я знаю, що пропаде. Як стане, бува, уже геть погано, то каже, Катю, посидь коло мене, і за руку мою держиться. Він же через мене і лікарні ті обминав десятою дорогою, я знаю. Візьміть мене, я перероблю вам усю чорну роботу, ніхто й слова поганого про мене не скаже, ось побачите, усе блищатиме, а мені ж за це нічого не треба…

— Катю, — глянув на неї спідлоба Степан. — Годі!

— Хіба ж я погане що кажу? Може, їм якраз і треба яку санітарку, чи що. А я й шити умію.

— Ну до чого тут «шити»? Шити! Порядок же є.

— Я ж тільки спитала, — притихла Катерина.

— Я тебе розумію, — сказав Муталіб. — Та, на жаль, у цьому не можу нічим допомогти. Степан правильно каже: є порядок, і приїжджу людину ніхто отак на роботу не візьме. Тим більше у клініку. Єдине, що я тут можу, Катю, — це зробити так, щоб ти часто бачила Степана. Але не частіше, ніж це потрібно, зрозуміла? І то при одній умові: якщо віднині ти йому більше не подаватимеш води.

— Чого це?

— Бо йому це шкідливо.

— Вода? — зумілася Катерина. — Вода шкідлива?

— Так. Можна змочити губи, не більше. І ніяких кавунів, динь і так далі. Обіцяєш?

Вона мовчки закивала головою, витираючи долонями щоки.

— Ну от і домовились. І ніхто там не вкусить твого Степана, не бійся. Хіба сам яку молодичку вщипне.

— Нехай щипає, мені не жалко, — звела Катерина усміхнені очі, і погляд її затримався на стіні, де висіла невеличка фотографія: дівчатко років трьох притискало до себе ведмедика і здивовано дивилося на Катерину.

— Дочка? — спитала вона.

— Дочка, — сказав Муталіб.

— Видно, бо дуже схожа на вас. Красива дівчинка.

— Дякую.

— Як її звуть?

— Надіра. По-нашому. А тут усі називають Надя.

— Надійка, — сказала Катерина.

— Можна й так.

Муталіб вийшов на балкон і викурив дві сигарети підряд. Щось його мучило. Ні, не давня печаль. Щось у ньому зрушилося сьогодні, але що — не міг зрозуміти.

«Я просто схвильований, — думав Муталіб. — Зараз поїду візьму Надіру і ми підемо з нею до Ботанічного саду годувати білочок. Хай Степан із Катериною побудуть удвох, сьогодні їм більше ніхто не потрібний, а я погуляю з малою. Треба взяти горіхів, вона нічого так не любить, як цокати ними і прикликати білочок. Тиждень її не бачив, а здається, сто років…»

Коли народилась дочка, він думав, що тепер усе буде інакше, вгамується нарешті Клавдія Іванівна зі своєю «розвідною» пристрастю, притихнуть сварки, бо й сам він уже розважливіше і мудріше дивитиметься на життя, на цей світ, розрізняючи його суєтні марноти і справжній смисл, межа між якими стала для нього чіткішою, коли з’явилося це маленьке писклятко. Те, на що не спромоглися троє дорослих людей, допоможе їм зробити немовля, чиї пелюшки, розвішені на балконі, промовляють більше за всі крилаті слова, і якщо ту мову розуміє так, як і він, Ірина, якщо бодай дещицю з того почує Клавдія Іванівна, то ці пелюшки, що розвіваються на балконі, думав Муталіб, стануть білими прапорами примирення, котрі принесуть у цей дім порозуміння і злагоду.

Проте сподівання його виявилися марними, і, щоб переконатися в цьому, недовго довелося чекати: суперечка спалахнула уже на родинах, які вирішено було відзначити у тісному колі, без зайвих гостей, щоб не занесли якоїсь хвороби (дитина ж у домі). Із цим погодилася навіть Клавдія Іванівна, котра все-таки дещо почерпнула з журналу «Здоровье», щоправда, поривалася запросити бодай Оприщенків, та Муталіб сказав ні, Семена Семеновича йому досить на роботі, і його підтримала Іринка: вона не збирається скликати «жерців» (так Іринка називала охочих добре попоїсти), а тим більше в Оприщенчихи таке заздрісне око, що їй не можна показувати навіть дитячу дульку.

Тож нікого з чужих не було, лише прилетів з Ташкента Сахіб, навіз таку гору динь, винограду, інжиру, гранатів, що й Клавдія Іванівна розчулилась, зустріла його, як найближчого родича, ледь не кинулася цілувати і, коли Сахіб урочисто вручив їй свою чергову тоненьку книжечку поезій (краще б видав одну, та товстеньку, подумала Клавдія Іванівна), сказала:

— Тут, мабуть, щось дуже цікаве, жаль, що я не можу прочитати. Взагалі мені подобаються східні поети, особливо цей… як його… Ну ім’я у нього дивне таке… їстівне.

— Їстівне? — здивовано перепитав Сахіб.

— Атож, зараз… згадаю. Диви, забула, я ж їх їла колись.

— Омар Хайям? — підказав Муталіб.

— Точно, Омар! — зраділа Клавдія Іванівна. — Я ж їх їла колись, а це, бач, вилетіло з голови. То в цього Омара, скажу вам, гарні вірші, не вірші, а тости, можна сказати.

— У моїй книжечці тостів, на жаль, немає, — дещо розчаровано сказав Сахіб, усміхаючись краєчком ока до Муталіба. — Та й ім’я у мене не їстівне.

— Нічого, — заспокоїла його Клавдія Іванівна, общипуючи туге виноградне гроно — так захопилася ним, що пропустила мимо вух легеньку шпильку. — Нічого, я все одно там і слова не второпаю.

— Не переживайте. Ось підросте ваша внучка, то й перекладатиме вам, — сказав Сахіб.

— Думаєте, вона знатиме узбецьку? — високо звела брови Клавдія Іванівна.

— Звичайно.

— Звідки?

— Муталіб навчить.

— Навіщо? У Києві немає узбецької школи. Навіщо їй ця мова? Що вона з неї матиме?

— Багато наших геніїв не вчилися в школі, — сказав Муталіб. — Жили на чужині, далеко від рідної домівки, але…

— Ну, знаєте, — перебила його Клавдія Іванівна. — Моя внучка у своєму домі.

У цей час у сусідній кімнаті заплакало немовля, й Іринка, яка напружено дослухалася розмови, побігла до нього.

— Бачте, — сказав Сахіб. — Воно навіть плаче по-узбецькому.

— Як це? — злякалася Клавдія Іванівна.

— А так. Чого це, каже, ви лишили мене саму, мені тут нудно. Хіба ви не розумієте?

— Ох, я думала справді, — полегшено віддихнула Клавдія Іванівна. — Ви мене не лякайте.

Вона взяла скибку дині і, порізавши її срібним ножиком на рівненькі часточки, акуратно посилала до рота.

— Що я дуже люблю, то це ваші фрукти, — щиро сказала Клавдія Іванівна. — Уже і їсти нема куди, а відірватись не можу, ну, мед, а не диня. Як воно росте із землі таке диво?

— До речі, Клавдіє Іванівно, а знаєте, як узбецькою мовою називають диню? — спитав Сахіб.

— Звідки мені знати?

— Кавун!

— Та ну! — здивувалася Клавдія Іванівна.

— Так. У нас на диню кажуть кавун.

— Хто ж це так перекрутив?

— Не знаю, але, як ти її не називай, диня однаково солодка.

Сахіб знов лише краєчком ока усміхнувся до брата.

Муталіб сидів як на голках — потерпав, що Сахіб не витримає і прохопиться зайвим словом, од якого теща спалахне, як сірник, або ж сама Клавдія Іванівна вивезе таке, чого не стерпить Сахіб, і тоді ця тонка нитка розмови перетвориться на бікфордів шнур. Муталібові було прикро від того побоювання, яке не полишало його під час усієї розмови, він соромився його, як приниження, соромився, що Сахіб зараз угадує його стан, проте й позбутися того принизливого остраху чи бодай приховати його від брата не міг. Він знав, що коли зараз вибухне скандал, то це буде зовсім не те, що спалахувало між ним і Клавдією Іванівною через криво забитий цвях чи погано закручений кран, це буде сварка, яка зачепить їх усіх, навіть оте писклятко, котре може лишитися без материнського молока, що перегорить в Іринчиних грудях од хвилювання. Ліпше вже догідливо змовчати перед тещею, думав Муталіб, стерпіти все заради цього пискляти, яке ще й імені свого не має, Сахіб зрозуміє і пробачить, він мій брат, мій найрідніший брат, котрий, пам’ятаєш, тоді, коли здавалося, що ти сирота без роду і племені, лишився один як перст на цім світі, тоді Сахіб прилетів до тебе за тисячі кілометрів; пам’ятаєш, як приземлився літак із Ташкента, і ти не витримав, побіг через усі бар’єри, через усі злітні смуги до того літака. А назустріч тобі йшов брат, твій рідний брат Сахіб, найкрасивіший у світі — у модному крислатому капелюсі, якого притримував обома руками, бо над аеродромом гуляв такий вітер, що валив з ніг, і коли Сахіб обняв тебе, то вітер зірвав у нього з голови капелюх і поніс, як осінній листок, через увесь аеродром, а Сахіб сміявся, показував йому пальцем услід — диви, диви! — і реготав, сміявся, а в тебе з очей котилися сльози і ти радів, що такий вітрюган над аеродромом, бо можна сказати — це вітер нагнав сльозу.

Але Сахіб тоді здогадався, він про щось здогадався, якщо після того став прилітати до нього так часто, що, либонь, витрачав на квитки усі свої гонорари. Його мудрий Сахіб, він усе зрозуміє…

Ось і тепер, ніби вгадуючи Муталібові думки, він чемно взяв із рук Клавдії Іванівни гранат.

— Дозвольте, я покажу вам, як це робиться, — сказав Сахіб. — Щоб ви не мали мороки із зернятками, — всміхнувся краєчком ока, мовби побоювався, що Клавдія Іванівна почне споживати гранат з ножем і виделкою. Ретельно обтиснув долонями плід з усіх боків, так якби сніжку ліпив, потім прорізав тугу шкірку і витиснув сік граната у склянку.

— Прошу вас, Клавдіє Іванівно, — подав за східним звичаєм обома руками напій, що червоно горів, запалюючи прозорий кришталь.

— Божественно, — сказала Клавдія Іванівна по тому, як зробила маленький, обережний ковток. — І пити шкода, так смачно.

— Що це ти, мамо, прихвалюєш? — зайшла до кімнати Іринка, притримуючи на грудях тіснуватий халатик: після пологів трохи розповніла, і розстібався ґудзик.

— Заснула? — спитав Муталіб.

— Заснула. Поки не виголодається.

— А ось на покуштуй, — простягла їй склянку Клавдія Іванівна. — Напій богів.

— Вино? Мені не можна.

— Такого вина тобі треба випивати щодня хоча б скляночку, — сказав Сахіб. — Тоді ваша доця, а моя племінниця, не знатиме, що таке хвороби. Це, мій дорогий Авіценна, — звернувся він до Муталіба, — ти знаєш краще за мене. Пригадуєш ту легенду?

— Так, — сказав Муталіб. — То не легенда, то правдива історія.

— Розкажи, — попросила Іринка.

— В одній родині захворіла дитина. Що не робили батьки, до яких знахарів і зцілителів не зверталися — нічого не допомагало. Нарешті прийшов до них один знаменитий лікар. Та тільки ступив на подвір’я, як тут же спинився і повернув назад. «Я нічим не можу допомогти», — сказав він.

«Чому? — розгублено спитав батько. — Адже ви ще не бачили моєї хворої дитини?» — «Дарма, — відказав лікар. — Досить того, що я побачив у вашому дворі гранатове дерево. Якщо вашій дитині не допомогли його плоди, то тут безсилий і сам Аллах».

— Сумна історія, — сказала Іринка.

— Пий, сестричко, цей напій частіше і не знатимеш ніякого лиха, — Сахіб витиснув ще один гранат у склянку.

— На жаль, у нашому дворі не росте гранатове дерево, — сказала Клавдія Іванівна.

— Хай це буде на моїй совісті, — мовив Сахіб. — Я присилатиму для своєї племіннички.

— Вони такі дорогі, — сказала Клавдія Іванівна. — А скільки заробляють поети, якщо не секрет?

— Поети не заробляють.

— Як не заробляють?

— Поети пишуть вірші, — сказав Сахіб.

— Але ж і їм треба щось їсти!

— Звичайно.

— Ви хочете сказати, що ці книжечки ви дурно писали?

— Не знаю. То не мені судити.

«Ач, як викручується, — подумала Клавдія Іванівна. — Такого на голий гачок не візьмеш. Паками, видно, загрібає, а прибідняється, щоб часом не попросили чого; думає, будемо жебрати перед ним. Гранати він пришле… Міг би й машину купити своєму братику, якщо вже той вдався такою розмазнею, що не вміє крутитися. Порядний, бач, дуже, знаємо цих порядних та чесних. Вони порядністю лінь свою прикривають, чесністю прикривають боягузтво, аби часом чогось не вийшло, аби за руку не вхопили, бо не вистачає ж кебети зробити все так, щоб і комар носа не підточив, от і бояться. Якби їм гарантія, що ніде нічого не випливе, то вони б перші хапали, та оскільки такої гарантії ніхто не дає, не давав і давати не буде, то й сидять собі нищечком, нікуди не рипаються, порядністю вихваляються. А воно, виявляється, порядним найлегше бути, так-так, он і в книжках пишуть, що чесним найкраще живеться, і ніхто, бач, не скаже уголос, що, людоньки добрі, це ж не порядність, це звичайнісінька лінь першої марки».

Раніше Клавдія Іванівна не раз натякала своєму зятеві, що деяким лікарям приносять не лише квіти, що дехто без дисертацій і звань живе, як бобер у салі, не гірше, ніж його Волощук, коли не краще, а він на ту її мову дивиться, як баран на нові ворота, ніби не второпає, до чого вона веде, а потім, правда, і каже:

— Хіба можна, Клавдіє Іванівно, брати в одну долоню хабара і людське серце?

— До чого тут хабар? Не бачу нічого поганого, якщо людина робить тобі подарунок, щиро, з почуттям вдячності. Який же це хабар? Навпаки, ти їй прикрість робиш, коли відмовляєшся, ображаєш її, тоді вона почувається як обпльована і тремтить від страху, коли йде під твій ніж. Так, тремтить, по собі знаю, як вирізали апендицит і такий божок, як оце ти, не взяв у мене конверт, то ледве пережила ту операцію, ледве не вмерла ще до того, як мене поклали на стіл.

— Та за що платити, не розумію? Невже ви думаєте, що коли не дасте мені гроші, то я поведу скальпелем не вздовж, а впоперек там, де не треба. Абсурд якийсь. Я оперую так, як умію, й інакше не можу, навіть якби хотів. І ніхто не може! Повірте мені, що умільцеві робити бездоганно легше, аніж робити недбало. А того, хто цього робити не вміє, грошима не навчиш, мільйони йому давай — не поможе.

— Е, ні, тут часом і погляд ласкавий багато значить, а що вже казати про догляд, людську увагу. Та що ти мені голову дуриш, хіба я не знаю, що навіть сестра чи няня, якщо обійдеш її увагою, то не підійде до тебе, гукай — не догукаєшся.

— Догляд багато важить, тут ваша правда, Клавдіє Іванівно, — сказав Муталіб. — Ви´ходити хворого після операції часом важче, ніж прооперувати. Іноді тут доходить до парадоксів. Ви можете собі таке уявити, що людині роблять унікальну операцію, повертають її з того світу, а потім ця людина помирає від нестачі марлі? Ось які бувають трагедії через хапуг і здирників, привчених до дармового добра отією, як ви кажете, увагою.

— Я не кажу про здирників, — заперечила Клавдія Іванівна. — Я кажу про звичайну людську вдячність.

— Не називайте це вдячністю! Ви говорите про те, що виходить за межі порядності.

— Ну і їж свою порядність, — зі злістю сказала Клавдія Іванівна. — Добре сидіти у когось на шиї і патякати про порядність.

— Ви хочете сказати, що я сиджу на вашій шиї? Я все-таки працюю і маю платню, якої нам з Іринкою вистачає.

— Прийшов на все готове, то й вистачає. А якби тобі довелося зробити у квартирі ремонт, купити меблі, телевізор, та що там телевізор, ложка, якою їси, і та коштує грошей, а твоєї зарплати вистачає хіба що тобі на куриво. Якби мені все підносили отак під ніс, годували, обпирали, то я теж говорила б про високі матерії. Це легше всього! — Лице Клавдії Іванівни набирало такого кольору, ніби вона стояла під зеленим абажуром. — А так мушу крутитись, як муха в окропі, і не заради себе: тільки за дублянку твоєї жіночки я заплатила стільки, що ти за рік не заробиш.

— Ми вас не просили, — сказав Муталіб.

— Ти не просив, а вона просила. І я її розумію, вона жінка. Ти хотів, щоб вона в куфайці ходила? Та якби не я, Іринка тебе давно покинула б. Хоча б уже твої родичі чим помогли, а то ж ні, бач, забули, що ти на світі живеш. А сидять, мабуть, не на хлібі й воді, не такі порядні, як ти.

— Ви, Клавдіє Іванівно, моїх родичів не чіпайте, — гостро сказав Муталіб. — Вони чесні люди.

— Чесні? А я, виходить, нечесна! Чого ж ти всім користуєшся у моєму домі, якщо ти чесний, а я ні. Я на твоєму місці тут і дня не жила б! Зібрала б у торбу драні шкарпетки, в яких ти прийшов до нас, і пішла б собі до чесних. Мовчиш? Немає чого сказати?

Він пішов би, пішов би разом з Іринкою, якби не чекали тоді оце немовля, що зараз безтурботно спить у візочку і не здогадується про житейські бурі, од яких його так хотілося б уберегти. Його ще не було, цього пискляти, та вже тоді довелося терпіти заради нього образи й приниження, як і тепер, хоча Клавдія Іванівна після народження внучки трохи вгомонилася, навіть Сахіба зустріла, як родича, і дивися, як любенько з ним гомонить, смакуючи золотавий інжир, недавно зірваний з дерева.

— А знаєте, — сказав Сахіб, — я пам’ятаю, коли ось таким пуцьвірінком був Муталіб. Тоді я дуже завинив перед ним. На волосину від загибелі був мій маленький братик, та, видно, народився в сорочці. Один шанс із тисячі був, і він йому випав.

— А ти мені й не розказував, — широко розплющеними очима дивилася на Муталіба Іринка. Над її верхньою губою червоніла смужечка гранатового соку.

— Мабуть, посоромився, — загадково усміхнувся Сахіб. — Даремно, я пишався б таким жеребом.

— Я ж того не пам’ятаю, — сказав Муталіб. — Чув од тебе, від мами.

— Так, мама тоді перелякалася на смерть. А тобі було місяців зо два, не більше.

— Таж розказуй швидше! — підігнала його Іринка.

— Ти, сестричко, мусиш мені подякувати — я частенько був коло твого чоловіка за няньку, хоча й сам тоді мав чотири роки. Було, мама завжди порається, а мене просить погойдати Муталіба в колисці. Того дня вона збиралася щось обмазувати, бо замісила глину з кізяком у казаночку. Поставила того казаночка на долівку, а сама десь вибігла на хвилину. «Поколиши дитину», — сказала. Ну, я радий старатися, так розгойдав колиску, що бідна дитина вилетіла з неї і сторчма полетіла додолу. Але, уявіть собі, що попала оцією світлою голівкою точнісінько в казанок з кізяками — і тим врятувалася.

— Ай-я-яй, — Клавдія Іванівна зморщила носа і перестала жувати. — Прямо-таки в кізяки?

— Ну, мамо… — знітилась Іринка.

— А що я такого кажу? — знизала плечима Клавдія Іванівна і взяла ще одне гроно винограду. — Може, ти мені взагалі заборониш розмовляти?

«Починається», — подумав Муталіб, але Клавдія Іванівна раптом притихла, спіткнувшись об якусь думку, й сказала:

— Треба ж якось назвати наше дитятко.

— Авжеж, — зрадів Сахіб, — можемо зараз гуртом і назвати.

— Ми вже тут радилися з Іринкою, — сказав Муталіб.

— Без мене? — знов перестала жувати Клавдія Іванівна. — І до чого домовились?

— Мені подобається ім’я Надіра, — обережно мовив Муталіб.

— Що-о-о? Яка діра?

— Ну, мамо…

— Чудове ім’я, — сказав Сахіб. — Так звали нашу велику поетесу. І вам, Клавдіє Іванівно, як шанувальниці Омара Хайяма і східної поезії взагалі, це мусило б сподобатися. Надіра. Ніжне і горде ім’я.

— Ірино, ти чуєш, що вони говорять? — злякано спитала Клавдія Іванівна. — І це про нашу дитину.

— А що? Нормальне ім’я, — сказала Іринка, — Надіра. У ньому вміщується і моє. Принаймні це краще, ніж якась там Майка чи Анжеліка.

— Та з неї ж діти у школі сміятимуться! А в садочку і не вимовлять такого — про це ти подумала?

— Звичайно. У нас її можна звати Надя чи навіть Іра, — сказала Іринка. — Не обов’язково ж показувати метрику дітлахам. Мені це ім’я подобається. І Муталібові теж.

— Ще б Муталібові не подобалося, — хмикнула Клавдія Іванівна і демонстративно поклала недощипане виноградне гроно на тацю. — А того й немає, щоб з рідною матір’ю порадитися. Ну да, ну да, мати ж — заклятий ворог! Це як тобі сережки чи дублянку треба, то ти зразу до матері біжиш, а так — можна й обійтися, так я порожнє місце.

— Ми ж оце й радимося з тобою, — сказала Іринка. — Чого ти відразу заводишся? Я просто дивуюся з тебе.

— Вона ще й дивується! Вп’яла в мене свої безсоромні очі й дивується. Ну, підожди, ти ще попросиш щось у мене, — Клавдія Іванівна схопилася з-за столу, всім своїм виглядом показуючи, що їй тут більше нема про що розмовляти.

— Не гарячіться, — чемно сказав Сахіб. — Ще ж нічого не вирішено, може, якраз ви запропонуєте щось краще. Хоча мені здається, що дівчинка далеко від нашого краю, то хай хоч ім’я має узбецьке.

— Далеко?.. — Клавдія Іванівна була вже мов те полум’я, що чим більше його гаси, тим лютіше воно розгоряється.

— Перестань, мамо! — заблагала Іринка.

— А ти мені рота не затикай! Я не в гостях, я в себе вдома і не дозволю, щоб мною командували. Повсідалися мені на шию та ще й командують, ніякого стида, ніякої гордості. А ти ще заплачеш, — помахала вона пальцем перед самісіньким носом в Іринки. — Гірко заплачеш, та пізно буде. Не зоглядишся, як він тебе сам покине. Ох, згадаєш оці мої слова ще не раз!

Клавдія Іванівна так грюкнула дверима, що жалібно задзеленчали кришталеві підвіски на люстрі, і на якийсь час «у її домі» залягла мертва тиша.

А потім голосно заплакало дитя.

Заплакала Надіра.

3

У палаті, куди поклали Степана, було ще два чоловіки: молодий хлопчина Валерка (сам так назвався, коли знайомились) — меткий, хвацький парубок, слюсар із якогось миколаївського заводу, котрий, здавалося, потрапив не до клініки серцевої хірургії, а до будинку відпочинку. Навідріз відмовився від вилинялої лікарняної піжами і ходив у новенькому спортивному костюмі з генеральськими лампасами, залицявся до сестричок і подовгу пропадав десь на просторому лікарняному подвір’ї.

Другим сусідою по палаті був старенький пенсіонер Стратон Митрофанович, щупленький, акуратний і сивий, як голуб, чоловічок, до якого щодня приходила така ж старенька, охайна і сива, як голубка, дружина Євдокія Прокопівна (жили вони в Києві), приносила курячі бульйони, терті сири, голубці, апельсини і всяку всячину, допитувалась, чи Стратон Митрофанович усе те з’їдає, а він кивав маленькою акуратною, як у голуба, голівкою, змовницьки і трохи злякано поглядаючи на Валерку. Той на апетит не скаржився і по-панібратському приймав од Стратона Митрофановича ті гостинці, адже його рідня була далеко від Києва.

У Валерки знайшли стеноз, якраз те, що було у Степана років десять тому, і, розпитавши у молоденьких сестер (їм він більше вірив, ніж лікарям), що це таке і чим воно пахне, Валерка заспокоївся остаточно і якось жартома навіть запропонував Стратону Митрофановичу:

— Слиш, батя, може, я той… — значуще кашлянув Валерка. — У лавку збігаю? Тут недалеко, я вже розвідав.

— Я цієї зарази і при здоров’ї не пив, — не прийняв його жарту Стратон Митрофанович. — А тепер тим більше.

— Мабуть, Прокопівна не позволяла? — зробив висновок Валерка. — Моя мене теж гризе, але я такий, що на мене де сядеш, там і злізеш. А що, робиш, як віл, а їм усе мало. Знаєш, Митрофановичу, скільки я заробляю? Три куски чистими. Та ще халтура якась підвернеться, а ти ж як думав?

— Ні, діло не в Прокопівні, — Стратон Митрофанович зовсім не ображався за Валерчине панібратське тикання, але трошки ніяковів: не звик до такого. — Не йшла вона мені, холера, і все. Ото лиш на фронті, — із сумом сказав Стратон Митрофанович. Легенько повернувся на бік, так що й ліжко під ним не скрипнуло, і подивився Валерці в очі. — Був у мене на фронті друг, був… Нас одним снарядом накрило. Тільки його відразу, а я от ношу той осколок під серцем уже більше як сорок років. І навіть не знав про нього, недавно виявили. Часом боліло, але думав, що то болить мені не залізо, думав, душа болить, синку. Ось так.

Стратон Митрофанович помовчав, дивлячись десь уже в себе, мовив тихо:

— А може, то вона і боліла. Бо рана не так болить, від рани зубами скрегочеш, а це ні. Бувало, так заниє, що аж заплачу. Соромно навіть перед собою, а от нічого не можу вдіяти. Ні, це не осколок. Ось його витягнуть, то що — хіба ж я іншим стану? Ні, не стану. Та й не хотів би.

— Мій батько теж пройшов усю війну, — сказав Степан сухим голосом. Сухо було на губах, у роті, в горлі, в усьому тілі так було сухо, що він не міг дивитися на зеленувату рідину, яка поволеньки сочилася з крапельниці в його вени. — Пройшов, каже, стільки фронтів і ніде не заплакав, а тепер став таким тонкосльозим, що страшно. Оце й мене випроводжали сюди, то місця собі не знаходив. Не сьогодні-взавтра приїде, ось побачите. Не видержить старий.

— Це не страшно, сльози… — сказав Стратон Митрофанович. — Страшно, коли їх нема.

— А де ви, Митрофановичу, працювали? — Валерка теж став серйозним і сам не помітив, як звернувся до Стратона Митрофановича на «ви».

— Де працював? Цілий вік просидів, можна сказати, за одним столом. В архіві. До останнього дня. Він тут недалечко, на Солом’янці. Історичний архів.

— Цікаво було? — простодушно спитав Валерка.

— І ще б сидів, якби не підвело здоров’я. Але… віта бревіс ест.

— Що?

— Життя коротке, казали римляни. Я все життя вивчав документи, писані латиною. Таку мав спеціалізацію. Читав, читав ті документи та так і не начитався. Книжку хотів написати, історичну, правдиву. Але… життя коротке. Вічна лише історія наша. І знаєте, хлопці, я ніколи нікому не говорив цього, а вам скажу: мені здається, що навіть звичайнісінький історичний підручник мусить писати одна людина, писати з душею, а не викладати голі факти. Тоді така історія читатиметься з любов’ю. Нам потрібні сучасні Геродоти, Фукідіди, Хоренаці!.. Розумієте?

— Я не знаю, хто це такі, — щиро сказав Валерка.

— Ну, я от розкажу вам цікавіше. Вичитав із судових актів вісімнадцятого сторіччя. Був такий польський магнат Станіслав Потоцький, може, чули.

— Чули, чого ж, — сказав Степан. — Недалеко від нашого села і досі зберігаються руїни замку Потоцьких. Ми там любили гратись малими.

— От-от, — зрадів Стратон Митрофанович і звівся на лікті. На його білому чолі виступили цяточки поту. — І от їхав цей Станіслав Потоцький берлином до Києва, з охороною, звичайно, а недалечко від Василькова, де була митниця, перестріли його гайдамаки. Коліївщину тоді вже задушили, проте в лісах ще гуляли невеличкі ватаги, щоб декому не дуже спокійно жилося. І от перестріли вони Потоцького і в першу чергу, ясна річ, накинулися на його охоронців. Скрутили їх, а кучерові, який поривався схарапудити коней і погнати їх з берлином, всипали добрих нагаїв. І що ж ви думаєте: виходить із берлина Станіслав Потоцький, всміхається криво, знімає з руки золотий перстень-печатку з ініціалами «SP» і подає його нападникам: «Візьміть, — каже, — моє срібло-злото, візьміть усе, що тут є, але не смійте бити людину!» Ось як сказав цей панок, котрий пив кров із тисяч і тисяч людей! — посуворішав голосом Стратон Митрофанович. — «Не смійте бити людину!» — сказав він про свого кучера. Яке лицемірство! Яке вишукане лукавство! Наші хлопці-гайдамаки аж отетеріли від такої доброти. Вони так розгубилися, що відпустили Потоцького живим. Нас завжди підводила надмірна довіра. Звиклі дотримувати свого слова, виховані на лицарській честі, ми беззастережно вірили навіть своїм ворогам, а потім це нам вилазило боком!

Стратон Митрофанович розгарячився, уже сів у ліжку, щоб краще бачити Степана й Валерку, і, перевівши подих, сказав:

— І щоб усе це зрозуміти, треба знати не хронологію, а живі подробиці історії, вся суть у подробицях, і ота крива посмішка, з якою Станіслав Потоцький простягав свій золотий перстень-печатку, боронячи кучера, промовляє мені більше, ніж суха хронологія тих подій.

Видно було, що ця розповідь притомила Стратона Митрофановича, він знов ліг, поклавши на груди руки, і вони, його маленькі білі руки, схвильовано бгали краї простирадла, приховуючи тремтіння.

— А далі? — спитав Валерка.

— Що далі?

— Що було з ними?

— З ким? — не зрозумів Стратон Митрофанович.

— Ну, з усіма… В цій історії.

— А, — він якось розчаровано махнув рукою. — Розв’язка банальна. Прикра для нас із вами, хоча й типова.

— І все-таки?

— Гайдамаків, котрі перепинили берлин, упіймали. Станіслав Потоцький, цей тонкий «гуманіст», і далі пив нашу кров, а тих довірливих хлопців і згубив отой його перстень. Хтось із них хотів його збути, але попався. Перстень був мічений, на ньому вигравіювані ініціали «SP» — Станіслав Потоцький. Через них і попався той сіромаха. Чого вже наш народ ніколи не вмів, то це — торгувати, — сказав Стратон Митрофанович і, помовчавши, повторив: — Так, торгувати ми ніколи не вміли, ні продавати, ні купувати. Он скільки усмішок та анекдотів попридумував народ про нашу нетямущість у цьому ділі. Всілякі зайди дурили нас на кожному кроці. Але в історії, яку я вам розповів, нічого смішного не було, сумна це історія. Той перстень навів посіпак на слід гайдамаків, їх оточили великими силами, схопили і кинули до в’язниці, а Станіславу Потоцькому знов одягли на пальчик золоту печатку, так що й тут він нічого не втратив.

— Тре’ було йому зразу скрутити в’язи! — сказав Валерка й руками показав, як це робиться.

— Треба було, — погодився Стратон Митрофанович. — Про це, мабуть, наші сіроми подумали, коли вже сиділи за ґратами. Пізно подумали.

— І більше нічого про них не було в тому… документі? — спитав Валерка.

Стратон Митрофанович мовчки дивився у стелю, ніби й не чув запитання, потім заплющив очі, білі руки, складені на грудях, рівно здіймалися від дихання, і коли вже здавалося, що він задрімав, сказав, не розплющуючи очей:

— Було. Чому ж не було… — якось невпевнено так сказав, ніби крізь сон. — Потім, коли гайдамаки сиділи у в’язниці, прийшла до одного з них на побачення мати… чи кохана дівчина… — завагався Стратон Митрофанович. — Ні, таки мати. Так от, прийшла вона до сина, якось упросилася провідати його, видно, підкупила наглядачів, і пронесла під одягом зброю. Пістоля пронесла якимось дивом. Завдяки тому пістолю хлопцям удалося втекти з неволі. Авжеж, вони втекли, — сказав Стратон Митрофанович, мовби запевняючи самого себе, і Степанові здалося, що тут він уже додає трохи такого, чого, мабуть, і не було в тих давніх судових актах, чого, мабуть, тільки б йому хотілося і про що він написав би, напевно, в отій своїй омріяній книзі. Так чи так, але було в цій історії щось і від самого Стратона Митрофановича, навіть оту криву усмішечку Станіслава Потоцького навряд чи фіксували судові папери, але без неї, посмішки лицеміра, ця історія не була б такою правдивою.

— А ви напишіть, напишіть таку книгу, — сказав Степан. — Знаєте, як інтересно буде. Ви ось трошки розповіли, та й то я… ніби все це побачив. Наче був там разом із ними. Напишіть, Стратоне Митрофановичу.

— Не встигну, — похитав він головою.

— Чого ж, от зроблять вам операцію, ви вже на пенсії, тільки писати. Воно ж у вас уже в голові готове, зосталося лиш записати.

— Ні, — сказав Стратон Митрофанович. — Я багато дрібніших речей не встиг зробити, та й того уже не вдасться. І часу ж зовсім не марнував, не згаяв ані хвилинки. Я, Валерко, не те що в чарку не заглядав, а, віриш, не пригадую, коли востаннє був у кіно. За всеньке життя я разів зо два сходив до театру і то дивився щось таке поганеньке, що й не згадаю. Пригадую лише святково вбраних глядачів, які ходять туди не тільки подивитися, але й себе показати. Я ні разу не вибрався до лісу, щоб просто самому походити, подумати, а може, й спочити. Все відкладав на потім, хай, думав, устигну, не останній же день живу, ще встигну. Я от про ліс кажу… Та який там ліс, коли навіть не зміг… — Стратон Митрофанович якось жалібно усміхнувся, стишено мовив: — Таке, що й казати соромно. Не знаю.

Ніхто його не підганяв і, помовчавши, він таки зважився і так, жалібно усміхаючись до самого себе, продовжив:

— Я, хлопці, з роботи повертався завжди восьмим трамваєм, може, ви знаєте цей маршрут, бо «вісімкою» ж і сюди, до лікарні, часто добираються. І їхав до кінцевої зупинки, а там пересідав на метро. Так от, до метро я щовечора йшов мимо Ботанічного саду. А він, цей сад, обнесений металевою огорожею, крізь яку все видно, але перелізти не перелізеш, треба далеко обходити. І от коли я не йду повз ту огорожу, то завжди зір мій наче магнітом притягує одна місцина — така невеличка балочка, поросла густими кущами і папороттю. Ну, звичайнісінька собі балочка, на світі таких, мабуть, не злічити, а от щось вабить мене туди, і все. Наче якусь таємницю будить у душі. Може, тому, що ту балочку видно тільки зверху, а далі вона ховається за кущами, деревами, травами. Ні, — похитав головою Стратон Митрофанович. — Зі споду її і взимку не видно, але взимку мене це не хвилювало. А от як надходить літо, коли там усе береться густою зеленню, ну, якась химера находить на мене. Стану й дивлюся на ту балочку, заглядаю крізь огорожу, наче злодій у чужий садок. А люди біжать од трамвая мимо мене, тоді хтось стане й собі подивиться, та, нічого цікавого не побачивши, зниже плечима й біжить собі далі. Ну, звісно, то ж була тільки моя химера, про неї не розповідав нікому, навіть Євдокії Прокопівні, оце лиш вам. Соромивсь, чи що? — здивувався сам собі Стратон Митрофанович. — Бо таки й правда, хтозна, чи всяк тебе зрозуміє, коли таке розкажеш. Стою я, значить, біля тієї огорожі, і таке мені мариться… Чи то через ту папороть листату, височезну, чи, може, через те, що балочці дна не видно, але ввижається, ніби там, у глибині саду, починається якийсь казковий, небачений мною ліс з величезними деревами, з дивовижними рослинами, з дикими хащами, темними озерцями… Ну, не ліс, а старезний, незайманий праліс, — раптом сказав Стратон Митрофанович і не помітив, як насторожився Степан, аж голка від крапельниці гостро ворухнулась у вені. — І знаю ж, розумом знаю, що все це не так, що там звичайний ботанічний куточок, а от кортить мені туди зазирнути, хоч умри. А потім подумаю, що це ж треба обійти он таку огорожу, потім ще садом стільки пройти, тоді спускатись у балочку та назад вертатися… Ні, думаю, хай якось іншим разом. Хай. Встигну ще. Тут ось стільки важливих справ, а тобі заманулось блукати. Потім, потім. І, ви вірите, отак кільканадцять років проходив повз ту місцину, а жодного разу туди не зайшов. Жодного разу. І не знаю тепер, чи й зайду ще коли.

Стратон Митрофанович притих, лице його було білим, як і руки, волосся і та подушка, на яку він поклав свою маленьку голубину голівку, і зоддалік було добре видно тільки зажурені очі, які ніби жили своїм, окремішнім життям, цураючись немічного тіла.

— А ти, Степане, кажеш про книжку… — зітхнув він. — Ні, не буде її, це вже я точно знаю.

— А я вчора лазив через огорожу, — вискочив, як Пилип з конопель, Валерка. — Тут же коло нас цвинтар, то я перемахнув, позаглядав трохи. Там стільки пам’ятників усяких!

— Ага, Байкове кладовище, — сказав Стратон Митрофанович. — Теж збирався не раз походити по ньому. Багато спочиває там людей, яким хотів поклонитися.

— Теж придумали, хе, чудаки, — крутнув головою Валерка. — Поставили лікарню коло цвинтаря. Мовляв, спершу сюди, а потім туди.

— Нічого, — сказав Стратон Митрофанович. — У цьому щось є. Треба по-філософському дивитися на життя. Про смерть також мусить пам’ятати людина. Мусить бути готовою до неї. Тоді не так страшно. Так що в цьому щось є, даремно ти, Валерію, ремствуєш.

— Ти що, батя, — знов перейшов на «ти» Валерка, — вмирати завжди страшно. Хіба ти не боїшся?

— Не знаю, — сказав Стратон Митрофанович. — Часом мені здається, що не боюся. Мабуть, я вже стомився. А часом… ну, не страшно, а трохи прикро, чи що. Хочеться ще трошки пожити. Щоб зайти бодай в отой куточок Ботанічного саду. Ну, побачимо. Взавтра все вирішиться. Якщо прокинуся після наркозу, то все буде добре.

— Вам легше, — сказав Степан. — Взавтра… А мені ще хтозна й скільки ждати. Прошу Усманова, щоб робив зразу, а він і слухати не хоче. Треба, каже, підлікувати печінку. За серце, каже, я не боюся, печінку треба підтримати. А воно ж оце нема гіршого, як ждати. Два дні тут полежав, а наче місяць. Чуєш, Валерко, подай мені води. Я тільки губи вмочу, не бійся.

Валерка пом’явся, запитально глянув на Стратона Митрофановича, встав з ліжка і, підсмикнувши на собі сині штани з лампасами, спитав невпевнено:

— Слиш, може, я тобі апельсин обчищу?

— Ні, води… То солодке… А я тільки губи вмочу, і все. Усманов дозволив…

Муталіб заходив до нього щодня по кілька разів, і щоразу Степан дивився на нього змученими очима (така собача відданість чаїлася на дні тих очей, що Муталіб мимоволі відводив погляд) і просив:

— Муталібе Кадамовичу, — так він його називав при сторонніх. — Давай хоч зараз… Не тягни. Я не боюся. Чого ж іще ждати, як і так ясно, що треба, нікуди від цього не дінешся. Все буде добре, я нітрохи не боюся…

— Це так відразу не робиться, — казав Муталіб. — Усі ждуть, ми тебе ще не підготували до операції.

— Я готовий.

— От і добре. Потерпи ще трохи. Прозондуємо і будемо оперувати. Бачиш, кашель уже ми тобі зняли. Ще знімемо жовч, і тоді можна… Ніхто ж тобі не бажає гіршого.

— Я знаю, — сумно погоджувався Степан.

Сьогодні вранці Муталіб зайшов після сніданку, саме тоді, коли нікого не було в палаті: Валерка гуляв десь на подвір’ї чи й далі, а Стратона Митрофановича вивезли візочком на якусь процедуру, і вони поговорили довше. Коли Муталіб уже йшов, раптом зупинився біля порога, ніби щось пригадавши, й спитав:

— Катерина часто заходить до тебе?

— Часто.

«Це зайве, — хотів сказати Муталіб, але промовчав. — Можливо, це якраз те, що йому найбільше й потрібно зараз», — подумав.

— Де вона живе?

— А що? — насторожився Степан.

— Я пропонував їй ключі, уже домовився з товаришем, що поживу кілька днів у нього. Вона не взяла. Каже, що живе у тітки.

— Нема тут у неї ніякої тітки, — сказав Степан.

— Знайшла готель?

— І в готель не пішла.

— То, може, вона на вокзалі ночує? Куди це годиться, Степане, ви мене ображаєте. Я щойно бачив її, змінилася — не впізнати. Поки тебе вилікуємо, вона занапастить себе. Скажи їй, нехай не соромиться, ми ж свої люди. Хай поживе у мене.

— Не піде вона, — сказав Степан. — Катерина не на вокзалі ночує.

— А де ж?

— Тут.

— Де-е-е… тут? — не зрозумів Муталіб.

— Не знаю… Але десь тут. Вона заходить до мене навіть уночі.

— Хто ж їй дозволив? Це неможливо. Вона що — невидимка?

— Ніхто їй, мабуть, не дозволяв. Я сам уже злюся. Іди, кажу, десь відіспися, чи в готель, чи куди завгодно, поїдь додому, кажу, скільки тут тої дороги? Приїдеш, коли захочеш. Поїдь, прошу її, хоч моїх там заспокоїш. А вона каже, я вже дзвонила до дядька Онисима, він передасть…

— Ну й ну, — похитав головою Муталіб.

— Ти, каже, за мене не переживай, я тут сплю, скільки мені заманеться. Якийсь закапелок знайшла, чи що. Домовилася, видно, з котроюсь із санітарок, а та й рада, що перекинула на неї роботу. Катерина навіть у палату до мене заходить із віником. Спокійно так, як до себе додому. Халатик на ній новенький, накрохмалений, напрасований, мабуть, купила десь, косинка біла, любо глянути, не санітарка, а дохторша, тіки з віником, — кволо всміхнувся Степан.

— Я бачив, — сказав Муталіб.

Він не раз помічав її оддалеки в тому новенькому халатику й білій косинці, та тільки-но хотів підійти ближче, як Катерина розчинялася в коридорних лабіринтах, ніби й справді ставала невидимкою. Ні, вона не уникала його зовсім, щоранку зустрічала біля воріт клініки, розпитувала про Степана, але тут, у коридорах, минала його непомітно, мов тінь; і тільки сьогодні вранці вони зіткнулися майже впритул, Катерина хотіла було прослизнути до туалетної кімнати, проте Муталіб притримав її за лікоть, і Катерина зашарілася, щоки взялися легеньким рум’янцем, лиш під очима темніли чорні западини. Вона опустила голову, в одній руці звисав віник, у другій — совок для сміття, і Муталіб про все здогадався і, бачачи, як вона вся зіщулилася, сказав якомога лагідніше:

— Ну, добре, Катю… Умудрилася, то й молодець. Але скажи мені, як тебе на прохідній пропускають? Невже ти й перепустку дістала?

— Ні, — похитала вона головою. — Перепустка мені не потрібна. Якщо йдеш у халаті та ще з віником і не оглядаєшся по боках, нікого не боїшся, то це краще за всяку перепустку.

— Он воно як. А де ж ти оце все взяла? — кивнув він на новенький халат, віник, совок.

— У тьоті своєї, — опустила очі Катерина. — Вона теж у лікарні працює. Дала мені халат… Ви не переживайте, тут у вас стільки людей працює, що вони й не знають одне одного. На мене ніхто не звертає уваги, я собі підмітаю, мию, наче так і треба. Що ж я, погане щось роблю? Степанові легше, коли я тут.

Побоюючись, що Муталіб почне їй перечити, Катерина зашепотіла довірливо:

— А сьогодні, чуєте, сьогодні я навіть Волощука зустріла в коридорі. То він подивився на мене пильно, а потім, чую, каже тому, що з ним ішов: «Що це в нас за новенька така симпатична?» Еге, так і сказав: «симпатична».

— Ну що ж, — сказав Муталіб. — Коли ти навіть Волощукові сподобалася, то що вже мені тут казати. Працюй.

Однак тоді він і гадки не мав, що Катерина ночує у клініці. Думав, перебивається десь на вокзалі чи, може, й куток найняла (сюди часом підходять бабки, пропонують родичам хворих ночівлю за помірну плату), але щоб ось так непомітно оселитися в самій клініці — такого Муталіб не припускав.

І тепер, почувши про це від Степана, він не знав, що й казати: обурюватися, чи дивуватися, чи вдавати, що нічого не зрозумів.

— Я не перший рік тут працюю, — сказав Муталіб. — Але такого ще не чув. Усього набачився і наслухався, але такої жінки, як твоя Катерина, я ще не зустрічав.

— Та певно ж, — сказав Степан. — Ти й не міг таких зустрічати, бо таких нема більше. Вона одна, Катерина. Тільки дурному попалася, бідна. Ти не сердься на неї. Я от теж серджуся, сварю її, що не жаліє себе, а потім думаю собі: мабуть, їй легше отак. Прожени її звідси, то вона місця собі не знайде. Така дурна. Такі дурні ми обоє взялися на твою голову, Муталібе. Вибачай. І не свари Катерину. Бо коли я посварю, це одне, а коли ти — то друге. Вона нині на тебе молиться.

— Не бійся, Степане, — сказав він. — Я тобі обіцяю.

— Катерина нині готова на все.

— Так не можна…

— Вона інакше не вміє.

Колись йому також здавалося, що Іринка заради нього готова на все. Він любив її, може, ще й зараз любить, хоча не зізнається у цьому навіть самому собі, та коли йде до того старого будинку в центрі міста, щоб узяти Надіру й погуляти з нею (це йому дозволяли), усе затерпає всередині від надії, що малу виведе йому до під’їзду Іринка, та замість неї він бачить Клавдію Іванівну, яка з мовчазною дипломатичністю передає йому дочку із рук в руки ось уже понад два роки. Іноді, коли він дзвонить, що хоче взяти Надіру, слухавку бере Іринка, і йому навіть здається, що, почувши його голос, вона завмирає, хоче почути від нього щось іще, окрім звичного прохання вивести йому Надіру чи, як її тепер називають, Надю, і йому справді-таки хотілося б сказати щось іще, проте не наважується, мовчки тримає слухавку, аж поки та не озивається до нього короткими гудками.

Щось таки жевріє в ньому, не відпускає, Муталіб навіть охоче вступає в розмову з Семеном Семеновичем Оприщенком, бо той ніби ненароком згадає, що дочка Клавдії Іванівни ще й досі не вийшла заміж, мовляв, ото хай би берегли його, Муталіба, тепер знайти путнього чоловіка не так просто. Семен Семенович любив заводити такі балачки в обідню перерву, коли просто в ординаторській розкладав на столі гору харчу — яйця, бутерброди, огірки, яблука, часник, — і йому якраз вистачало години, щоб усе те подрібнити на крихітні часточки і пропхнути у свій маленький карасячий ротик, начинити себе, як ковбаску, і так просмердіти ординаторську часником, що туди довго не хотілося заходити. Але Муталіб терпів і той запах, і Семена Семеновича, бо він іноді зумисне згадував про Клавдію Іванівну, про Іринку, знаючи, що Муталіба це зачіпає за живе.

Що зробиш, ще зостались у ньому жарини того вогню, що спалахнув колись на деснянському березі, він таки любив її, так любив, що багато чого прощав. Було що прощати, не золоту вдачу мала Іринка, та він намагався пояснити і виправдати кожен її недолік, часом йому навіть здавалося, що кохає її ще дужче за ті слабинки, без яких жінка не була б собою.

І він потурав їй у багатьох примхах, купував дорогі речі, особливо коли захистив дисертацію і став заробляти більше, щоправда, тих заробітків тільки й вистачало на Іринчині обнови, але яке це мало значення, йому, Муталібові, мало що було треба, хіба прикупить новенький спінінг, ото й усі витрати. Часом Іринка сердилася на нього, що такий байдужий до одягу, вона готова була й від себе одірвати, аби він мав поважніший вигляд, проте Муталіб не приймав таких жертв. Що йому з того? Зате Іринка, придбавши нову сукню чи навіть копійчані кліпси, крутилася перед дзеркалом і почувалася на сьомому небі. Нехай крутиться, якщо це їй так подобається, думав Муталіб, та й хто тепер із жінок не крутиться, он і на роботі у них жіноцтво — подивишся, поважні ж люди, з ученими ступенями, розумні, нічого не скажеш, а як почнуть приміряти якусь шматину, як почнуть ахкати-охкати, то ніби для них немає більшої радості на світі. Може, нічого поганого в цьому й немає, думав Муталіб, ми звикли це називати міщанством, а воно не таке й страшне, бо його видно неозброєним оком, воно на виду, а набагато страшніше те, що приховане, що сидить у людині в найпотаємніших закамарках свідомості, сидить десь там під кіркою мозку і нищечком гострить зуби, щоб узяти своє, узяти так, щоб ніхто не бачив.

Не така страшна навіть Клавдія Іванівна зі своєю пристрастю до голубих унітазів і золотих корінців Дрюона-Дюма, гадав Муталіб, ця її недуга лежить на поверхні, з нею можна боротися, а як бути з отим кротом, що причаївся десь поруч і роками пише на тебе доноси, строчить анонімки, звинувачує тебе у своїх власних гріхах, непомітно стромляє у подарований тобі букет квітів грошову банкноту, аби вона у всіх на очах випала на підлогу і ти згоряв од сорому, не здатний виправдатися, бо це всі побачили, кріт облаштував усе так, що навіть ти не помітив. А що вже казати про пасквілі, які він строчить у своїй норі від чорної заздрості, називає тебе хабарником і «шевцем». Цього крота ти ніколи не впіймаєш за руку, не виведеш на чисту воду, бо він, вилазячи з нори, міняє на собі не сорочки та дублянки, а шкуру, міняє подобу свою, і от уже дивиться тобі в очі своїми невинними очима і ганить на чому світ стоїть міщанство, підсміюється з жінок, котрі приміряють на себе дорогі речі, він їх ненавидить за те, що вони хочуть бути красивими, він хоче їх зодягти у куфайки й чуні, в латані свити й калоші, але про це він мовчить, лиш поблажливо всміхається і ганить міщанство й людську меркантильність.

Нехай зодягаються, думав Муталіб, немає в тому гріха, он взяти хоча б їхню Євгенію Дмитрівну, сотням, тисячам людей вона врятувала життя, і що ж, її треба звинувачувати в тому, що вчора півдня простояла в черзі за чобітками, що їй ці люди повідривали всі ґудзики на пальті, а останню пару чобіт забрали у неї перед самісіньким носом?

Звичайно, в усьому мусить бути міра й межа, міркував Муталіб, погано, коли речовизм стає самоціллю, але це ще не найстрашніше, якщо речі купуються за чесно зароблені гроші. Він заробляв їх чесно, і після того, як став кандидатом наук, жити стало легше, навіть Клавдія Іванівна заспокоїлася, бачачи, що він усе приносить у сім’ю, над Іринкою і дитиною аж труситься, на роботі в пошані, таки він не «швець», а там, дивись, стане доктором, професором, а її Іринка професорською дружиною… а вона, Клавдія Іванівна… та Бог уже з ним, аби їм було добре, — отож, бачачи все це й відчуваючи своїм тонким нюхом, Клавдія Іванівна таки змінилася, подобрішала, і хоча без сварок не обходилося, ну як же без них, проте вона дедалі рідше вигукувала оте «я у своєму домі», а військову команду «розійтись» ніби й зовсім забула. Та й він, Муталіб, став поміркованішим, частіше притримував язика, адже й дитина в домі, навіщо їй ці «концерти», і так вони потроху притерлися одне до одного, Муталіб з Іринкою вже не поривалися наймати квартиру, бо, як не є, а без Клавдії Іванівни їм було б важче, тим більше Іринка закінчує інститут, пише диплом.

Та саме в такий, здавалося б, зовсім безхмарний час сталося так, що Муталіб пішов із дому Клавдії Іванівни, пішов од Іринки, пішов назавжди… Нічого не взяв із собою, тільки печаль, гірку печаль, яка й досі ятрить його серце.

4

Уже після зондування Степанові різко погіршало. Сталося те, чого Муталіб найбільше боявся: жовч не спадала, був глибокий застій печінки, яка вже майже не фільтрувала кров, тяжко повертала її до серця. Це якраз і був той випадок, коли, як казав Волощук, треба надіятися лише на Бога, шансу майже не було, але Муталіб ще вірив у той малесенький шанс, не міг не вірити, бо це б означало кінець. Хоча траплялося в них і таке, коли вже ніхто не вірив, а людина жила всупереч усяким прогнозам. Волощук каже, що в нього був такий страшний (чи щасливий?) випадок, коли серце одного чоловіка забилося в морзі. Він шість годин схóдив над ним потом і нічого не міг зробити, а серце запрацювало, коли людину вважали покійником. Тож треба боротися до кінця, і найгірші порадники тут зневіра і відчай.

Степана перевели в реанімаційне відділення. Коли Муталіб спустився до нього, Степан лежав із заплющеними очима, обснований трубочками крапельниці, яка зараз була для нього єдиним джерелом життя. На жовте лице лягла землиста тінь, ніби його вже торкнулася печать смерті.

Він поволі розплющив очі, але дивилися вони десь у безодню чи, скоріш за все, у них взагалі не було погляду. Степан лиш відчув чи здогадався, хто біля нього стоїть.

— Муталібе, це ти? — спитав пошепки.

— Я, Степане. Як ти?

— Не переживай… Я трохи підвів тебе. Але не думай, що я такий слабак. Мені можна… можна робити операцію… Не бійся за мене, — самими губами сказав Степан.

— Я не боюся. Звідки ти взяв? Зондування — це складна штука, воно нікому не дається легко.

— Ага.

— Незабаром тобі стане краще.

— Де Катерина? — спитав Степан. — Ти прогнав її?

— Ні, що ти? Вона прийде, коли переведемо тебе в палату. Сюди не можна…

— Передай їй, що мені краще.

— Добре, я скажу.

Степан заплющив очі. Видно було, що він ще хоче щось сказати, але чи не здужає, чи не наважується

— Не треба розмовляти, — сказав Муталіб. — Це тебе втомлює.

— Ні, тут інше.

— Кажи.

— Розітри мені ноги, — попросив Степан. — У мене набрякають ноги.

Муталіб відгорнув простирадло і долонями став масажувати йому ступні, холодні й набряклі од води.

— Спасибі, — прошепотів Степан посинілими губами і знов розтулив повіки. — Аби мені ще води хоч краплю, то воно б попустило.

— Не можна, — сказав Муталіб.

— Один ковточок.

— Ти ж не слабак, Степане.

— Воно попустило б. У мене всередині пересохло, дихати не дає.

— У крапельниці є все, що тобі зараз потрібно. Там твої і вода, і їжа. Терпи, Степане, це від води так набрякають ноги.

— Я ж зовсім не пив.

— Вона є у всьому, вода.

Степан знов заплющив очі, потім спитав:

— Знаєш, чого я хочу?

— Чого?

— Хочу тієї картоплі, що ми їли в тебе… Що ти сам готував… Я давно вже не можу дивитись на їжу, а це чомусь закортіло тієї картоплі.

— Справді? — зрадів Муталіб. — Я приготую тобі. Приготую і довезу ще гарячу.

— Вибачай, що я так… просто з тобою. Ти ж мені все-таки брат.

— Постарайся заснути. Я ще зайду.

— Ні, побудь ще трохи. Мені не важко. Так і Катерині передай. Мовляв, поговорили, пожартували, все добре.

— Звичайно, передам. Вона десь тут, — сказав Муталіб, і йому здалося, що Степан усміхнувся, хоча жоден м’яз не ворухнувся на його обличчі. І очі дивились — нічого не бачили.

— Який сьогодні день?

— П’ятниця.

— Завтра вихідний… Муталібе, поїдь у праліс.

— Куди?

— У праліс. Це наш старий ліс над Тікичем. Ти ж був там, Муталібе. Візьми вудки і поїдь, це ж зовсім близько. Півночі поїздом… Поїдь… Там… там Щедрик… Він поможе нам…

І, напружуючись з останніх сил, Степан розповів Муталібові про мене, Щедрика. Говорив він не зовсім зрозуміло, час від часу впадаючи в забуття, і Муталібові спершу здалося, що Степан марить. Та згодом помітив, як у його спорожнілих очах сухо спалахують вогники, і зрозумів, що це не марення, навпаки, розповідь про чудернацьке безтілесне створіння додає Степанові сили. Мабуть, він відчув сумнів у Муталібовому голосі, сумнів у видужанні, й подумав, що якби той поїхав до пралісу, то я, Щедрик, знайшов би спосіб, щоб якось його підтримати, розрадити, чи що, а може, навіть навіяти магічного духу. А коли Муталіб не зможе поїхати, то хай хоч дізнається, що вони не вдвох зараз стали супроти однієї смерті, їх троє, третій — це я, Щедрик, дарма що ніколи ніким не бачений чоловічок, адже смерті, цієї старої карги, з якою вони борються, теж ніхто ніколи не бачив. То тільки малюють її кістяною потворою з косою за плечима, а насправді жоден чоловік не бачив її, вона теж примарне створіння, і хтозна, може, смерть найдужче й боїться саме такої ж безтілесної істоти, як я, Щедрик, може, саме такий чоловічок і здатний вибити косу з її кістлявих рук або підставити ніжку цій карзі у найнесподіваніший для неї момент.

Степан розповів Муталібові, як я карав його кривдників, розповів про Пилипа Затірку, про інші мої подвиги, до яких відніс і чудодійне зцілення баби Улити, ні, не могла вона видужати від кухлика звичайної води, якої до того ж Степан набрав не з Маріцьончиного джерела. Може, це навіть я, Щедрик, казав Степан, допоміг Катерині бути в клініці такою невидимкою, що її тут ніхто не помічає, не вигонить, вона тінню проникає куди завгодно.

Поїдь, Муталібе, у праліс, поїдь… Тобі ж нічого не треба робити там, лишень посидиш із вудочкою, спочинеш, наберешся сил, погрієшся біля багаття глодового куща, біля шипшини, що зараз горять вогнем, послухаєш гомін очеретів, які вже підсохли, але шурхотять на тихому вітерцеві, шепочуться, мов живі; ти все те побачиш, почуєш, а потім розкажеш мені…

Муталіб слухав його уважно, ні в чому не заперечував, ніби теж повірив у Щедрика, та, коли Степан притих, похитав головою, сказав:

— Ні, не можу я зараз поїхати. Я завтра прийду до тебе. Який вихідний, про що ти говориш?.. Хай, колись разом поїдемо. А завтра я приготую тобі картоплю з «дичиною» і привезу ще гаряченьку.

Але Степан наче його й не чув.

— А я, аби міг, зараз поїхав би… Не знаю, що це зі мною… Отак заплющу очі і бачу… все-все. Кожну рибину під водою… кожну пташину… І село своє… Кожну стежечку бачу, кожне деревце, кущик, травину… І все це разом бачу… Не окремо, а разом. Хіба так буває, Муталібе? Що це зі мною діється?

Він притих, мовби чекаючи відповіді, та Муталіб мовчав.

І Степан відповів собі сам:

— Буває, бач. Заплющу очі й ходжу тими стежками, бачу кожну комашку, росину, порошинку бачу… кожну… — Він напружився і вперше повів очима, побачив перед собою Муталіба. — Якби ти знав, як хочеться жити… Якби ти знав… Мені б ще хоч раз усе те побачити насправді…

— Не падай духом, Степане.

— Ні, це я так… Вибач.

— Мені пора, — сказав Муталіб. — Ти поспи.

— Пожди…

— Я ще зайду до тебе.

— Пожди, хотів спитати…

— Кажи.

— Як там Стратон Митрофанович? Йому ж мали робити операцію.

— Ще не знаю, — збрехав Муталіб і швидко вийшов у коридор.

Уже виходячи з реанімаційного відділення, спиною відчув на собі чийсь погляд, ніби щось штовхнуло його, і швидко обернувся: там, у кінці коридору, до тих дверей, із яких він щойно вийшов, майнула біла тінь, вся біла, він навіть устиг помітити на ногах бохіли.

Муталіб якийсь час постояв, потім, не викликаючи ліфт, швидко пішов східцями в ординаторську. На серці лежав такий камінь, що хотілось кричати. Здається, йому ще ніколи не було так тяжко. Хіба тоді, коли він оперував Уктама. Тоді йому самому хотілося померти…

Із Хорезму, з рідного Муталібового кишлаку, добився до Києва товариш його дитинства Атаназар зі своїм семилітнім сином Уктамом, гострооким хлопчиною, який Муталібові, мов дві краплі води, нагадував того маленького Атаназара, з котрим вони крали кавуни на баштані одноокого Єгяма, разом пасли овець, купалися в Шорколі, ходили до школи. Тільки потім життя закинуло Муталіба аж до Києва, Атаназар же так і зостався у кишлаку, де й досі пасе овець, щоправда, уже колгоспних, але на долю не скаржиться. Востаннє, коли вони зустрілися у кишлаку під час Муталібової відпустки, казав, що нічого кращого й не бажає, один раз потрапив до Ташкента, то насилу витримав ту штовханину, не зрозуміло, як там люди живуть, казав Атаназар, для нього і в Ургенч поїхати — каторга, інша річ пасти овець, а вечорами бавитися з дітками, яких у нього вже п’ятеро, проте вони з Гюльнарою і не думають зупинятися, чекають шосте.

Та найдужче з усіх він любить Уктама, може, таке й гріх казати, але він обожнює свого другого сина, зізнався Атаназар, такої розумної дитини ще світ не бачив, у два роки воно вже говорило таке, що дорослий не скаже. Це, Муталібе, буде якийсь академік чи міністр, жаль тільки, що для цього йому доведеться виїхати з кишлаку, але нічого, всі не роз’їдуться, трохи лишиться й біля мене. А ще от здоров’я підводить мого Уктама, я вже й туди, і сюди, але лікарі нічого путнього не можуть сказати, той лікує йому бронхи, той нирки, один радить пити травичку, а другий мумійо. Може, ти, Муталібе, подивишся, ти ж у нас лікар, вчений чоловік, можна сказати.

Муталіб подивився, хлопчик справді розумний, і, послухавши його, з сумом подумав, що вони, ці діти з пороком серця, завжди розумніші за своїх ровесників. Ніби хворе серце відчуває все глибше.

Атаназарові він сказав, що малому треба робити операцію, хай привозить його до Києва, а той витріщив очі, наче йому пропонували летіти на Марс, хоча й розхвилювався дуже через Уктама. Атаназар спитав, чи не ліпше поїхати до Ташкента, він уже якось переживе те стовпотворіння заради сина, зате хоч назад вернеться, а їхати за тридев’ять земель, до Києва — це, вибач, Муталібе, я не хочу тебе образити, але навряд чи мені знадобиться твоя адреса.

Муталіб не образився і вже забув ту розмову, стільки часу минуло, коли це одного вечора приїздить прямо на квартиру до Клавдії Іванівни Атаназар з Уктамом, видно, вже так припекло, що не побоявся ні далекої дороги, ні літаків, розпитав у Муталібових родичів адресу та так без дзвінка, без усяких попереджень і подався до нього, дзвонить уже у двері. Клавдія Іванівна прийняла Атаназара гостинно (був відносний спокій у її домі), хоч трохи злякано поглядала на його чапан, на хромовики в калошах (серед літа!), припорошені далекою дорогою, мабуть, на них був порох і з Муталібового кишлаку; Клавдія Іванівна думала, що так ходять лише у фільмах про давнину, ну, ще старі люди, а це ж молодий чоловік: тюбетеєчка пристала до тім’я, як капелюшок до жолудя, і диви, знімає калоші і так м’яко ступає, виявляється у хромовиків немає твердих підошов, он чого він калоші зверху взув. Ну, Бог з ним, хай буде ще й таке, подумала Клавдія Іванівна, треба віддати належне цим Муталібовим землякам, ніколи не приїжджають з порожніми руками, і в цього величезний кошик із фруктами та ще й туго напханий мішечок, цікаво, що ж воно таке у тому мішечку?

Назустріч йому вийшов Маталіб, і вони разом якось так дивно скрикнули, ще здалеку простягли один одному руки, довго трясли їх, а потім цей, приїжджий, мов підломився, схилився Муталібу на груди і скрушно заговорив щось незрозумілою мовою. На них злякано дивився хлопчик, гарненький такий, очі великі, розумні, мабуть, тому й налякані, що розумні, видно, мова про нього була, і малюк полохливо ловив кожне слово, потім ухопив батька за полу чапана: «Ата, ата!..»

Дуже сподобався Клавдії Іванівні цей хлопчик, вона підійшла і погладила на його голівці жорсткого чорного чубчика, хлопчик покірно дозволив їй це зробити, він розумів, що зараз не гоже пручатися, і тільки сором’язливо опустив очі, а на запитання цієї лагідної жінки, як його звуть, сказав: «Уктам», радіючи тихенько, що зрозумів її запитання.

Клавдія Іванівна чемно припросила усіх до вітальні, хлопчика посадила на диван, Атаназарові підсунула м’який фотель, але він з винуватою усмішкою попросив дозволу посидіти на підлозі: уявляєте, дві доби у дорозі і за цей час жодного разу ніде не посидів по-людському, виправдовувався Атаназар, сідаючи під стіною. Підібгав під себе по-азіатському ноги, складені навхрест, і на його круглому, як кавун, обличчі вималювалася така втіха, що Клавдія Іванівна одверто засміялася: будь ласка, сидіть скільки вам заманеться, ні, ви мені дуже подобаєтеся, Атаназаре, сидіть, поки я щось приготую на стіл.

Атаназар сказав, що не треба турбуватися, хіба тільки від чаю він не відмовиться, а так усе є, і, схопившись з іще не загрітого місця, почав діставати з мішечка в’ялену баранину, домашні перепічки, сир, киш-миш, урюк, пряжені в солі абрикосові кісточки, а наостанок урочисто викотив величезного цар-кавуна із закрученим, як у поросяти, хвостиком: це, Муталібе, тобі від одноокого Єгяма, він пам’ятає тебе, на, каже, передай од мене вітання.

У тих словах Муталіб уловив якийсь знак чи натяк, ще не знав який, чимось далеким і знайомим війнуло на нього, але не міг збагнути чим саме, тільки здогадувався, що шукати розгадку треба у їхньому з Атаназаром дитинстві, напевно, в отих відчайдушних походах на баштан одноокого Єгяма.

Але що ж там було такого незвичайного? Усе дуже просто: одноокий Єгям цілісінькими днями незрушно сидів під очеретяним дашком, який захищав його від спеки, і не треба було великої кмітливості, щоб накрасти у нього кавунів, — досить тихесенько внадитися в баштан з лівого од Єгяма боку (у нього не було лівого ока) і вибирай, котрий на тебе дивиться. Тож і виходило завжди так, що врешті-решт одна половина баштана, з лівого од дашка боку, лишалася голою, збирали врожай тільки з правої, і голова колгоспу Кадам Силаєв завжди гримав на одноокого Єгяма: «Ти що, не можеш пересісти на другий бік, Єгям-ата? Важко повернути сідницю, що оце на баштані твориться таке неподобство?» Старий не ображався, змовчував, цілився одним оком десь мимо Кадама і — ні пари з вуст. Той бурчав, нахвалявся відправити Єгяма на пенсію, вирахувати з нього всі заробітки, щоб знав, як не слухатися начальства, однак слова ті відскакували від Єгяма, як горох від стіни, і голова махав рукою, знаючи, що одноокого він не вижене, що й наступного сезону буде те саме, підчистять половину баштана, зате на другій, правій половині, вони зберуть стільки кавунів, скільки хтось інший не виростить на п’ятьох баштанах. Бо цей мовчкуватий Єгям знає якийсь секрет, сам садить їх, сам доглядає, і колгосп має стиглих кавунчиків уже в червні, і ласують ними всі, хто хоче, нікого одноокий Єгям ще не спіймав на гарячому, він, здавалося, ніколи й не підводився зі свого насидженого сідала, а Муталіб таки одного разу попався.

Було це ввечері, якраз після того спекотного дня, коли вони всією школою збирали бавовну, і от виявилося, що Муталіб назбирав найбільше, ніхто навіть із старшокласників не ставив такого рекорду — сто сорок сім кілограмів легесенької, як пушок, бавовни нащипав тоді Муталіб своїми маленькими пучками, хоча ні про який рекорд і не думав, просто ставив кошик за кошиком, як і годилося, на ваги і йшов собі скубати далі. Тоді він і болю не чув, то вже пізніше пальці пекло вогнем, а вдень Муталіба лише мучила спрага, і він помітив, що чим швидше щипає бавовну, тим менше кортить пити.

І от увечері, несподівано для всіх, приїжджає на поле голова колгоспу Кадам Силаєв, збирають до гурту школярів і дорослих, Кадам Силаєв дякує усім за добру роботу, та переможцем, оголошує він, став Муталіб Усманов, який назбирав сьогодні сто сорок сім кілограмів білого золота, він так і сказав — білого золота! — за що йому він, Кадам Силаєв, виносить подяку, однак це ще не все. Він розгорнув невеличкий пакунок, зовсім незавидний сірий згорток, який тримав у руках і на який ніхто не звернув уваги, а тепер Кадам Силаєв, делікатно усміхаючись, як це роблять фокусники, дістаючи з капелюха живого голуба, видобув із того згорточка осяйного сріблястого ліхтарика, довгастого китайського ліхтарика, отого «качанчика», що був недосяжною мрією навіть для дорослих хлопців, такого у їхньому кишлаку мав хіба що клишоногий Бабаджан, котрий щороку їздив на Північ продавати урюк. Так от, Кадам Силаєв підніс цього ліхтарика високо над головою, щоб усі бачили, і сказав, що правління колгоспу нагороджує ним сьогоднішнього переможця Муталіба Усманова, і в хлопчачому гурті покотилися вигуки захоплення, а потім пикатий Атабай, син пикатого Камюла, закричав: «Це не чесно, треба було зразу казати, що переможцеві буде подарунок, тоді б ми не так працювали!»

Кадам Силаєв ще ширше усміхнувся на ті слова, дуже вони його потішили, і сказав, що саме отак і чесно, оце і є найчесніша людина, котра працює не за винагороду, а задля громади, за добру винагороду працюватиме і ледащо, сказав Кадам Силаєв, і чогось весело так засміявся, і, як дорослому, потиснув Муталібові обидві руки, потім увімкнув ліхтарика, подивився, чи горить, і подав його переможцеві.

У гурті де-не-де заплескали в долоні, переважно дівчата і старші, а хлопці заздрісно дивилися на той сріблястий ліхтарик, — диво якесь, у ньому навіть лампочка незвичайна, синя цяточка біля вусиків! — такий лискучий, такий гладенький, що здавалося, ось-ось вислизне з рук. І Муталіб затиснув його в руці, не чув уже, як печуть йому пальці, хлопці обступили — покажи, покажи, дай подивлюся! — а він не міг розімкнути затерплих пальців, не міг випустити з рук того сріблястого ліхтарика і тільки винувато всміхався.

А потім якось так сталося, що йшов він додому сам-один, хлопці чи образилися, чи що, але йшов він сам-самісінький, уже й не пригадує, де тоді був Сахіб, де був Атаназар, з ним не було нікого. Його перестріли біля Зміїних скель утрьох, всі троє були старші за нього, Муталіб і зараз пам’ятає кожного в обличчя, та найдужче врізався йому в пам’ять пикатий Атабай, син пикатого Камюла, з такими вузенькими очима, ніби хто лезом двічі черкнув йому по лиці — і вийшли очі. Він, цей пикатий Атабай, вийшов наперед, ті двоє стояли трохи позаду — Атабай показав їм рукою, мовляв, почекайте, спершу я сам говоритиму з ним, вийшов наперед, узявшись у боки, і так примружився, що очей зовсім не стало, лишилися тільки складки на місці очей.

— То що, — сказав Атабай, — вислужився?

— Чого це… — знітився Муталіб. — Я не вислужувався.

— Ну, як же не вислужувався? Передовик!

— Хіба ж я винен, що так вийшло? Я ж не знав…

— У передовиках, значить, ходимо, — сказав Атабай. — Ми, значить, хороші, а всі погані, так? Негарно, негарно…

Він підступив ще ближче, впритул став біля Муталіба, і ті двоє теж ступили вперед і зупинилися, стискуючи кулаки.

— Та ви що, хлопці? — поточився Муталіб. Він раптом злякався, він зрозумів, що розмовою це не закінчиться, і голос його огидно затремтів. — Хіба ж я винен, що так воно вийшло? Ніхто ж не казав, що будуть давати подарунки, ніхто ж не знав…

— Отож-бо й воно, — сказав пикатий Атабай, син пикатого Камюла. — Якби говорили, то нічого тут поганого не було б. А ти, виходить, просто так хотів вислужитися. Ти хороший, а всі погані. Ну, що ж, будь хорошим, а ми будемо поганими.

— Чого це ви погані? — мимрив Муталіб, заточуючись, і йому противно було від цих слів, але ще дужчим був страх, він відчував, що Атабай готовий розчавити його, як комаху.

Муталіб подумав, що коли кинеться тікати, то не втече, а якщо вони доженуть його, то битимуть ще лютіше, тоді вони точно зімнуть його, як комаху. Ні, краще вже нехай б’ють тут, може, швидше вгамуються, а може, вони ще й передумають чи йому вдасться їх роздобрити. І Муталіб повторив з огидним тремтінням у голосі:

— Ви непогані, навіщо ж на себе наговорювати?

— Ні, ми погані, — сказав Атабай. — Ми погані, а ти хороший, тому ми тебе будемо бити.

— Може, ви хотіли подивитись ліхтарик? — хапався за соломинку Муталіб. — То, будь ласка, дивіться скільки вам захочеться, — він простягнув Атабаю срібного «качанчика». — Мені ж не шкода, можеш його навіть узяти посвітити, а завтра віддаси… Завтра… чи коли там… Мені не шкода.

— Вдавися ним! — сказав Атабай. — Куди нам, поганим, з таким ліхтариком ходити. Відберуть одразу. Ні, так нечесно…

І Муталіб зрозумів, що йому вже не допоможе ніщо.

— А втрьох на одного нападати — це чесно? — закричав він у пику Атабаю. — Чесно, га?

— Хлопці, заждіть, я сам. — Атабай відвів назад руку, показуючи тим двом, щоб вони не втручалися, а потім тією ж рукою з усього розмаху вдарив Муталіба під груди.

Йому відібрало подих, і потемніло в очах. Скоцюрбившись, Муталіб повалився на землю, і його ще раз ударили в те саме місце, під груди, вдарили вже ногою. Потім удари посипалися в боки, в обличчя, по ногах, він закричав, йому попустило подих, і нарешті Муталіб з подивом завважив, що йому вже зовсім не боляче, тільки чує глухі короткі удари, наче об мішок із тирсою; чого ж він, дурний, так боявся і принижувався перед пикатим Атабаєм, сином пикатого Камюла, коли це зовсім не боляче…

На ноги він звівся, коли вже темніло, і перше, що Муталіб подумав: це ж ті падлюки забрали ліхтарика, матінко ти моя, вони готові були вбити його за того ліхтарика, що ж це на світі діється? Здається, на ньому місця живого не лишилося, болить під грудьми, болять руки, ноги, солоно щемить у роті, і немає сил облизати пухлі розбиті губи. Одне око приплющене, під шкірою нижче нього набубнявів камінчик…

Спотикаючись, Муталіб рушив було у бік кишлаку, та раптом зупинився, не вірячи своїм очам: за кілька кроків од нього щось на землі срібно зблиснуло — ліхтарик! Він підійшов, нахилився, підняв його і все зрозумів. Розтрощене було скло, розбита лампочка з синьою крапелькою біля вусиків, погнутий рефлектор і весь срібний «качанчик» пом’ятий, видно, топтали і гамселили його ногами. І тільки тепер Муталіб заплакав, гірко заплакав уголос і так, плачучи і притискаючи до грудей понівеченого ліхтарика, пішов полем додому. За що ж вони били його, за що, коли навіть ліхтарика не взяли, не міг збагнути Муталіб, адже обізлилися так через ліхтарика, а от, бач, не взяли…

Йому схотілося пити, і Муталіб зупинився недалечко від баштана одноокого Єгяма, якраз із лівого боку, — зараз він візьме кавунчика, зовсім малесенького кавунця, аби лиш втамувати спрагу. Хитрощів тут багато не треба, і, пригнувшись лише для годиться, він забрів у баштан, забрів на майже обнесену вже половину, через те довелося походити, ступаючи широко, аби не зашпортатися в гудинні. Нарешті знайшов кавунця, нагнувся, і хтозна, як воно вийшло — чи то він так лунко дав кавунцеві щигля, чи й досі схлипував, не чуючи вже себе, але зненацька відчув на собі чиюсь тінь, підвів голову й побачив одноокого Єгяма. Дивно, він зовсім не злякався його, після того, що сталося, ніби вже й не спроможний був лякатися і тільки чекав, що скаже Єгям-ата, нехай лає, нехай б’є, гірше, як було, не буде. Проте Єгям-ата не лаяв, не бив, вражено дивився на Муталіба своїм єдиним гострим оком, похитуючи з боку на бік головою.

— Хто ж це так познущався з тебе, дитино?

— Були такі, — чомусь сердито відказав Муталіб.

— Ай-я-яй, тебе ж упізнати не можна. Це ти онук Алішера, Карієвого сина?

— Так, — здивувався Муталіб, що Єгям-ата його знає. — Впізнали.

— Тебе звуть Сахіб?

— Ні, Муталіб. Сахіб — то мій старший брат.

— Швидко ростуть Алішерові онуки, пошли Аллах йому здоров’я, — сказав одноокий Єгям. — Ходімо ж, я дам тобі кавуна. Я дам тобі великого кавуна з правої половини мого баштана, — загадково всміхнувся Єгям-ата одним оком.

— Пізно вже. Мене ждуть удома, — чомусь і досі сердито говорив Муталіб, наче Єгям-ата не догодив йому. Мабуть, він був лихий на весь світ.

— Вдома тебе, дитино, злякаються такого. Ходімо, тобі треба вмитися. А то матінка розрив серця дістане, хай всохне тому рука, хто підняв її на тебе, малого.

— Я не малий.

— Авжеж, мужчина. Тоді тим більше тобі треба вмитися, — сказав Єгям-ата, легенько взяв його за лікоть і повів до свого очеретяного дашка. — А це що в тебе за іграшка!

— Це не іграшка, це ліхтарик… був.

— Он як. Мабуть, за нього тебе й побили? Але ти молодець, не віддав. Справжній мужчина.

— Ні, вони самі його не взяли, — сказав Муталіб. — У тому-то й річ. Я не розумію, за що вони мене побили, коли не взяли цей ліхтарик. Тільки потрощили його. Чому вони так зробили, Єгям-ата?

— Хто — вони?

Муталіб мовчав.

— Не хочеш казати — не кажи, це теж гідність мужчини, і ти мені подобаєшся, — мовив одноокий Єгям. — Славний онук росте в Алішера, я радий. Але я не можу тобі нічого пояснити, якщо не знаю, як воно було.

— Не кажіть моїм, — попросив Муталіб.

— Та по тобі ж усе видно.

— Я скажу, що впав із Зміїних скель.

— Ох, дитино…

Єгям-ата привів його під очеретяний дашок, узяв чайника з теплою водою, біленьку ганчірочку і став обережно промивати Муталібові обличчя. Боліли губи, солоно щеміло в роті, шарпало під оком, але він терпів.

— От тепер інша річ, — сказав одноокий Єгям. — Тепер видно, що ти Муталіб, онук Алішера, Карієвого сина. А то ж не впізнати було, чи ти Сахіб, чи Атаназар, чи Бахтіяр. Тепер упізнає тебе матінка. Сідай ще випий зі мною чаю, і тобі стане краще.

Єгям-ата сів на своє улюблене сідальце, — під очеретяним дашком був дощаний піл, — підмостив під боки старенькі ватяні подушки і, поставивши перед собою чайничок та дві піали, показав Муталібові на місце перед собою. Муталіб примостився, склавши, як справжній мужчина, ноги навхрест, узяв піалу і став по крапельці сьорбати з неї неслухняними дерев’яними губами, з цікавістю розглядаючи прихисток одноокого Єгяма. По праву руку від нього Муталіб з подивом завважив рушницю, стареньку одноствольну рушницю, націлену цівкою на Муталіба, і йому стало мулько, потім і геть зробилося лячно, бо з дула насторожено дивилось на нього двоє дрібнесеньких оченят, дві чорні крапельки, а потім Муталіб засміявся, зрозумівши, що то миша, і Єгям-ата однооко здивувався його сміхові.

— До вас у дуло залізла миша, — пояснив Муталіб.

— Вона часто це робить, — сказав Єгям-ата. — Думає, що то нора, от і залазить, хитрунка. Хай живе.

Муталібові стало добре і затишно під цим очеретяним дашком, тільки ще мучила якась невиразна думка, якесь питання, що на нього він сам собі не міг відповісти, і тоді подумав, що нічого поганого в цьому не буде, якщо він розкаже одноокому Єгяму про свою біду, адже все можна розповісти, не називаючи тих трьох хлопців, не згадуючи навіть пикатого Атабая, і, дивлячись поверх піали в одне око Єгяма, він сказав:

— Добре. Я розкажу вам, як усе було. Тільки ви, будь ласка, нікому, а то скажуть — побіг жалітися… А я ж не пожалітися хочу, я хочу зрозуміти. — Муталіб глянув на понівеченого ліхтарика, що лежав обік нього, знов попросив: — Навіть голові Кадаму Силаєву не кажіть, а то подумає: бач, якому розмазні дали подарунок, а він його не вберіг.

— Обіцяю мовчати, — сказав Єгям-ата.

І Муталіб розказав усе. Косуючи на мишку, що зирила на нього двома чорними крапельками з дула рушниці, він розказав, як збирав бавовну, не думаючи, ні про яку нагороду, як несподівано для всіх Кадам Силаєв підніс йому ось цього, тоді ще новенького ліхтарика і як потім його перестріли троє біля Зміїних скель і почали лупцювати. Муталіб думав, що вони хочуть забрати ліхтарика, а ті троє лише потовкли його ногами і пішли геть.

— Чому, чому вони так зробили? — зазирав Муталіб у єдине око Єгяма.

Єгям-ата довго мовчав, злегенька покивуючи головою, потім поставив піалу й сказав:

— Найбільше лихо у світі, синку, — це людська заздрість. Якби Кадам Силаєв дав їм по десять ліхтариків, а тобі дав одинадцять, на одного більше, вони б все одно били тебе. От що робить з людиною заздрість. Їх не ліхтарик розлютив, а вищість твоя, те, що ти заслужив його чесно, ти працював найкраще, не думаючи про винагороду, і цього вони не могли простити тобі. Це їм не вкладається у голову, вони тільки відчувають, що ти вищий, а вони нижчі, тому й побили тебе. Вдалися до сили від безсилля, ти мене розумієш, синку? — Єгям-ата повернув голову трохи ліворуч, щоб краще бачити Муталіба, й повів далі: — Колись ти це зрозумієш і тоді так, як я, тисячу разів скажеш собі: найбільше лихо у світі — це людська заздрість. Хіба не вона, заздрість, породила сьогодні в цих людях таку жорстокість? Від неї, від неї, синку, жорстокість, і вбивства, і брехня, і війни, і всі біди, які підстерігають людину. І вони, ці вбивці, брехуни й відступники — вони розуміють, що такими зробила їх заздрість, і тому найдужче бояться зізнатися перед людьми, навіть перед самими собою, що вони заздрісні. Ти, синку, ще багато поживеш на світі й побачиш, що людина легко зізнається у своїх гріхах: зізнається, що вона любить золото, гроші, багатство, що вона бреше, не проти поледачкувати, втекти від роботи, — в усьому зізнається, кається чи не кається, але зізнається підла душа; вбивця і той не витримує, приходить тоді, коли його сліду ще не знайшли і каже: в’яжіть мене, це я убив. Було і таке бува, синку. Але ніколи не було такого, щоб хтось став перед людьми і сказав: судіть мене, я — заздрісник. Бо вони, ці заздрісники, знають, що це найбільше зло, якого немає навіть серед звірів, найстрашніша вада, не гідна жодного живого створіння.

Одноокий Єгям підлив собі в піалу чаю, надпив і, перевівши подих, вів далі, поблискуючи своїм єдиним оком:

— Так, люди придумали для свого виправдання якусь білу заздрість. Мовляв, є чорна заздрість, а є біла. То знай же, синку, що це брехня. Немає ніякої білої заздрості, є радість, щира радість за гаразди іншої людини! Все інше — брехня, чорна заздрість, вона буває тільки чорною і підступною! — майже закричав одноокий Єгям, схоплюючись на худі ноги. — І наша трагедія в тому, що ми не знаємо, як з нею боротися! Ледаря ми можемо примусити працювати, брехуна можемо вивести на чисту воду, і справедливість візьме гору, вбивцю ми можемо кинути до в’язниці або і вбити. Але ми, синку, не знаємо, як боротися із заздрістю. Я багато думав над цим. Може, думав, колись усі матимуть всього вдосталь, і тоді буде інакше. Але ні… Дай сьогодні клишоногому Бабаджанові, який наторгував на Півночі за урюк купу грошей, дай сьогодні йому ні за що три мішки золота, і він стрибатиме до неба, та коли дізнається, що пикатому Камюлу дали чотири мішки чи бодай на грам більше, клишоногий Бабаджан так зненавидить його, що стережись. Він готовий буде віддати назад свої три мішки, аби лиш у пикатого Камюла забрали його чотири… Ось що таке людська заздрість, синку, ось чому вони розтоптали твого ліхтарика…

Єгям-ата сів, помовчав і додав:

— І немає на цю біду жодних ліків, і ради немає.

Муталібові здалося, що Єгям-ата чекає відповіді на його слова, проте він не знав, що сказати, хоча й багато чого зрозумів із того, що той говорив. Може, не все, але багато, і треба якось дати знати одноокому Єгяму, що він говорив недаремно, що перед ним сидить не слинько. І, відвівши очі вбік, дивлячись на цівку рушниці, де вже не видно було мишки — чи заховалася глибше, чи втекла, — Муталіб сказав:

— Єгям-ата, я більше не буду красти кавунів з вашого баштана.

— Пусте, — махнув він рукою. — Думаєш, я не бачу, як ви забігаєте у мій баштан? Бачу. Але це пусте, дитячі розваги. Зате виростеш, станеш дорослим і колись згадаєш старого Єгяма. І тоді не простягнеш руку до чужого… Ти ким хочеш бути?

— Не знаю, — сказав Муталіб. — Може… може… лікарем. Хочу робити так, щоб людям… ніколи не боліло, — і соромливо опустив голову: він ніколи про таке не думав, це тільки тепер зморозив одноокому Єгяму перше, що спало на гадку, і виходило так, ніби обдурює його, щоб Єгям-ата не подумав, що розмовляє з якимось слиньком, у котрого ще й мрії нема.

— Добре діло намислив, — сказав Єгям-ата. — Дуже добре діло. Я радий, що в Алішера, Карієвого сина, такий розумний онук. Передай же йому вітання од мене.

«А може, я й не збрехав, — подумав Муталіб, — може, я справді хочу бути лікарем і навіть колись ним стану».

— Хвилинку! — Одноокий Єгям підвівся. — Я зараз прийду.

Він пішов на праву половину баштана, де вилискували проти місяця (уже місяць зійшов) великі череваті кавуни, вибрав найбільшого, дав йому щигля, приніс і подав Муталібові.

— Це кавуниха, тримай, не впусти, — сказав він. — Передай од мене своєму дідові Алішерові, скажеш, вітання передає йому одноокий Єгям. — Він так і сказав про себе: одноокий Єгям.

Й ось тепер точнісінько таку кавуниху із блідо-жовтою плямою на боку, з жіночою коричневою цяткою-родимкою на вістрі осердя, таку-от солодку кавуниху викотив з мішечка Атаназар і сказав, що це Муталібу вітання від одноокого Єгяма.

— Справді? — зрадів Муталіб. — Як він там, наш Єгям-ата? Живий?

— Живий-здоровий, — сказав Атаназар. — І досі доглядає баштан, і непогано, як бачиш, доглядає, — кивнув на черевату кавуниху.

— З якої половини дав? — весело спитав Муталіб.

— З правої.

— Тоді я вірю, що це ти не вкрав, що це справді від одноокого Єгяма. Скільки ж це йому літ уже? Сімдесят, вісімдесят?

— Більше. Він, мабуть, і сам не знає скільки. Передай, каже, Муталібові і скажи, який я радий, що такий славний онук у Алішера, Карієвого сина. Хай згадає, каже, одноокого Єгяма, тільки хай, каже, не викидає зернята з цієї кавунихи, а візьме на насіння.

— Еге, на балконі баштан заведемо! — сказала Клавдія Іванівна.

Вони всі разом сіли до столу, хоч видно було, що Атаназарові зручніше сидіти на підлозі під стінкою. Дуже вже тішилася з того Клавдія Іванівна, але без кривої думки, добродушно так усміхалася і, смакуючи кавунихою, розпитувала Атаназара про його рясну сімейку, про кишлак, роботу і, дізнавшись, що Атаназар чабанує, аж у долоні сплеснула від захвату. Почала розпитувати про овечок, окіт, і що особливо здивувало Муталіба, вона називала навіть породи овець і деякі подробиці, яких не почерпнеш із телепередачі «У світі тварин», а тим більше з журналів «Здоровье» та «Человек и закон». Якби Муталіб не знав Клавдію Іванівну, то подумав би, що й вона десь чабанує чи принаймні вивчає овечок десь на дослідній станції. У всякому разі, Атаназар так припав їй до душі, що вона не пустила його до готелю. «Є ж вільна кімната, ось ця вітальня, поживіть трохи у нас, Атаназаре. Ви ж Муталібів товариш, почувайтеся як у себе вдома, сідайте на підлогу чи куди вам хочеться, а там буде видно».

Атаназар відмовлявся, незручно, мовляв, маленька дитина в домі, він знає, що це таке, бо його Гюльнара ось-ось днями має народжувати шосте, і він, поки Уктам буде на обстеженні (Муталіб каже, що це займе тижнів зо два), хоче навіть з’їздити додому, провідати її і побачити шосте своє дитинча.

Тим більше лишайтеся у нас, сказала Клавдія Іванівна, якщо ви через день-другий поїдете, навіщо ж тоді рватися до готелю, помиримось. І таки умовила Атаназара, і Муталіб не знав, що й думати, коли щовечора, повертаючись з роботи, заставав Клавдію Іванівну з Атаназаром за любенькою розмовою, сиділи, як півник і курочка, і тихо щось собі сокорили, й Іринка, це миле курча, іноді підсідало до них і теж щось там цвірінькало.

Потім Атаназар поїхав додому, сказав, що скоро повернеться, до операції Уктама буде обов’язково, у нього серце розривається, як подумає про ту операцію, сказав Атаназар і поїхав, а для Муталіба настали тяжкі дні. Обстеження показало, що Атаназар дуже пізно приїхав з малим, надії крихта, однак і зволікати вже не можна: або — або.

Уктам тоді ніби щось відчув (ох, ці діти із хворим серцем) й одного дня втік із клініки, знайшли його аж уночі в порожньому трамваї, що зайшов у депо, а наступного дня Муталіб спитав (не треба було питати) у нього:

— Чому ти тікав?

— Бо тут я помру, — сказав Уктам.

— Хто тобі сказав таку дурницю?

— Ніхто. Я сам знаю.

— Не смій навіть думати про таке.

Добре хоч Атаназар не затримався, днів через п’ять приїхав, похвалився дочкою Розою — так назвав своє шосте дитя, і Муталіб аж скипів через його круглу дурнувату усмішку: що за Роза, де ти взяв це ім’я? — а він, винувато знизуючи плечима, сказав, що це Уктам попросив так назвати. Якщо народиться сестричка, то назвіть її Розою, сказав малий, котрий почув це ім’я уже десь тут у Києві, і воно йому сподобалося.

Муталіб одверто сказав про все Атаназарові, навіщо обнадіювати, потім ще тяжчою буде втрата, й Атаназар зрозумів його, кивнув і сказав, що в усьому покладається на Аллаха й на нього, свого товариша. Він згоден на ризик, навіть якщо є один шанс із мільйона, хай Муталіб ризикує, коли вже така доля в Уктама, у його другого і найрозумнішого сина. Все одно ж іншого виходу немає. Я буду стояти у дворі лікарні, сказав Атаназар, а коли ти зробиш, коли ти все зробиш, мій друже, брате мій, то вийдеш у двір, і я оддалеки все побачу, я все зрозумію з твого лиця. І не ображайся, якщо я більше не прийду до тебе, зустрінемося потім у нашому кишлаку, я не прийду до тебе додому не від образи, а від горя. Бо коли моє і твоє горе скласти докупи, друже мій, брате мій, то це буде нестерпно. Будемо нарізно того дня.

І настав той день, найчорніший день у Муталібовому житті, коли він півдня простояв за операційним столом, коли вже знав, що Уктама нема, що вже ніколи не заб’ється його серце, а він, Уктам, раптом заговорив (мотор, штучне серце гнало його жилами кров), уже вийшов з нього наркоз, і Уктам заговорив. «Я житиму, — простогнав він, — бачте, Муталіб-ата, я житиму, а ви боялися, я житиму». І якби тієї миті Муталіб міг віддати своє життя, своє серце цьому хлопчикові, то не вагався б ані хвилини, однак він був нікчемною мурахою перед смертю, і нікчемним був той агрегат штучного серця, який міг підтримати людське життя всього на кілька годин. Ось уже пора його зупиняти (зупиняти життя цього хлопчика?), а голос, цей голос ніколи не втихне у ньому: «Я житиму…»

Він вийшов на подвір’я й побачив Атаназара — побачив його тюбетейку, чапан, припорошені хромовики в калошах, тільки не бачив його лиця, ніби очі самі обминали Атаназарове лице, обминали усе, він нічого не бачив, тільки ось це: чапан, тюбетейка, хромові халявки, калоші… А потім і те все розтануло.

Додому прийшов пізно вночі. Клавдія Іванівна вже спала, двері йому відчинила Іринка й сказала, що вона все знає, Клавдія Іванівна хвилювалася й подзвонила Оприщенкові, а той розказав. «Не переживай, Муталібе, жаль, звичайно, що так вийшло, але ж тепер уже нічого не зробиш, заспокойся, я тут сама через тебе місця собі не знаходжу, де ти ходиш, думаю».

Він, не роздягаючись, зайшов до кімнати, не кажучи ні слова, став біля дивана, потім, як підкошений, упав долілиць і заридав уголос. І що дужче стримував ридання, то ще голосніше виривалося вони з горла, виривалося зі стогоном, ламким криком, Іринка торсала його за плечі: заспокойся, Муталібе, хіба ж так можна, схаменися; і йому вперше були неприємними її руки, хтозна й чому, але хотілося, щоб вона не чіпала його, замовкла.

Прокинулася Клавдія Іванівна, зайшла з позіхами до кімнати і теж стала над головою.

— Чого ти, дурний, так побиваєшся? — сказала вона. — Ти ж давно знав, що він помре, і всі це знали. Я говорила з Оприщенком, навіть він каже, що ти не винен, тут і Волощук нічого не зробив би. Він мусив померти, розумієш, мусив.

І тут Муталіба щось як підкинуло, схопився на ноги, закричав у істериці:

— Не мусив! Ніхто не мусить помирати, чуєте, ви, оприщенки! Запам’ятайте собі раз і назавжди: ніхто не мусить помирати! Ніхто!

— Та він здурів, — витріщила очі Клавдія Іванівна. — Де ти тут бачиш Оприщенків? У тебе що — з головою не все…

Клавдія Іванівна затряслася, здавалося, не від гніву, її лихоманила якась несамовита радість.

— Прекрасно! — сказала вона і повернулася до Іринки. — Я знала, що рано чи пізно це буде. Він уже й тебе, дурепу таку, обливає брудом, я давно казала тобі, чим усе це закінчиться. І ось, маєш! Та він же не вистромляв свої роги тільки тому, що не мав куди подітися. Розкошував у теплі на всьому готовому, то й мовчав, а тепер в істериці не вдержався, вивернув усе своє чорне нутро. Ні, ти як собі хочеш, а я не збираюся більше з ним жити, щоб завтра тут і ноги його не було! Яке там завтра, хай зараз іде під три чорти, до завтра він мене ще заріже в істериці. Заріже — і йому нічого не буде, відбудеться трьома роками, бо воно ж не в собі, істерик ненормальний, психопат, хай іде куди хоче, в Павлівську дурку хай іде, тільки там його й приймуть.

Клавдія Іванівна постугоніла до своєї кімнати і ще й там щось вигукувала, та він її вже не чув. Дивився на Іринку й бачив, як вона чужіє з лиця.

— Ти не правий, — сказала вона. — Мама хвилювалася за тебе, того й подзвонила. А ти, невдячний, образив її. І мене теж образив. Ти мусиш вибачитися перед нею.

— Я піду, — сказав він.

— Піти легше за все. Напаскудити і піти, покинути все і піти. Біжи й помирися з мамою. Вона вибачить, вона ще сьогодні так гарно говорила про тебе…

— Я чув. Дуже гарно.

— Це після того, як ти образив її, зірвалася.

— А що я сказав? Оприщенко ж її ідеал.

— Ні, вона ненавидить його…

— І щодня туди дзвонить.

— Такий у мами характер, що зробиш.

— Нічого не зроблю, — сказав Муталіб. — На жаль, нічого зробити не можу і тому я піду.

— Ти егоїст, думаєш тільки про себе.

— Ні, я думаю і про тебе. Я не лишаю тебе. Ми будемо бачитися щодня. Якось переб’ємося, поки…

— Я не хочу перебиватися, я хочу нормально жити.

— Нормально тут не виходить, ти ж бачиш.

— Сам винен. Цього разу ти винен сам. Образив і маму, і мене. Я прощаю тобі, розумію твій стан, але її ти мусиш перепросити. Хоча б заради мене, дитини… Вона простить.

— Потім я сам собі не прощу.

— От бачиш, ти егоїст, ти знову говориш тільки про себе. То знай же, — сказала Іринка, — знай же, що коли ти все отак лишиш і підеш — можеш мені більше не дзвонити.

— Даремно ти так, ти ж знаєш, як я люблю тебе.

— Неправда! Якби любив, то послухався б. Я ж знаю свою маму, вона вже шкодує, що наговорила такого. Підійди, побалакай із нею, корона з тебе не спаде.

— Не муч мене. Потім сама все зрозумієш. Може, я і йду звідси заради нас обох. Бо тут до всього може дійти, я це вже бачу.

— Куди ти підеш серед ночі? До якоїсь жінки, так? У тебе хтось є? Мабуть, є, що так швидко зібрався. Ну що ж, іди, я не тримаю.

— Моє наївне дитя, — Муталіб хотів пригорнути її, але Іринка сердито його відштовхнула.

— Більше сюди не дзвони, — сказала вона. — Я не люблю тебе. Можеш збирати свої шкарпетки.

Цієї миті йому здалося, що з ним говорить сама Клавдія Іванівна. Надто багато вони прожили удвох, щоб не бути схожими, подумав Муталіб. Вродою Іринка вдалася у батька, але ж характер, і звички, і ще чорт знає що кладе свою печать на зовнішність людини, на мову її, на жести і голос… Ні, треба негайно забирати звідси Іринку, треба шукати квартиру, ставати на коліна перед Волощуком, щоб швидше виклопотав якесь житло, він же депутат, всесвітній авторитет, він допоможе, адже йдеться не лише про дах над головою, йдеться про долі людські, про долю трьох людей, і не тільки трьох, у них з Іринкою ще будуть діти, обов’язково будуть, і якщо прийти до Волощука з відкритою душею, усе розповісти, то він зрозуміє, старий розіб’ється, а зробить, що в його силах; Муталіб скоро забере Іринку, забере Надіру із цього дому о три покої з височезними стелями, а проте тісного, дуже тісного дому, — мусить забрати, поки не пізно.

— Потерпи ще трохи, — сказав він. — Завтра я піду до Волощука, проситиму…

— Я це чула вже сто разів. Коли те буде? А якщо й буде, то дадуть тобі якусь шпаківню на пустирі.

— Ти казала, що підеш зі мною і в курінь.

— Казала. Коли ти ще любив мене.

— Іринко… не треба. Ти ж знаєш…

— Знаю, знаю! — перебила вона. — Можеш іти й не вертатися.

— Ми обоє знервовані, поговоримо завтра.

Він підійшов до шафи, відчинив дверцята і майже жужмом почав збирати свій одяг, кидати його на диван, і раптом звідти, із шафи, на нього зненацька викотився чималий, як подушка, вузол — щось було туго напхане в білу наволочку, воно впало йому до ніг; Муталіб нахилився, хотів узяти його й запхнути назад, та раптом той вузол розв’язався і щось знайоме майнуло в ньому, першої миті Муталіб навіть не зрозумів що саме, проте вже відчув: знайоме, бачене і… страшне.

Коричнево-золотистий клаптик визирав із туго напханої білої наволочки, Муталіб не хотів вірити своїм очам, якийсь млосно-холодний здогад поповз по всьому тілі — не може бути, не може бути! — але ріжок золотистого смушку бив по очах, аж паморочилося в голові: сталося, сталося, сталося… Випливає, немов із туману. Чапан, тюбетейка, хромовики у запорошених калошах… Чапан… хромовики… калоші… І цей коричнево-золотистий смушок… славнозвісна каракульча, яку могли привезти сюди тільки з Хорезму…

Колись Іринка просила його дістати цієї рідкісної каракульчі на шубу, і він, наївний, їдучи у відпустку додому, обіцяв напитати й купити. Муталіб справді шукав її, цю рідкісну, брунатно-золоту каракульчу, їздив навіть у Ташауз, туркменське містечко за сто кілометрів од його кишлаку, відоме своїми багатими базарами, і там, у Ташаузі, він таки знайшов її, цю каракульчу — найпрекрасніший смушок із рідкісної породи овець, справді ніби відлитий із золота, кожна звивина міниться на сонці; він угледів те диво й зрадів, і вже бачив, як радіє його Іринка, а чого ж, хай ходить його дружина в такій шубі, чому б вродливій жінці та не ходити в золотистій каракульчі. Однак радість його була недовгою, бо виявилося, що одна така шкурка щонайменше коштує двісті карбованців, а шуба затягне… хай йому грець, Іринці він сказав, що таких овець тепер не вирощують у їхніх краях, і вона заспокоїлася, а це… ось про що Клавдія Іванівна шепотілася цілими вечорами з Атаназаром, ось чому її так цікавили невинні овечки… і невже… невже вона посміла… за його плечима… ні, це неможливо, це якесь непорозуміння, зараз Іринка пояснить… але що ж тут пояснювати, коли ось перед його очима наволочка, туго напхана золотистою каракульчею.

— Це… Атаназар? — знизу подивився він на Іринку.

Вона заціпеніла, втягла голову в плечі, ніби боялася, що її вдарять, але сказала майже з викликом:

— Так, Атаназар. А хто ж?

— Ви купили у нього?

— Мати давала гроші, але він не взяв.

— Як це — не взяв?

— Отак. Сказав, що це подарунок.

— Кому?

— Мені. Твоїй дружині. Так він сказав.

— Ти хоч уявляєш, скільки це коштує?

— Дорого, знаю.

— І взяла?

— А що було робити? Мати пропонувала гроші, а він: ні, ні, навіщо мене ображаєте? Муталіб мій найближчий друг. Хтозна, які у вас звичаї, може, й справді то велика образа для нього.

— Звичаї у нас такі, як у всіх людей, — сказав Муталіб. — А не такі, як у звірів. Щоб швидше собі вхопити.

— Ми задурно не просили у нього…

— Як — і ти просила?

— Чого ти причепився? Я ж кажу, що мати пропонувала гроші, не віриш — спитай в Атаназара.

— Вірю! Тому й пропонувала, що знала — Атаназар не візьме. Вона спекулювала на його горі. Та він останню нитку готовий був витягти з себе заради Уктама, заради своєї дитини… Він би їй душу свою віддав, аби попросила, і вона скористалася цим. Боже, яка… підлота!.. У нього шестеро дітей! Ти розумієш, що це таке? Ні, вже п’ятеро, — сказав він. — Уже п’ятеро.

— Вони не бідняки, — сказала Іринка.

— Ні. Бідняки ви. І тепер я не знаю… не знаю, чи подзвоню тобі.

— Подавай на розлучення, не заплачу, — сказала вона.

— Коли ти все зрозумієш, то подзвониш мені сама.

— І не подумаю!

— Подумай. Дуже тебе прошу… Подумай.

Тієї ночі він пішов і більше не повернувся.

5

У суботу зранку Муталіб, як завжди, почаював на своєму повстяному килимку, потім приготував картоплю з бараниною, якої ще трохи лишилося у холодильнику, і поїхав у клініку: відвідає Степана, а з півдня забере Надіру і вони поїдуть до Ботанічного саду годувати білочок.

Видався гожий осінній день, теплий, прозорий, як велетенська світляна куля, і Муталіб подумав, що такого дня справді не завадило б посидіти десь із вудкою, може, навіть на тому ж Степановому Тікичі, в отій чарівній місцині, де вони колись удвох рибалили і яка нагадувала Муталібові картини давніх художників, хоча ті краєвиди прекрасніші за всякі художні полотна, природа завжди досконаліша за те, що створено людськими руками. У цьому він погоджувався із братом Сахібом, котрий казав, що його дратують поети, які незрозуміло чому порівнюють краплину роси з діамантом, тоді як можна лише навпаки — витончений діамант порівняти з росиною, адже немає більшого ювеліра, ніж сама природа.

Маєш рацію, мій дорогий Сахібе, тут твоя правда, устоз, як правда і в отих рядках з останньої твоєї книжечки: «Спогад — це помах весла назад для того, щоб човен твій плив уперед…» Чи не тому, коли здається, що човник мого життя застигає, як листочок на ставковому плесі, або наштовхується на люту зустрічну хвилю, чи не тому я повертаюся до спогаду, до свого минулого, шукаючи там підтримки, хоч, може, й не завжди знаходжу її, як ось тепер у спомині про той чарівний куточок над Тікичем. Він вабить мене і страхає, ніби я щось колись там загубив, щось дуже важливе для всього мого життя, й ось тепер мене туди тягне, щоб відшукати ту згубу, й відлякує думка: не йди, не знайдеш уже ніколи. Що ж робити, мій брате, коли захитався цей човник, закрутився на місці, ніби я гребу одним веслом, друге зламалося, і от я мордуюся, мов у якомусь вирі, і ніщо не допомагає мені — ні лагідна хвиля Шорколя, ні гострий погляд одноокого Єгяма із рідної далини, ні синє сяйво Іринчиних очей під лагідний подзвін рибальського дзвіночка, такий лагідний, що здавалося, то пташка черкнула його крилом. Ніщо не допомагає мені, брате, навіть твої мудрі вірші.

А день стоїть над землею великий і світлий, прозора аж до небес дзвінка ясна куля, ніде не надщерблена, гладесенько окреслена синьою банею неба, висвітлена білим сонцем до дна.

На алеї, що веде до клініки, горять жовтим листом клени, ці вогняні знаки осені, яким не рівня ніяке золото, ніщо з ними не може зрівнятися, бо тими знаками розмовляє з людиною сама природа. Вона промовляє до всіх однаково, може, не всяк те чує однаково, але слово її рівне до всіх, у неї нема улюбленців, нема обранців, нема підлабузників, вона, як мати дітей, любить усіх однаковою любов’ю, звертається до всіх однією мовою, як зверталася до отих геніїв і простих смертних, що спочивають ген на Байковому цвинтарі, і як розмовляє нині он із тими людьми, яких біда привела на подвір’я лікарні.

Але й тут люди є люди, є хворі і є здорові, ті, що чекають вироку долі, і ті, що прийшли їх одвідати цього світлого суботнього дня. Одні тихесенько гомонять на лавочці, майже шепочуться, наче бояться, що їх підслухає та біда, інші — чоловік і жінка — геть принишкли і лише гладять одне одному руки, хтось витирає хустинкою очі, а хтось сміється, як он та дівчинка, маленька, як Надіра, дівчинка, вона сміється і простягає сивому чоловікові, мабуть, дідусеві, велике червоне яблуко, і дідусь теж усміхається, беручи те яблуко, — можливо, це остання щаслива хвилина в його житті. Ніхто з нас не знає, коли надходить остання щаслива хвилина.

Он безпечно походжає Валерка у синьому спортивному костюмі з генеральськими лампасами, трошки зверхньо поглядає на все, що діється довкола, нудьгує хлопчина, ховаючи у жмені цигарку, димок видає його, однак Валерка не дуже й боїться, хай бачать, може, розгніваються і швидше випишуть його звідси за порушення режиму. Валерці зараз та операція не треба, він і думати не хоче про те, що спіткає його згодом.

А ген біля входу у клініку притулився якийсь чоловік, видно, сільський дядько, — на ньому суконне пальто старого фасону, ялові чоботи, картуз із клинчиків, і єдине, що зовсім не личить йому, сільському дядькові, — це окуляри, хоча вони теж старого фасону, тепер такі рідко побачиш. Крізь ті окуляри він напружено вдивляється у бік воріт, боїться когось пропустити, ось він вглядається в Муталіба, потім зривається з місця і, припадаючи на ногу, кульгає йому назустріч, і за крок вони зупиняються один перед одним.

Степанів батько, здогадується Муталіб, не витримав старий, приїхав, і приїхав у такий час, що навіть не зможе побачити свого сина, тільки й того, що постоїть тут попід вікнами, та хіба від того полегшає?

— Муталіб Кадамович?.. — Він так вдивляється Муталібу в обличчя, що навіть крізь товсті скельця окулярів пробивається знайома вже Муталібові полохлива надія і відданість, якась собача відданість, від якої йому стає мулько, незручно, ніби він завинив перед цим чоловіком і от приховує цю вину, але той бачить його наскрізь, бачить крізь товсті скельця окулярів своїми підсліпуватими очима. Він усе бачить і знає, і все одно дивиться на нього з такою собачою відданістю, що Муталіб ледве витримує, аби не відвести очі вбік.

— Так, Муталіб… А ви Степанів батько? — Він подав йому руку й відчув, що Побережний не відпускає її, хоча й боязко тримає у своїй жорсткій долоні; Муталіб спробував згадати, як його по батькові, колись же в селі Степан знайомив їх, але так, наспіх, тоді вони лишень перекинулись словом, проте він таки звертався до нього на ім’я та по батькові… як же це… як… ага, здається, згадав. — Кіндрат Іванович, якщо не помиляюся? — розгублено всміхнувся Муталіб.

— Точно, — сказав Побережний і ніби навіть зрадів. — Тіки місцями переставити треба, Іван Кіндратович. Диви, скільки часу минуло, а ви не забули.

— Трохи забув, — зніяковів Муталіб, докоряючи собі за таку помилку: Степана ж по батькові Іванович, тут не треба й думати, а він наче з неба упав: Кіндрат… — Вибачте, Іване Кіндратовичу.

— Нічого… Як він там, мій Степанко? — вирвалося у старого те, що не сходило з думки, але й питати, видно, боявся. — Знаю, погано… Катря вчора дзвонила до брата Онисима в сільраду… Я тепер у сільраді і днюю, й ночую. Нічого такого не казала, та я ж чую, не глухий. Мене не обдуриш. А це ось приїхав, а мені його не показують. Видно, вже геть погано.

— Хвалитися поки що нема чим, — сказав Муталіб. — Ще тільки прозондували… З печінкою в нього погано. Не хочу вам казати неправду… Я за серце так не боюся, як за печінку.

— Мені б одним оком на нього глянути.

— Не можна. Там Катря біля нього. Вона вам розкаже.

— Катря всього не скаже. Катря — золота в мене невістка, але вона тільки заспокоює мене. Подзвонила якось та: «Не переживайте, тату, не побивайтеся, тут ось дохтор каже, що, може, ще й інвалідність знімуть».

— Тоді я ще не знав, що в нього таке з печінкою, — сказав Муталіб, шкодуючи за ту необачність: не можна так жартувати. Не можна.

— Хто ж знав, — кивав головою Побережний. — Біда, біда… Ми вже й не думаємо, щоб він був геть нам здоровий, чи що. Нам не треба, щоб він робив, доглядав нас, крутився. Аби лиш сидів отак-о біля хати. Аби лиш сидів, аби нам дивитись на нього. А більше нічого не треба, — казав Іван Побережний, наче просив у Муталіба зовсім небагато і цим полегшував справу.

— Побачимо.

— Може, ви боїтесь щось мені сказати?

— Рано ще говорити.

— Не бійтеся… Я… Знаєте, я під Яссами був, — невідь-чому сказав Побережний, зазираючи Муталібу в очі. — Під Яссами…

— Зробимо все, що можна, батьку. Я й зараз іду до Степана. — Він хотів ще сказати, що ось і їсти йому приготував, старому, напевно, буде приємно, але не сказав: що тепер говорити про їжу, коли він міг зробити для нього більше.

— Іди, синку, йди, — закивав Побережний. — Ти ж до нього ідеш, а я держу тебе балачками. Іди. Не гнівайся, що сином тебе назвав. Бо ж і Степан тебе називає братом. Ох, біда…

Муталіб ішов через вестибюль і чув на собі його пргляд.

В ординаторській не було нікого, він перевдягнувся, потім націдив із крана склянку холодної води і випив дві таблетки заспокійливого. Дістав із сумки ще теплу каструльку, загорнуту в рушник, і пішов у реанімаційне відділення.

Степан так само лежав під крапельницею, лежав із заплющеними очима, але сіра землиста тінь уже зійшла з його лиця. Може, нарешті зрушиться, подумав Муталіб, тихесенько стаючи у нього в узголів’ї. І тільки тепер здогадався, що Степан гладенько виголений.

— Це ти? — розплющив він очі.

— Я, Степане.

— Не тре’ було тобі йти. Мені вже краще.

— Краще, я бачу. Ти навіть до перукарні сходив.

— Ага, — усміхнувся Степан.

— Гарна перукарка трапилась?

— Дуже. Знаєш, вона мене і здорового часом брила. Дай, каже, я тебе побрию. Щоб, значить, причарувати до себе.

— Така й без цього може причарувати.

— Точно.

— Я, знаєш, кого зараз бачив?

— Мабуть, батька мого. Катерина казала, що він приїхав. Як він там, старенький мій?

— Нічого.

— Чогось мені його найшкодніше.

— Якщо ти, Степане, сходив до перукарні, то, може, й у ресторан заглянемо? Ось те, що ти замовляв. — Муталіб розгорнув рушник. — Дичина з картопелькою.

— Я ж просто так сказав… а ти… Краще б на рибалку з’їздив. Морочився.

— Як? Ти не хочеш моєї фірмової страви? Так не годиться, Степане, ображаєш.

— Чого це не хочу? Ще й як хочу.

— Тоді бери ось ложку. Ложкою зручніше буде. А я потримаю тобі каструльку. Давай вище подушку підмостимо. Ось так. Поїхали, поки тепле.

Степан кутуляв мляво, наче не мав зубів, але потроху добирався до денця, і Муталіб боявся щось і казати, аби не зурочити: здається, у нього прокинувся апетит. Ледве жує, проте це від занепаду сил, а так, видно, йому справді схотілося їсти. Таки Степанові кращає.

— То це ти, кажеш, на цю картоплю узяв пудового коропа?

— Ага. Дикого.

— Хіба і свійські бувають?

— Бувають ставкові. Ті не такі дужі. А в пралісі дикі, сазани. Витягнеш такого підсвинка, а в губі у нього ще гачок, уже комусь попадався, та втік.

— Тобі, мабуть, Щедрик помагав їх тягати?

— Не смійся, Муталібе. Він є.

— Я не сміюся. Питаю.

— Може, й він помагав. Нікому так не щастило, як мені. На що вже дядько мій Онисим запеклий рибалка, а й той казав: «Це, — каже, — Степане, якби не ти, то ми б і не знали, які поросята водяться в Тікичі». Я й кажу йому: «То бережіть же цю річку, у ваших руках влада, — кажу, — то не дайте їй пропасти».

— А що — забруднюють?

— Не те слово. Труять. Отак ціле літо й десь до жовтня ще нічого, а там як піде буряк, запрацює Бужанський цукровий завод, то спливає дохлої рибки тьма-тьмуща. Якусь гидоту зливають. Раків колись було стільки, що граблями тягали, а тепер нема й напоказ.

— Зараз же наче суворо з цим, — сказав Муталіб. — Пишуть скрізь, штрафують…

— Еге, якби ж то чоловіка штрафували, хоч би й того директора, а то ж ні, завод штрафують. А це нікому не пече й не гріє. Якби виклав з кишені своєї, то головою думав би, а не… Е, що тут казати. Бідний той праліс.

Степан навіть вишкріб каструльку, всміхнувся:

— Оце вмолотив. Спасибі.

— Молодець! Якщо діло так піде й далі, то в понеділок заберемо тебе звідси.

— І робитимеш операцію?

— Ну, може, не зразу, але в палату тебе переведемо.

— Добре. Як там Стратон Митрофанович? — раптом знову спитав Степан.

— Стратон Митрофанович? Наче нормально… Я не бачу його, йому ж інший хірург робив операцію. Але ми переведемо тебе уже в іншу палату. Полежиш у реабілітаційному відділенні, поки наберешся сили.

— А Валерка?

— Валерка? За дівчатами бігає.

Нараз Муталіб відчув, що хтось стоїть біля входу і стежить за ними. Він повернув голову й побачив Оприщенка — в халаті, з-під якого випиналося кругленьке черевце, в білому ковпаку, шкіряних капцях без задників. Видно, Семен Семенович чергував цієї суботи, а жаль, Муталібові не хотілося з ним зустрічатися тут вихідного дня, бо через тиждень-другий знов жди анонімки, що ось, мовляв, Усманов без направлення поклав у клініку Побережного і не відходить від нього, годує з ложечки, а чого, питається; та того, що здер з безнадійно хворого тисячу карбованців, от і відробляє, а того й не думає, що таким не місце у клініці, таким місце за ґратами. І ще добре, як та анонімка потрапить до Волощука, а не десь далі, Волощук сам колись натерпівся од цих анонімок, одразу розпізнає наклепницький стиль, хоча одного разу й викликав Муталіба. Сталося це невдовзі після смерті Уктама.

Шеф викликав його до себе в кабінет, і коли Муталіб зайшов, піймавши на ходу співчутливий погляд секретарки (мабуть, перебирала пошту і про все знала), то вже здогадався, що розмова буде не з приємних. Волощук саме обідав, тобто доїдав третю грушу, що й було, власне, його обідом, зморшкувате довгобразе лице було непроникним. Навіть не глянувши на Муталіба, він показав на крісло біля свого столу, потім так само нервово підсунув до нього аркуш паперу, який щойно сам перечитував, видно, уже не вперше.

— Читай!

Муталіб побіг очима по рядках, друкованих на машинці, та враз спіткнувся, почав спочатку і знов збився. Він насилу дочитав той пасквіль, у якому йшлося про те, що він, хірург Усманов, кладе на лікування до клініки своїх земляків за гроші, запевняючи пацієнтів у тому, що левову частку віддає своєму шефу Волощукові. Так, наприклад, за операцію, зроблену Уктаму Нурбекову, до речі, з летальним наслідком, він узяв тисячу карбованців з його батька Атаназара Нурбекова, простого чабана… який потім не захотів навіть бачити цього хабарника… І підпис: Хасан Саїдбеков.

— Ти знаєш цього чоловіка? — спитав Волощук, блиснувши на Муталіба бистрими очима.

— Якого?

— Ну, цього… як його? Хасана…

— Вперше чую.

— Ага, це анонімка. Я спершу подумав, що це хтось із ваших. Ім’я таке східне. Хитрий же… — Волощук гнучко вилаявся — водився за ним такий гріх, тут нічого не скажеш, навіть на п’ятихвилинці, коли щось не по ньому, міг шпурнути таким слівцем, що затикай вуха, але до цього вже звикли. Жінки, і ті прощали старому. — А хто писав, не знаєш?

— Ні, тільки здогадуюся. Тому й казати не буду.

— Як знаєш, — він дістав чисту хустинку і промокнув тоненькі вуста. — Ну його к… розтакій матері! Іди працюй. Вибач, що відриваю від роботи. А це візьми і порви.

Муталіб підвівся, хотів узяти той аркуш, потім відсмикнув руку.

— Річ у тім, що це… не зовсім брехня.

— Як це не зовсім? — Волощук уп’яв у нього сірі очиці.

— Так. Я взяв хабара з мого друга Атаназара.

Він не збирався розповідати про це Волощукові, але зараз подумав, що, коли про все розкаже, старий зрозуміє його, і між ними більше ніколи не буде недомовок.

— Ти що, з печі впав? — спитав Волощук.

— І взяв я не тисячу карбованців, а більше. Щоправда, не грошима, а каракульчею…

— Чим?

— Смушок такий.

Муталіб розповів усе, як було. Волощук вислухав, встав, підійшов до вікна. Довго мовчав.

— Та-а-ак, — нарешті озвався, не повертаючись до Муталіба. — Тому ти й пішов од жінки?

— Не тільки тому.

— Мабуть, тут є і моя вина, — сказав він. — Не зміг я вибити тобі хату. Тепер ти холостяк, буде ще важче.

— Як уже буде.

— Слухай, — змінив він тон. — А левова чи то пак… бараняча частка цієї… як її там… каракульчі належить мені? А що, пошиємо собі шапки та й будемо в них ходити, га?

— Загоряться.

— Чого це раптом?

— На злодіях шапки горять.

— Хто тобі сказав таку дурницю? — здивувався Волощук. — Ти придивися, саме на злодіях найрозкішніші шапки, їдрі його… — Він, як батогом, цвьохнув словечком і якось безгучно засміявся зі свого дотепу. — Запам’ятай цю фразу, мій друже, може, колись ще писатимеш про мене спогади, то знадобиться. І цей пасквіль забери, підклеїш туди. Адже й мене там згадують незлим тихим словом.

І ось тепер Оприщенко стояв у дверях і підглядав за ними, можливо, навіть підслуховував («Даремно ти, черговий лікар мусить сюди заходити, нічого дивного в цьому немає, ти просто упереджений до Семена Семеновича»), і, звичайно ж, зостався розчарований такою балачкою. Хоча ні, його писок лиснів од утіхи, аж ротик, завбільшки з копійку, розкрився («Мені начхати, про що ви тут бубоніли, — мабуть, думав масний писок, — я все одно напишу те, що мені захочеться, бо не моя вина, що не почув нічого цікавого, проте стріляйте мене, убивайте, а я ніколи не повірю, що ви, шановний колего, прибігли сюди вихідного дня з каструлькою задурно»), дідько б тебе вхопив, вилаявся про себе Муталіб, як же ти підкрався так тихо, тебе ж за два поверхи чути, як ляскаєш капцями об п’яти, бо ходиш, наче в колінах пружини вставлено, погойдуєшся, як на ресорах — не чоловік іде, а бричка їде — гойда-гойдь, і за кожним «гойда» ляскає шкіряний задник капця об п’яту. А це, бач, як під’їхав нищечком?

— Похвально, похвально, колего, — котилися з маленького ротика круглі, як копійки, слова. — Усім би на вас рівнятися. Я, знаєте, буду доповідати на зборах, що Усманов відвідує хворих і в вихідні…

«Краще напиши письмово, — ледь не сказав Муталіб, — це тобі ліпше вдається».

— А то інші, знаєте, як позвикали. Аби день до вечора. А в нас же робота така, що не з верстатами маємо справу, з людьми. У хвороб, знаєте, вихідних немає. Ні, я обов’язково буду доповідати…

— Дякую, Семене Семеновичу, але я забіг лише на хвилину. Заскочив по дорозі… так що… («Чому я перед ним виправдовуюся? Якась чортівня…»)

— Е, не кажіть, колего, із хвилинок життя складається.

— Бувай, Степане, — сказав Муталіб і так швидко пішов до виходу, що Оприщенко відскочив убік, даючи дорогу, та в коридорі заляскав капцями йому вслід.

— Хвилиночку, Муталібе Кадамовичу, ще одну хвилиночку я заберу у вас, думаю, що це буде для вас цікаво. Може, не зовсім приємно, не знаю, та я вважаю своїм обов’язком сказати вам одну річ…

Ця передмова насторожила Муталіба, він здогадався, що почує зараз щось прикре, але сказав якомога спокійніше:

— Я вас уважно слухаю, Семене Семеновичу.

— Бачте, може, це й не моє діло, може, я, як то кажуть, стромляю носа не туди, куди мене просять, — довірливо продовжував Оприщенко. — Але я подумав, що це не може вас не хвилювати, бо прямо стосується якщо не вас самого, то вашої дочки…

— Щось із Надірою? — важко видихнув Муталіб.

— Не лякайтеся, ради Бога, не лякайтеся, з Надінькою все гаразд, вона здорова, — сказав Оприщенко. — Але річ у тім, що незабаром у неї може з’явитися другий папка. Упадає коло Ірочки солідний мужчина, молодий, щоправда, але вже майор, красень-мужчина, кажуть, на чорній «Волзі» підкочує до будинку Клавдії Іванівни. День і ніч, кажуть, простоює та «Волга» біля їхнього під’їзду, і Клавдія Іванівна сама хвалилася, що нарешті діждалася такого зятя, як хотіла. Ручку їй цілує, в Ірочку закоханий по вуха, і що найприємніше — Надіньку полюбив, як рідну дитину. Я, каже, її вдочерю, вона ще маленька, звикне і матиме мене за рідного батька…

Муталіб слухав Оприщенка і бачив, як той майор, — чомусь він йому приверзся точнісінько таким, як Оприщенко, тільки не в білому халаті, а у військовій формі, чортівня якась, то, звичайно, красивий, ставний, майор, Іринка на якогось кендюха і не гляне, — проте Муталіб бачив його саме таким, як Оприщенко. Ось він вкочується колобком у дім Клавдії Іванівни, припадає карасячим ротиком до її руки (мокре кружальце завбільшки з копійку лишається на зап’ясті у Клавдії Іванівни), потім він підходить до Іринки і тикається писком у її щоки, губи, біля вушка, де таємничо темніє малесенька родимка-мушка, тоді бере на руки Надіру, садить її на коліна, називає своєю доцею, але Надіра пручається, їй зовсім незручно сидіти у цього колобка на колінах, вона пручається й плаче.

Але все це химера, насправді ж усе може бути зовсім інакше: заходить красивий майор, ступає пружною офіцерською ходою, галантно торкається губами руки Клавдії Іванівни, ніжно цілує Іринку, підкидає аж до стелі Надіру, потім забирає Іринку з малою, садить у чорну «Волгу», і вони мчать десь далеко-далеко, мала верещить од захвату, адже їдуть вони не до Ботанічного саду, а до справжнього лісу…

— Такі, значить, справи, — усмак виговорився Оприщенко і притих, чекаючи, що на те скаже Муталіб, але що він міг сказати йому?

— До побачення, щасливого вам чергування, — сказав Муталіб і пішов в ординаторську перевдягатися, клянучи цього кендюха, який завжди вихопиться там, де не треба, і зіпсує настрій на цілий день або й гірше, як ось тепер. Де він узявся на його голову, ніби вчув Муталібову радість від того, що Степанові стало краще, нюхом почув і не зміг простити Муталібові ту маленьку несмілу радість, притьма вихопився із своєї нори, щоб її розтоптати. Для цього він міг і вигадати якогось майора, котрого насправді немає, не існує його ні красивого, ні плюгавого, а він, Муталіб, мусить гризти себе через Оприщенкові побрехеньки. До дідька!

Перевдягнувшись, він помітив, що піджак застебнув не на ті ґудзики, й кинув оком на стіл, де лежала коробочка нозепаму. «Застосовується при неврозах, психопатіях, при наявності тривоги, страху, підвищеній дражливості», — писалось на тій коробочці із застереженням, що вживати ліки можна лише за призначенням лікаря.

Що ж, подумав він, я маю право призначити собі ці пігулки, при доброму здоров’ї вони не шкодять, я не психопат, як вважає моя незабутня, моя дорога Клавдія Іванівна, але ці ліки знімають тривогу…

Яку тривогу? Безпричинну? Таку, як у нього, не знімуть ніякі ліки. Та й навіщо? Як це казав його брат Сахіб?.. Як же він сказав тоді, дай Боже пам’яті, його мудрий устоз Сахіб?

Було це під час одного з його приїздів до Києва. Вночі Сахібу не спалося, він те й робив, що виходив то на балкон, то чапав на кухню, шумів там краном, шарудів, шукаючи вимикача, знов чалапав на балкон, як неприкаяний. Це вже почало дратувати навіть його, Муталіба, а що вже казати про Клавдію Іванівну, яка, прокинувшись, почне бурчати до ранку, що не має спокою ні вдень, ні вночі у своєму власному домі. І потерпаючи за це, Муталіб дражливо сказав братові:

— Може, дати тобі димедролу? Він заспокоює, заснеш відразу.

— Ти з глузду з’їхав, — відповів Сахіб. — Я цього безсоння півроку чекав. Про який ти спокій говориш? І кому він потрібен, твій спокій?

— Розумію, натхнення, — сказав Муталіб, і в його голосі прослизнула іронія.

— Та хіба справа в натхненні? — розсердився Сахіб. — Хіба можна людині ковтати колеса від неспокою? Немає таких ліків, розумієш, нема? А якби й були, якби раптом винайшли таку отруту, що вбиває в людині тривогу, хвилювання, душевні муки, і всі до одного випили цю отруту, то що було б тоді з людьми? Що б лишилось тоді — бидло? До всього байдуже бидло? Ні, Муталібе, я не проміняю це безсоння на найсолодші сни.

— Вибач, вибач, устоз, я ж не знав, що тобі не спиться через муки творчості, — сказав він примирливо, однак легенька іронія мимохіть таки бриніла у його голосі. — Давай, твори, раз таке діло.

Потім Муталіб задрімав і раптом знову прокинувся — не від шуму, а навпаки, від якоїсь важкої тиші, що її він відчув усім єством. Схопився, туди-сюди — Сахіба нема. Ні на кухні, ні на балконі, ніде нема його брата, видно, зібрався й пішов, клацнувши англійським замком у дверях. Невже образився і поїхав у Бориспіль, в аеропорт? Ні, речі його лишилися, навіть крислатий капелюх висить на вішалці, але Сахіб такий, що міг покинути й речі, махнути на все рукою і бувайте здорові. Образився… «Я образив його, хай би всох мені язик», — докоряв собі Муталіб, і сам уже не спав аж до ранку.

Але вранці Сахіб повернувся. Повернувся — і на його виснаженому безсонням, чорному, аж постарілому лиці світилася така блаженна усмішка, ніби він цілу ніч розмовляв з Магометом.

Може, саме тоді Сахіб і написав свій «Помах весла», думав тепер Муталіб, тримаючи в руці маленьку коробочку з ліками. Ні, не такого мені треба спокою і рівноваги, не там я шукаю їх, я давно вже не був удома, не був на Шорколі, треба обов’язково поїхати туди цього ж року, відпустки ще не мав, ось прооперую Степана, виходжу його, усе покину й поїду. Треба зустрітися з Атаназаром, поговорити, і, може, тоді мені буде легше, треба відвідати одноокого Єгяма, поклонитися йому в ноги, треба поблукати коло Зміїних скель, треба, треба… Він візьме Надіру, наприкінці жовтня там у них ще тепло, на баштані одноокого Єгяма ще лежать кавуни, хай мала тішиться сонцем, хай бігає із замурзаною дітворою, хай навчається від дітвори рідної мови, у них, малих, це швидко виходить; як же він давно про це не подумав — поїхати додому з Надірою, показати їй Шорколь, показати те поле, де вій хлопчаком назбирав за день сто сорок сім кілограмів бавовни, показати, як росте гранатове дерево, силу якого вона пила з молоком матері, показати Зміїні скелі, які невідь-звідки вродилися, адже в їхніх краях важко знайти й камінчика. Як же він раніше про це не подумав, може, соромився, соромився ось уже доки навідатися до рідного кишлаку через Атаназара, боявся, що той усім розказав і він не зможе дивитися людям в очі. Дурниці, треба було поїхати давно, Атаназар знає, як воно все було насправді. Чи, може, він подумав, що Муталіб про все знав і тільки прикидався невинним ягням? Тоді тим більше треба було поїхати, поговорити, Атаназар би йому повірив.

Колись він і з Іринкою довго збирався поїхати додому, та так і не зібрався, Іринка вперто опиналася, мовляв, чого я туди поїду, вони не хотіли мене, один Сахіб прилетів на весілля, до Сахіба в Ташкент, будь ласка, поїхали, а до тебе в кишлак не хочу, боюсь я туди їхати; і він не дуже наполягав, не хочеш, то як хочеш, і якось так виходило за марнотратними відпустками на морі, що вони не вибралися навіть до Сахіба в Ташкент, хоча тепер Муталіб певен, що якби він тоді по-чоловічому наполіг, то Іринка б його послухала, тоді б вона поїхала з ним і в Хорезм, поїхала б на край світу, був такий час, був. Він тепер думає, що, може б, і життя їхнє склалось інакше, якби вони тоді поїхали в Хорезм, його батьки побачили б Іринку і відтанули душею, прийняли б за свою, рідну, а головне, сама Іринка подивилася б на нього й на світ по-новому, там би він розказав їй про своє дитинство, показав би Шорколь, Зміїні скелі, познайомив би з однооким Єгямом, це б їх ще більше зблизило, зріднило б, і їхнє життя могло скластись зовсім інакше, адже у ньому, житті, часом усе залежить від такої дрібнички, про яку і гадки не маєш. Треба, треба було поїхати, може б, зараз так не карався. З Надірою він поїде цього ж року, ось прооперує Степана і зразу ж візьме відпустку.

Як там його Надіра?.. Як там… Іринка? Може, Оприщенко й не бреше, може, вона справді зібралася заміж?.. І так дивно, що вона досі сама, краще б уже знайшла когось, може, тоді було б спокійніше, завмирає усе всередині, коли підходить до того старого будинку… а раптом… а раптом?..

Востаннє бачив її, коли оформляли розлучення, тоді вона, на зло йому, прийшла, як на свято, струнка, вродлива, весела, натягла на себе щільну трикотажну сукенку, в якій, вона знала, особливо йому подобалася, та рожева сукенка хвилююче окреслювала таємниці тіла, облягала кожен вигин грудей, стегон, і від однієї думки, що хтось інший торкатиметься тих таємниць, йому робилося холодно, а вона тоді навіть не дивилася в його бік, світила очима, обведеними блакитними тінями, на всіх, тільки не на нього, і він благав її подумки: поглянь на мене, усміхнися, я тобі все прощу, ти ще невинне дитя, ну, поглянь же, і я вхоплю тебе в обійми й не віддам нікому, ми заживемо так щасливо, як ніхто ще не жив, тільки поглянь.

Вона не глянула.

Тієї ж ночі він простояв під тим старим похмурим будинком, поки у високих вікнах великої, о три покої, квартири не погасло світло, щоб побачити бодай її тінь. Проклятий будинок, він не відпускав його. Не хотів відпускати і довго тоді горів своїми високими вікнами, ніби там, за ними, святкували якусь радісну подію. Не відпускав він його, не відпускав…

Згодом, уже десь через рік, він їхав на таксі через нічне місто, думав, що все вляглося, зашерхло, пригоїлось, біля нього сиділа красива жінка, довірливо стискала його руку, щось говорила, тепло дихала йому в обличчя, його полонило те хвилююче дихання, бентежили гіркаві пахощі парфумів, а потім, уже на розі Несторівської, недалечко від того проклятого будинку, він раптом попросив водія зупинитися, стромив йому в руку п’ятірку, попросив, щоб довіз даму, куди вона скаже, а сам вийшов з машини — не відпускав його цей похмурий старий будинок, не відпускав… Зрештою, там жила його дочка, ніхто йому не забороняв з нею бачитися, і щотижня Клавдія Іванівна виводила Надіру до під’їзду того будинку, й, побачивши звіддалік Муталіба, дівчинка бігла в його обійми, а Клавдія Іванівна щезала в під’їзді. Іринка ж не виходила до нього ніколи, так було завжди, так буде й сьогодні.

Він покрутив у руках коробочку нозепаму, потім закинув її в нижню шухляду столу, підсунув до себе телефон і набрав номер. Потяглися довгі гудки, спершу Муталіб здивувався, що номер не зайнятий, з’єднався одразу, тоді здивувався з того, що довго ніхто не бере слухавку, адже Клавдія Іванівна біжить на дзвінок, як на пожежу, — невже нікого немає вдома? — і вже хотів покласти слухавку, як раптом озвався незнайомий чоловічий голос: «Алло!» І Муталіб зрозумів, що не туди потрапив. Він знову набрав номер, і цього разу відповіли негайно, але відповів той-таки незнайомий чоловічий голос, і все, що розповідав Оприщенко, знов промайнуло перед очима.

Муталіб якийсь час не знав, що казати, потім набрався зухвалості і спитав з командирською зверхністю в голосі:

— Товариш майор?

— Так точно! — чітко, по-військовому відповів чоловічий голос, та відразу ж і збився, спитав спантеличено: — А… хто це?

— Генерал Іванов! Як іде служба? — біс тягнув Муталіба за язик.

— Нор… нормально, — відповів товариш майор, відчуваючи, що хтось його розігрує, але й послати нахабу під три чорти не наважувався: а раптом не розігрують?

На його щастя, тут і вичерпалася Муталібова зухвалість, пора було припиняти нерівну гру, хоч важко сказати, хто саме з них був у гіршому становищі, скоріш за все Муталіб, отже, пора припиняти дурну балачку, треба покликати Клавдію Іванівну і попросити, щоб через півгодини вивела йому Надіру, але тут Муталіб подумав, що Клавдії Іванівни нема вдома. Якби була, то першою підбігла б до телефону (довго ж не брали слухавку), тут вона не дала б себе випередити не те що майору, а й самому генералові Іванову; отже, її нема вдома, і Надіри, мабуть, немає, Клавдія Іванівна забрала малу й пішла на свіже повітря, щоб не заважати молодятам. А раз так, то що тут питати і про що говорити, Муталібові теж не личить заважати людям розважатися у вихідний день.

— Ну, якщо все нормально, тоді відпочивайте, товаришу майор, — сказав Муталіб і поклав слухавку.

Частина третя

1

Щезла Катерина.

То не було години, щоб не заглянула до нього, а це не з’являлася цілісінький день, і Степан не знав, що й думати. Саме сюди, в палату реабілітаційного відділення, можна було заходити коли хочеш, тим більше що він зостався тут сам, єдиного сусіда вранці відправили до санаторію після вдалої операції (щасливчик!), і Степан потайки міркував собі, що Катерина зможе навіть переночувати на сусідньому ліжку, спочине біля нього, відіспиться, а вона раптом щезла.

Тут, у реабілітаційному відділенні, він лежав третій день, почувався набагато краще, хоча й не так, як більшість хворих, про яких жартували, що в них навіть є своя дискотека. Однак Степан міг уже сидіти, міг помаленьку пройтися по палаті, а коли заходила Катерина (вчора і позавчора), то дженджурився і вдавав із себе такого молодця, хоч бери його попід руку і справді веди на танці.

Степанові було невтямки, чого це Муталіб зволікає, не робить операцію, лише напихають його ліками, від яких гірко в роті, гірко в горлі, скільки ж можна, а братися до головного Муталіб не наважується, каже, треба піддужати, бо якщо після зондування так погіршало, то поспішати не варто, адже доведеться міняти клапани серця.

Степан зрозумів, що тут йому загоряти ще довго, і сьогодні вранці попросив у сестри зужитих кольорових трубочок від крапельниці і заходився плести оранжеву рибку — робив це вправно, завзято (Катерина вчора купила йому складаного ножика з шильцем, терпужком і ножичками) і, хоч ніколи не займався такими дурничками, тепер тішився, як у нього все славно виходить. Потім він наробить ще всякої такої всячини, відвезе своїм дітлахам, нехай граються, — не гірше, ніж магазинне. А може, Катерина й раніше їм відвезе, ось вам, скаже, від тата, бавтеся й будьте слухняними, поки він повернеться.

Він уже не раз просив Катерину, щоб вона поїхала додому, подивилася, як там діти, а вона віднікується й от ні сіло ні впало зникла, цілий день не приходить, і йому не віриться, щоб Катерина, отак, нічого не сказавши, таки поїхала, мабуть, із нею щось трапилося. Що, що, що? Це йому не йшло з думки, напосідала тривога, що Катерину спіткала якась біда, вона часто їздила в місто, купувала йому фрукти і всілякі витребеньки, а там же стільки машин, стільки шуму та гаму, до яких Катерина не звикла, могла встряти в якусь халепу, могла, не доведи Господи, потрапити під машину, вона ж, бідна, ходить і нічого не бачить довкола себе, уже геть збилася з ніг, висушилася за ним, як з хреста знята.

Степан плів рибку, а вся увага його була на дверях, здригався на кожен рип, на кожен шум у коридорі, й одного разу йому здалося, що нарешті йде Катерина, проте відчинилися двері й до палати зайшов Валерка у своєму незмінному синьому спортивному костюмі з лампасами.

— Так ось де ми заховалися, — весело почав ще з порога Валерка, простягаючи Степанові руку. — Я думав, ти вже вдома, а тут, значить, розвідка донесла, що в сусідньому корпусі, в реабілітації, значить, то я, не довго думаючи…

— Ти бачив Катерину? — зрадів Степан.

— Ні, Катерину сьогодні не бачив, але в мене тут скрізь свої люди, — сказав Валерка. — А ти вроді нічого. Може, той…

— Ти шуткуєш, а я оце як на голках. Десь Катерина пропала, не приходить.

— А на чорта ти їй здався такий? — випалив Валерка. — Видно, знайшла собі кращого, в Києві це дуже просто. — І помітивши, що не розворушить Степана такими жартами, додав серйозно: — Ну-ну, не вішай носа. Ти що, хочеш, щоб вона не відходила від тебе. Тут ось і мені так остогидло все, що тікав би світ за очі. Нічого не сталося з твоєю Катериною, не переживай. Якби щось… то мені розвідка уже б донесла. А ти теж захопився цим ділом? — кивнув він на рибку в Степанових руках.

— З нудьги.

— Ну-ну, гарно у тебе виходить. Ти мені той, русалочку виплети. Таку, знаєш, — Валерка хвилясто показав у повітрі, якою має бути русалочка. — Майже рибку, тільки з цицьками. Це в тебе вийде.

— Хай, спробую якось.

— Спробуй, спробуй. Я, знаєш, скоро куплю машину, то біля дзеркальця її почеплю.

— Ну, для такого діла треба постаратися.

— Ага, — засміявся Валерка. — Біля дзеркальця, значить, така теліпається, а на сидінні, справа, живенька. — Він знов намалював у повітрі хвилясті вигини, сказав: — Моя жінка через те й машини не хоче, що цього боїться.

— Ти що — любиш скакнути в гречку?

— А хто цього не любить? Хіба ти сам не стрибав?

Степан помовчав, похитав головою.

— Ні, не стрибав.

— Що, ні разу? — витріщив очі Валерка.

— Ні разу.

— Ну, ти даєш, ну, ти й кадр. Штунда чи що?

— Ні, не штунда.

— А хто?

— Катерина б умерла, якби дізналася.

— Треба так, щоб не взнала.

— Мені воно ні до чого.

— Один раз живемо, треба всього попробувати, скрізь устигнути. А то бач, як буває. Хоч би й Стратона Митрофановича візьми. Навіть у якусь там балочку не зайшов.

— Ще зайде, — сказав Степан.

— Ти що, не знаєш? — здивувався Валерка.

— Чого?

— Нема вже Стратона Митрофановича.

— Як… нема?

— Зарізали. На операційному столі помер. А ти й не знав?

— Ні, мені ніхто не казав.

— Не казали… Зарізали старого, то й не казали. Од мене тут нічого не приховаєш. Нема вже Митрофановича.

— Жаль…

— Жаль, звичайно. Але цей клятий високосний рік нікого не жалує. Он і сестри кажуть, що у високосні роки тут найбільше вмирають. Чого воно так — ніякий професор не пояснить.

— Не віриться, — сказав Степан. — Нема Стратона Митрофановича.

— Я вже сам думаю, чи не чкурнути мені звідси. Перебути цей рік, а там видно буде. Скіки ж тут зосталося, менше трьох місяців. Хоч воно тепер усі роки не такі, як колись. То було живеш собі, ні про що не думаєш, а тепер тільки й жди — то рік Собаки, то Свині, то Щура, то ще якоїсь тварюки. Повидумують чорті-й-що на свою голову. Мені тут одна каже: ти, Валерка, такий симпатичний, бо овен. А що це таке, питаю. Баран ти, каже. Сама ти вівця паршива, кажу їй, до побачення.

— Дарма ти так, — сказав Степан. — Вона не хотіла тебе обидить. То знак такий.

— Еге, не хотіла, — стояв на своєму Валерка. — Дума, як я роботяга, то дурніший за неї. А я не якийсь там халтурник, я, Стьопа, щоб ти знав, корабел! Ми на заводі знаєш, які кораблі строїмо! Я слюсар-складальник! — гордо сказав Валерка. — І три сотні платять мені не за гарні очі, без таких, як я, жодне судно не вийде на воду. Але я не про те хочу сказати, тільки не знаю, чи поймеш мене. — Валерка підсмикнув штани, підсів до Степана на ліжко, мовив довірливо: — Я ж, Стьопа, теж, як і ти, з села. І щороку їжджу туди у відпустку. Воно, село, не таке вже, як було тоді, коли я ще корову пас… Тільки й згадується тепер — вечір, череда йде з поля, курява за нею, аж пахне вона мені, та курява… І хрущі гудуть, геть як у Тараса Шевченка гудуть, тільки не над вишнями, а біля кленів, у нас їх на кленах багацько було.

— Ага, — сказав Степан. — На кленах вони люблять. Тіки тепер їх нема так, щоб дуже. Рідко де побачиш хрущика.

— От бачиш? А колись їх було стіки, що курям трусили. І я малим дуже любив гратися з тими хрущами. Було, підкидаю їх, сонних, і так інтересно, коли вони злітають: дж-ж-ж-ж… А то раз мені стукнуло в голову, узяв я хруща, закрив у бляшанку і закопав на городі. Не знаю для чого, так просто. Але слухай сюди. На другий день відкопую, відкриваю бляшанку, а того хруща там нема. І досі чудно мені, як згадаю: де ж він подівся? Що за чудасія?

— Видряпався у щілину, — сказав Степан.

— Не було там ніякої щілини!

— Ну, то як же?

— Не знаю, — знизав плечима Валерка. — І ніхто не пояснить. Ми, люди, багато чого не знаємо. Навіть зовсім простого. Ось я тебе ще про одне спитаю, бо воно давно не дає мені спокою. Якось, оце вже недавно, почав я згадувати своє дитинство: теплий вечір, череда йде з поля, курявичка за нею, що пахне мені і досі, хрущі гудуть… І згадав я того хруща — як же він вибрався із бляшанки? Лапки в нього чіпкі, дуженькі, думаю собі, як і ти оце, а потім: стоп! А скільки ж їх, лапок, у хруща? Не можу згадати. Питаю в жінки, вона в мене теж сільська, — не знає. Чого ти, каже, причепився до мене, не міг щось розумніше спитати? Воно-то так, є багато питань розумніших, а от це в’їлося мені і крутиться в голові, хоч що хоч роби. Скільки ж їх, лапок, у хруща? От ти знаєш?

— Шість, кажись, — невпевнено мовив Степан.

— Кажись. Бач, і ти не знаєш. Отож я і в хлопців питаю на роботі, у нас же половина заводу з села, — ніхто не знає. Той каже, чотири, той — шість, той — вісім, а один навіть б’є себе в груди, що десять. Еге, кажу, майже сороканіжка. Та пішов ти, розсердився він, зі своїми хрущами, знаєш, куди? Ходиш тут, забиваєш баки. Може, й так, говорити нема про що, але чому ніхто з нас ніколи не придивився, скільки лапок у хруща, чому?

— То скільки ж їх все-таки? — спитав Степан.

— А біс його знає! — з якоюсь веселою злістю сказав Валерка. — Я тоді попитав, посушив собі голову та й забув. А тепер от знов мучуся з цим питанням.

— Тре’ було книжку взяти про комах, там є.

— Книжку, — хмикнув Валерка. — Це біжи запишися в бібліотеку, потім знайди ту книжку, тоді прочитай, тоді занеси… Не по мені такий клопіт. — Він пошкріб за вухом, зітхнув. — Мабуть, не так я живу… Не знаю, як треба, але, мабуть, не так. Біс його знає… Піду зараз до тієї розумаки, що про овена мені розказувала, спитаю, скільки лапок у хруща. Бувай, Стьопа, я ще забіжу до тебе. А за Катерину не переживай, прибіжить твоя Катерина, ніде не дінеться. Якщо ти не стрибав у гречку, то вона тим більше не стрибне. Повір, я їх знаю, жінок, я їх наскрізь бачу. Бувай.

Валерка підвівся, моргнув Степанові і тихо причинив за собою двері.

Де ж вона, де?

Щось трапилося. Катерина давно вже зайшла б до нього, вона сім разів забігла б сьогодні, аби все було добре. Нічого ж не сказала, не попередила, що десь затримається чи кудись має відлучитися…

Треба спитати у Муталіба, може, вона йому сказала? Якщо він ще зайде сьогодні. Про Стратона Митрофановича Муталіб змовчав… Не хотів хвилювати. І Катерина приховала од нього правду. Валерка обмовився, бо думав, що він уже знає. Стратон Митрофанович… Дивно як, аж моторошно… Ось тобі живий чоловік, говорить, сміється, сумує, а потім раз — і нема. Каже, нічого не встиг, не написав книжку, навіть не заглянув у ту балочку. Неправда, він багато встиг, багато зробив…

А що встиг зробити я, що після мене зостанеться? Кажуть, що досить збудувати дім, посадити дерево і народити дитину… чи як там? То тільки кажуть… Цього замало. Я поставив хату, посадив не одне дерево, у мене троє дітей, але цього дуже і дуже мало. Тобто не мало, нічого дорожчого за дітей немає, однак не тільки для цього людина приходить на світ. Не тільки… І лихий чоловік може збудувати дім, вимахати цілий палац, посадити дерево, може виростити сад і мати з нього неабиякий зиск, може народити купу дітей і не стати від того кращим. От де заморока. І Валерка он каже, що живе не так, хоча й у нього двоє дітей, він теж, мабуть, садив дерева і будував великі кораблі… Може, і я жив не так? Намагався так, а виходило інакше. Всяко бувало, та навіть тоді, коли він хотів тільки добра і ліз у вогонь і воду, люди часто вважали, що робить він це не так. Вони не казали, як саме треба робити, але знали напевно, що не так… Не так… Мабуть, і справді не так. Він смикався, нервував, гарячився, бився лобом об стіну, а пуття з того мало виходило. Як от, приміром, тоді з ялинником — не одне дерево він хотів захистити, цілий ліс, але… не так. Як же все-таки треба було?

Перед Новим роком Степана на «газоні» послали до Хлипнівського лісу привезти дров для дитячих ясел, там вони вже попиляні, лежать у штабелях, тільки викинь на машину і привези. Він їхав укоченою колією через Хлипнівський ліс, коли назустріч вихопилася «Волга» високого районного начальника, номер знайомий, треба розминутися, і Степан узяв управо, між дерев, бо «Волга» у глибокому снігу засяде, а він «газоном» пройде. У легковику сиділо душ троє п’яних, розчервонілих чоловіків, усі вони чогось реготали, потім, коли «Волга» минала «газон», Степан помітив, що її відчинений багажник з горою напханий молоденькими ялинами. Дивного в тому нічого не було, люди готувалися до Нового року, Степан поїхав далі, милуючись зимовим лісом.

Невдовзі він упізнав молодий розкішний ялинник, якого вони садили ще школярами (допомагали лісництву — наче вчора було), дерева вже піднялися у півтора людського зросту, та раптом Степана щось як різонуло по очах — на кількох ялинах не було верхівок, хтось зовсім недавно позбивав вершки, бо ще й свіжа тирса жовтіла на снігу.

Степан зупинив машину, вийшов, подивився на ті безверхі ялини, на людські сліди біля них, потім скочив у «газон» і, розвернувшись, помчав у райцентр. «Волгу» він уже не дожене, але треба щось робити, дрова він завезе пізніше, а зараз треба негайно бити у дзвони. Тільки-от куди їхати, до кого стукатися — в міліцію, райком, прокуратуру? Ні, — трохи охолов дорогою Степан, — можна спершу заїхати у «Лісгоспзаг», прямо до директора, колись він навіть був у нього, Мостовий попросив щось передати… як же його… Кравченко… чи Кириченко… щось таке, але це не має значення, головне — забити на сполох, аби крадіїв заскочили на гарячому.

Кравченко-чи-Кириченко був у себе в кабінеті, у нього сидів ще якийсь чоловік у форменому кітелі із зеленими петлицями, та Степана він прийняв, вислухав і про ялини, і про «Волгу» з такими-то номерами, а потім раптом спитав:

— А сам ви хто такий будете?

— Як хто? — не зрозумів Степан.

— Ну, хто ви, звідки? І яке відношення маєте до лісу?

— Я… людина, — розгубився Степан.

— Людина, — пересміхнувся Кравченко-чи-Кириченко з чоловіком у кітелі. — А самі ви що робили у лісі?

— Я? По дрова їздив. Для ясел.

— Цікаво. Але бачте, товаришу, річ у тім, що на Хлипнівській дільниці у нас немає ялинника.

— Як це — нема? — отетерів Степан.

— А так. Нема, і все. — Кравченко-чи-Кириченко дістав із шухляди якусь табличку, потім узяв, леле, він узяв лупу і подивився крізь неї на ту табличку. — Нема тут у нас ялинових насаджень. Нема ж? — перепитав чоловіка у кітелі.

— Нема, — сказав той.

— Я ж сам їх садив, що ви кажете?

— Ну, може, якесь там деревце одне-друге є, — погодився Кравченко-чи-Кириченко. — Але до плану насаджень вони не внесені. Так що даремно ви гарячкуєте. У нас тут планове виробництво, а не… гурток юннатів.

Якби Степанові тоді автомат — він би стріляв. А так розвернувся і вийшов.

— Та горіть ви синім вогнем!

Куди ж тепер? У міліцію чи до прокурора не підеш, це ясно. Немає там, каже, ніякого ялинника. Там у плані насаджень, каже, порожнє місце, ось подивися в лупу, якщо недобачаєш. А розтуди його!..

І тут Степана осяяло.

Та що ж тут думати, треба піти в редакцію, в районну газету, і про все розказати, ця газетка часто пише про охорону природи, для них це буде як знахідка. Вони ж можуть навіть сфотографувати безверхі ялини і надрукувати те фото в газеті!

У кімнаті редакції сиділо душ четверо, усі заклопотані, той пише, той читає, той клацає на машинці, той розмовляє по телефону, одразу видно, люди ділові, свою справу знають, нема коли байдики бити, навіть не помітили, як зайшов Степан, зняв шапку і став на порозі.

Він переступив з ноги на ногу, кашлянув у кулак, і тоді підвів голову немолодий уже, лисий, видно, досвідчений чоловік і спитав:

— Вам до кого?

Степан розказав йому про ялини, не оминувши й того, як він ходив до Кравченка-чи-Кириченка, а той заявив, що таких взагалі немає.

Лисий слухав з цікавістю, й ті інші, що писали, друкували, читали, розмовляли по телефону, облишили свої справи й дивилися на Степана.

— Та-а-ак, — задоволено сказав лисий. — Нічогенький матеріальчик. Справжній цвях, га, Петре? — звернувся він до худого хлопця, що в одній руці тримав телефонну слухавку, у другій самописку, а в роті — сигарету. — Вріжеш?

— Тільки пір’я полетить! — сказав худий.

— А не боїшся того, на «Волзі»?

— Начхати, — пихнув цигаркою худий.

— Ну, тоді вперед! — усміхнувся лисий.

— Яке «вперед»? Тут ось номер горить.

— А, так-так, — сказав лисий і повернувся до Степана. — Ми зараз здаємо святковий номер, новорічний, дихнути нема коли. А це таке діло, що на хіп-хап не зробиш. Зайдіть до нас після свят.

— Може, хоч сфотографувати сьогодні? Поки свіже, — сказав Степан.

— Ну, на фото не видно, свіже воно чи ні, — стримано всміхнувся лисий. — А в нас зараз і машини нема під рукою.

— Є! — зрадів Степан. — Моя машина біля редакції.

— Може, справді, хай Пасічник поїде з ним? — зиркнув лисий на худого.

— Та де? — пихнув цигаркою худий. — Він замкнувся в лабораторії і сказав, щоб навіть до телефону не кликали. Номер горить!

— От бачите? — знов обернувся лисий до Степана. — Горимо! Зайдіть через тиждень.

Усі, як по команді, знов почали клацати на машинці, розмовляти по телефону, писати, читати, а Степан вийшов на мороз простоволосий, так і бгаючи в руках шапку.

Він рушив до машини, а тут — здрастуйте, я ваша тьотя! — він тільки думав іти йому чи не йти в міліцію, а міліція сама до нього прийшла. Назустріч Степанові виплив лейтенант патрульної служби у теплому кожушку, але, видно, змерз, довгенько чекав, постукував чорно-білим жезлом себе по халяві. Руку під козирок, тобто до шапчини, і — прошу вашу путівку. Та яка путівка, товаришу лейтенант, по дрова їхав для дитячих ясел, а тут ось таке й таке діло, заскочив на часину, бо не можу терпіти злодійства, кому ж, як не вам, мене зрозуміти, товаришу лейтенант. Розумію, розумію, але ж і сам ви порядку не знаєте, їдете без путівки куди вам заманеться, бензин випалюєте державний чи там колгоспний, а раз не маєте путівки, то давайте права — і живо, бо я й так уже змерз коло вас. Машину не забираю, ще можете з’їздити і по дрова, щоб діти не мерзли, а права давайте, розберемося потім.

Степан оддав йому права без жалю, аж розчарував лейтенанта, що не просився, потім погнав у Хлипнівський ліс, нашвиргав у машину дров, одвіз у ясла, тоді поставив машину в гараж, лишив ключі і сказав, що хай тепер їздить на ній хто хоче, просити права він не піде, кланятись нікому не буде, гори воно синім вогнем.

Однак у їхньому колгоспі шоферами на вітер не кидалися, Мостовий сам прийшов до Степана додому, розпитав що та як, позітхав, покивав маленькою голівкою, потім одяг на виліг піджака Зірку Героя, сів на свого «бобика» і поїхав до начальника районного ДАІ, а ввечері знов прийшов до Степана, віддав права і, побачивши, що той не радіє, супиться, старий сказав:

— Думаєш, мені оце хотілося їхати кланятись? Еге, в печінках мені ці поклони. Але я вже пожив, знаю, що гонором нічого не візьмеш. Не так з ними треба.

— А як? — спитав Степан.

— Не так. Ти ось поїхав, наробив шуму на весь район, а чого добився? Того, що права в тебе забрали. Там же теж люди, знають один одного, світ тісний. Тому треба обережніше з ними, не штовхатися ліктями, менше на мозолі чужі наступати, бо ще тісніше буде.

— Що? — глипнув спідлоба Степан. — Терпіти мовчки?

— Ні, терпіти не треба. Але й іти з відкритими грудьми не можна. Їх більше, Степане. З розумом тре’. Така моя порада. Поживеш — сам побачиш.

Він побачив, не раз це побачив…

Точнісінько так, як із Кравченком-чи-Кириченком, вийшло у нього з директором Бужанського цукрового заводу, тоді все могло скінчитись ще гірше, мабуть, він таки справді погарячкував. Тієї осені на Тікичі знов спливла дохла риба, хвилею повикидало на берег тухлих лящів, карасів, окунів, і Степан, який саме возив на завод буряк, одного разу зірвався (йому якраз завернули ходку через те, що привіз брудний буряк, було багато грудок у ньому, переберіть, сказали), тож Степан тоді зірвався, влетів до директора заводу і виказав усе, що про нього думає, сказав, що якби той платив штрафи зі своєї кишені, то вже давно були б нові відстійники, а так йому не пече, нехай дохне риба, хай гине річка, бо вона не входить у його плани, у його графіках і табличках Тікича й у лупу не побачиш, інша річ грудка землі, яку висипав комбайн у кузов разом з буряками, це тут бачать добре. Степан говорив, говорив, а той ошелешено дивився на нього й нарешті спитав точнісінько так, як Кравченко-чи-Кириченко:

— А хто ви такий?

— Людина! — крикнув Степан. — Дивіться, якщо ніколи не бачили: я — людина! Я живу на землі і не хочу, щоб її нищили, я не хочу, щоб ми загубили річку, яку наші предки не згубили і в голод.

— Заспокойтесь, — сказав директор. — Я вас розумію і згоден із вами. Але це питання треба вирішувати не нам.

— А кому?

— Ну, на іншому рівні.

— На якому ще рівні? Тоді зупиніть завод, поки там вирішать.

— Це все не так просто… Це робиться не так, як ви думаєте.

— А як?

— Не так.

Не так, не так, не так, — бухкало в голові у Степана, і того дня він відмовився возити з поля буряки на Бужанський завод. Хлоп’яцтво, звичайно, але це все, що було в його силах. Зате, коли він поставив машину й сказав, що баста, більше не зробить жодної ходки, усім було ясно, що це дезертирство, саботаж, бойкот, страйк, яких тільки словечок йому тоді не пришили, справедливо і не по правді. Справедливо, бо тепер він і сам знає, що підводив своїх односельців у розпалі жнив, коли кожні руки на вагу золота, коли аж із Донбасу приїздили до них шофери порати буряки; а не по правді тому, що ніхто не хотів його вислухати до кінця, усі сприйняли те як примху, як особисту помсту запеклого рибалки, якому розполохали рибу в принадженому місці.

Таке тоді закрутилося, що страх, чутки дійшли до району, Піскун наполягав вигнати саботажника з роботи, говорили що хто хотів, а потім усе затихло, і Степан здогадався, що то теж Мостового робота.

Він зустрів його увечері біля контори, старий був увесь у грязюці, аж за коміром поналипало болото (тільки-но з поля), очі червоні, голівка труситься, і Степан подумав, що тільки заради цього діда, котрий і сам уже перетворився на грудку землі, він не повинен був так робити.

— Пробачте, — сказав Степан.

Старий тільки махнув рукою, ніби чогось засоромився, і швидко пішов до контори, а Степан і тоді, і пізніше дивувався, що на такій посаді старий зберіг у собі здатність совіститися і, напевно, саме це не дало чоловікові заломитися там, де на його місці багато хто не лише заломився, а й звироднів.

Не так… Не так. Він ще малим зрозумів, що часом найкращі наміри обертаються цим «не так». Потім караєшся, але вже нічого не вдієш, не виправиш, не зробиш заново…

Скільки ж було йому тоді? Вісім, дев’ять років? Не більше. Та вже тоді у нього був Щедрик, і Степанові хотілося, аби те диво зробив саме він. Тоді було б легше…

Не я те зробив. На жаль, не я. Я, Щедрик, достеменно знаю, що то — куниця. Вона жила у Побережних на горищі, їй тепло і затишно було в сіні, можливо, навіть збиралася вивести там куненят. Вона бігала ночами в поле й до лісу на полювання, і от одного дня натрапив на її сліди орлянський мисливець Совицький і по свіжому сніжку прийшов городами до хати Побережних. Удома був лише Степанко, Совицького він упізнав, хоча той жив у сусідньому селі Орлах, але хто ж його не знає, цього молодця Совицького, котрий у всіх на очах приборкав найноровистішого колгоспного жеребця Сигнала. Його, Совицького, спеціально для цього й покликали аж із Орлів, і він об’їздив Сигнала під злякані й захоплені вигуки дітвори. І от цей геройський чолов’яга прийшов до Степанка і, як рівня до рівні, сказав, що в них на горищі ховається звірина, яка їсть курей, робить всіляку шкоду, давай, хлопче, якщо ти не боягуз, викуримо її звідси, я стану з рушницею за хатою, від поля, а ти бери дрючка, лізь на горище, галасуй і штурхай у сіно.

Степанко радий старатися, хоч і страшнувато було, але він не боягуз, не осоромиться, тим більше перед Совицьким, узяв довгого дрючка, виліз по драбині на горище та й ну верещати та колошкати сіно. Воно коли кричиш, то не так страшно, а ще ж он який дрюк у нього в руках, гайда, гайда, і тут він почув під хатою глухий постріл, так, наче хто суху гілляку одчахнув у лісі й покотилась луна.

Степанко здригнувся й завмер, дослухався до тієї луни і не знав, що ж йому робити далі, чи штурхати дрючком і тюгукати, чи вже злазити з горища. Постояв, почекав, чи Совицький не подасть якої команди, але за хатою було тихо, і тоді Степанко нерішуче пішов до драбини, довго намацував ногою щабля, а коли зліз і вийшов за хату, то побачив Совицького аж у кінці городу, біля вишняку, побачив його темну спину, над плечем стриміло дуло рушниці, а в руці теліпалося теж щось темне. Він проводжав Совицького очима, аж поки той не сховався у ярку, потім обернувся й помітив біля рогу хати витоптану місцину, помітив на снігу яскраво-червоні краплі, наче хто розтрусив калину. Тоді він ще й не відчув жалю, тільки образливо було, що Совицький отак повернувся до нього спиною, спершу щебетав улесливо, а коли зробив своє діло, то не те що не подякував, не попрощався, а навіть не глянув у Степанів бік.

Увечері він про все розповів батькові, той ніби не здивувався, не розгнівався і не зрадів, лише сказав, що Совицький убив куницю, він, батько, теж бачив її сліди, але думав, хай собі живе, якщо не робить шкоди, а Совицький убив, бо шкурка з куниці тепер дорога, це тобі не заєць і навіть не лис.

Так би воно, може, й забулося, убив — то й убив, однак наступного дня мати вражено загукала з сіней: «Іва, Іва, а йди сюди хутчій!» Батько вийшов у сіни, за ним і Степанко, і вони побачили матір, схилену над старим жлуктом, у яке вже давно ніхто не заглядав, стояло собі в темному кутку порожнє, ніби й не потрібне, та й викинути шкода, може, колись знадобиться. У матері було таке обличчя, наче вона уздріла дідька у тому жлукті, і вони з батьком підійшли, заглянули й побачили, що жлукто до половини повне яєць, вони округло біліли в темноті, чистенькі, аж світилися.

«Що це таке?» — спитала мати, з підозрою дивлячись на батька.

«Хіба ж я знаю?»

«А хто ж знає? Тут наші кури не несуться. Для кого ти оце наховав, признавайся!»

«Господь з тобою, чого б це я їх ховав?»

«Ну, і самі вони тут не знеслися, — сердито сказала мати. — Може, це ти?» — глянула вона на Степанка.

«Нє», — покрутив він головою.

«А може, це Щедрик?» — тільки подумав, але не сказав уголос, бо тоді б мати розгнівалася ще дужче.

«Не робіть з мене дурну, — сказала вона. — Ви мені не дасте віка дожити».

«Чого ти кипиш? — сказав батько. — У нас що, пропадали яйця там, де кури несуться?»

«Наче ні, а може, котрась десь несеться, що я і не знаю. Хто їх розбере, буває, курка одіб’ється і в кущах несеться».

«Слухай! — аж скрикнув батько. — Це ж вона, куниця».

«Ти що — вчадів?»

«Їй-бо вона, я десь чув таке. Це вона крала в людей і носила сюди, щоб її не чіпали».

Мати ще сварилася з батьком: ти з розуму вижив, чоловіче; а Степанко бачив і після того ще не раз бачив, як темної ночі вилазить з їхнього горища куниця, потім повертається з яєчком у зубах, обережно так тримає його, щоб не роздушити, обережненько сходить по драбині у сіни і кладе яєчко у жлукто, щоб її не чіпали, не вигонили з теплого кубельця у сіні, бо вона ж не робить ніякої шкоди, навпаки, ще й віддячує господарям за добро.

Добро? Яке ж добро, коли… он кров на снігу… Це він, він вигнав куницю з горища прямо до Совицького, аби не він, той би її не вбив. Степанко не хотів, він не знає, як це сталося… Не так, не так…

Де ж Катерина, де це можна стільки ходити? За вікном уже сутеніє, а її нема.

Рибка майже готова, зосталося вплести хвостика — ось так, доточити китицю.

З нею щось сталося… Ні, ні… Може ж Катерина трохи спочити від цієї лікарні. Побачила, що йому покращало, пішла трохи розвіятися, може, навіть пішла у кіно або ще кудись, у Києві є куди піти. Швидше б верталася, Степан має щось їй сказати. Він таке вирішив, що не знає, як подивиться на це Катерина. Треба її умовити, а потім разом переконати Муталіба — мабуть, це буде непросто, але Степан умовить… Хай там що, він свого доможеться, зробить так, як воно має бути. Так, як треба…

Але Катерини немає, і він не знає що й думати. Згадує останню їхню розмову: може, сказав їй щось не так?

Вона присіла біля нього на краєчок ліжка. Чудна така — у білому халаті, в білій косинці. Торкнулася його щоки теплими сухими губами.

— Як ти? — спитала.

— Краще за всіх. Як може почуватися чоловік біля такої жінки?

— Не знаю.

— Я хочу танцювати.

— Ти ніколи не танцював.

— Бо не вмію. А тепер хочу. Навчиш мене?

— Звичайно, — сказала вона і повернулася лицем до вікна. — Схоже, збирається на дощ.

— Так, — сказав він. — А я думаю, чого ти пахнеш дощем?

— Не вигадуй.

— Ти справді пахнеш дощем. Так приємно… Чому ти не поїдеш додому? — раптом спитав він.

— А можна — я сама вирішуватиму, що мені робити?

— Хіба ти не скучила за дітьми?

— Ні, — сказала вона.

— Навіщо ти кажеш неправду?

— Я скучила за тобою.

— Давно не бачилися.

— Це навіть добре, що ми тут удвох. Є тільки ти і я, більше нікого.

— Авжеж, — сказав він. — Як на курорті. Нарешті таки вибралися.

Він узяв її руку. Вона теж була тепла й суха.

— Мені всі заздрять, правда ж?

— За що? — спитала Катерина.

— Що в мене така жінка. Що ти в мене є.

— Перестань.

— Я люблю тебе, Катю.

— Справді? Ти мені ніколи не казав такого.

— Я тебе дуже люблю. Але прошу — поїдь на день-другий додому. Мені буде легше.

— Легше? Без мене?

— Не тому, що без тебе. Поїдь.

— І не подумаю.

Коли Катерина вийшла з палати, об шибку легенько зашарудів дощ.

Де ж вона, де? Він так скучив, наче не бачив її сто років.

Ось, здається, хтось іде. Ні, це не Катерина. Її кроки, її ходу він упізнає здалеку. Це не вона…

2

— О, то ми вже геть молодцем! — весело сказав Муталіб, але радість його була вдаваною, вона призначалася тільки Степанові, бо Муталіб боявся радіти, боявся загадувати наперед. Він знав, що таке полегшення часто буває перед кризою, просвітлення нерідко приходить до хворого перед найстрашнішим. Лихі думки він гнав од себе, проте й важко вірилося, що зрушення це безповоротне, що найгірше позаду; організм, схоже, тимчасово піддався лікам, але хвороба лише причаїлася і невідступно чигає, щоб узяти своє.

— Скоро буду танцювати! — сказав Степан.

— Ану покажи, що змайстрував.

Муталіб узяв оранжеву рибку, покрутив у руках.

— Гарна штучка. Ти що, й раніше займався цим?

— Ні, тільки тут. Нудьга заїла.

— Нічого, підселимо до тебе молодого хлопця, буде веселіше.

— Діло не в тому.

Степан подумав, що самому лежати краще, аби лиш прийшла Катерина. До того ж йому тепер байдуже, кого покладуть у цю палату. Муталіб ще не знає, але Степан йому все пояснить.

— Ти сьогодні не бачив Катерину? — спитав він.

— А що? — насторожився Муталіб.

— Сьогодні вона ні разу до мене не заглянула.

— Я бачив її….

— Де?

— Не переживай, нічого з нею не сталося. Це я… я наказав, щоб сьогодні вона не приходила.

— Чому?

— Тобі вже краще, нехай відпочине.

Муталіб і самого себе переконував, що тільки через це відіслав Катерину з клініки, але десь у глибині душі якийсь чортик підказував, що ні, була ще й інша причина, у якій він собі не хотів зізнаватися.

Муталіб сьогодні зранку нагримав на Катерину і майже вигнав її з клініки. Був у кепському настрої, останніми днями взагалі ходив як у воду опущений: у домі Клавдії Іванівни в неділю ніхто цілий день не брав слухавку, а ввечері відповіла сама Клавдія Іванівна і сказала, що вибачай, вони з Надірою цілий день провели у лісі, авжеж, у лісі, а не в Ботанічному саду, і дитина так надихалася чистим повітрям, що заснула ще в машині, наголосила Клавдія Іванівна, і тепер спить, як після маківок, прогулянок з неї досить.

Ну що ж, подумав Муталіб, моя карта бита, ваша взяла, товаришу майор, а тут ще сьогодні вранці «пощастило» їхати на роботу разом з Оприщенком, той протиснувся до Муталіба у трамваї, майже нічого не говорив цілу дорогу, тільки сопів і цмокав своїм карасячим ротиком, а потім зітхнув і мовив багатозначно: «Не переживайте, колего, є така стародавня мудрість: переживати треба тоді, коли вже сталося».

Що він мав на увазі — чи Іринку, чи Степана, чи, може, все разом — Муталіб не знав, та насилу стримався, щоб не послати Оприщенка з його стародавньою мудрістю. Так і промовчав до кінцевої зупинки, а тут, уже в клініці, його раптом викликав Волощук і сказав, що ходять неприємні чутки, нібито він, Муталіб, багато собі дозволяє, пускає сторонніх людей не туди, куди треба, йому, Волощукові, начхати на брехні, але ж то правда, що дружина одного пацієнта заходила навіть у реанімаційне відділення.

«Я їй цього не дозволяв, — сказав Муталіб. — Хоча б тому, що не маю права, ви ж знаєте. А якщо повірили…»

«Ну-ну, не гарячкуй, — пом’якшав Волощук. — І не нарікай на свої права, ти принаймні міг зробити зауваження, що в реанімаційне відділення заходити заборонено. Балаган тут мені влаштували! Я вам покажу балаган!..»

Він так смачно вилаявся, що іншим разом у Муталіба зів’яли б вуха, але в голові знову спливло: «Переживати треба тоді, коли вже сталося», і він подумав, що Оприщенко, окрім Іринки й Степана, мав на увазі щось іще.

Саме тоді й підвернулася йому під гарячу руку Катерина — у білому халатику й косинці, з віником у руці (безглуздя якесь!), синяки під очима, — і він зірвався й сказав, щоб ішла звідси геть і не з’являлася до завтра, сказав, що Степанові легше, тут є кому за ним доглядати, а її, Катерину, саму доведеться покласти в лікарню, якщо вона не схаменеться. Все, іди, щоб я тебе не бачив!

Катерина зіщулилася, змаліла, потім ухопила його за руку, хотіла щось сказати, але тільки кусала пошерхлі губи. Її очі налилися слізьми, та замість того, щоб заспокоїти Катерину, він висмикнув руку і, ніби чогось злякавшись, швидко пішов од неї. Уже за хвилю дорікав собі, що зірвався на крик, що думав тоді не стільки про Катерину, як про себе самого, про доноси Оприщенка, гнів Волощука, про всі ті прикрощі, які обступили його з усіх боків.

Ось і тепер, кажучи Степанові, що сам відіслав Катерину, аби відпочила, він нітився від думки, що було це трохи не так, проте й далі чув у своєму голосі роздратування.

— Тобі що, важко без неї?

— Та ні. Я тільки боявся, що вона попала в якусь халепу.

— Усе гаразд, нехай трохи розвіється.

— Вона зовсім не знає Києва.

— У неї є язик, не мала дитина, — так само дражливо сказав Муталіб.

— Думаєш, вона така бідова у мене? То тільки зверху. А так вона як травинка.

— Нічого з нею не станеться.

«Даремно ти такий упевнений, — кольнула йому думка. — Хіба не знаєш, на що здатні жінки в такому стані?»

І сказав уже м’якшим тоном:

— Не бійся, не загубиться. Вона теж без тебе не може.

— Ти так думаєш?

— Це ж видно. Яка б ще жінка так упадала біля тебе?

— Це правда. Таких немає більше. Я, Муталібе, ось що хочу сказати. Часто мені здається, що я вже колись жив на цьому світі. От іду, бува, десь отак, де ще ніколи не був, а мені здається, що я тут був. Чи то запах якийсь уловлю, чи колір, але відчуваю, що тут я не вперше, ходив уже. І ходив не за цього життя, колись дуже давно. Може, сто чи й тисячу років тому.

— Таке не тільки з тобою буває, — сказав Муталіб. — Пам’ять наша ще не розгадана.

— Я не впевнений, що жив колись на цьому світі. Але думаю собі, що, може, хтось із предків моїх це бачив і воно передалося мені?

— Тут я тобі нічого не поясню. Сам би хотів знати.

— А може, нам цього і знати не треба? Ну, якби ми все знали, то, може, і жити було б не цікаво? Ні, ти не смійся. Я теж учився в школі. Але тепер, коли згадую, як доводив бабусі Улиті, що земля кругла, то мені стає соромно. Що ти мені говориш, сердилась бабуся Улита, навіщо мені ці балачки, коли я бачу своїми очима, що земля рівна. Вийди і подивися сам: є гори, горби, яруги, рівчаки, але земля рівна. Тоді я аж синів од безсилля, так хотів довести їй, що земля кругла, що вона крутиться. Галілей знайшовся! А тепер мені соромно, тепер думаю: а що, якби тоді, коли бабуся Улита заслабла, я почав їй доводити, що воду вона пила не з Маріцьончиного джерела? Чи стала б вона на ноги? Ти як думаєш?

— Це відомо одному Богові, — сказав Муталіб. — Чого це тебе потягло на такі розмови?

— Бо я хочу щось тебе попросити. Послухаєш мене?

— Ти про що? — насторожився Муталіб.

— Я поїду, — сказав Степан.

— Куди?

— Додому поїду.

— Ти що це собі намислив? — гостро спитав Муталіб. — Про яку «дому» говориш?

— Не думай нічого, я не маю надії на Маріцьончине джерело, — стиха усміхнувся Степан. — Але я мушу поїхати.

— Це ти скис через те, що Катерини немає?

— Ні, якраз я і жду її, щоб сказати про це. Нам треба їхати.

«Тобі не поможе ніяке джерело, ніякий Щедрик, ніякий праліс, — холодно подумав Муталіб. — Хоч би як ти вірив у ці дива, хоч яке чудодійне зілля не пив би, а тобі не обійтися без скальпеля, брате. Це не та хвороба, яка боїться навіювання».

— Не кажи дурниць, Степане! Саме став оклигувати, а тобі заманулося їхати.

— Якраз тому… що оклигав, — вперто сказав Степан. — Тепер я доїду, тепер здужаю… Підлікуюся вдома, наберуся сили й приїду. Хай мине… цей високосний рік. Скільки ж тут зосталося — дурниця. Піддужаю і приїду.

— Та при чому тут високосний рік?

— Може, й ні при чому, але я так вирішив. Я, Муталібе, скучив… Так скучив за дітьми, за селом, що ти не уявляєш собі. Кожну стежечку бачу, я ж тобі вже казав. Тільки гляну на все — й оживу, ти мене тоді не впізнаєш.

— Я проти. Не смій і думати.

— Чому? — Степан так подивився на Муталіба, що той одвів очі.

— Не розумію твоєї нетерплячки. Люди роками лежать…

— Лежать ті, що не можуть ходити… А я ходжу. Хтозна, як воно буде потім, та поки носять ноги, треба їхати, Муталібе. Ковтатиму ці ж самі ліки… яка різниця, де їх ковтати?.. Там гірше не буде. З дітьми побуду, скучив же… А зразу після Нового року я в тебе, так і знай.

«На початку року було б непогано, — подумав Муталіб. — Якраз отримаємо нові препарати. Може, й справді, хай би минув цей високосний?.. Закляття якесь. Аби ж знаття, що ти, Степане, протримаєшся».

— Ні, — рішуче сказав Муталіб, проганяючи ще невиразну, але настирливу думку. — Я не відпускаю тебе. Не вередуй!

— Я не вередую. Вдача така дурна: як уже наповратився, то не відступлюся.

— Це на тебе найшло. Буває. Занудьгував — от і потягло додому.

— Ні, я мушу поїхати.

— Один день без Катерини — і вже розпустив нюні. Не можна так.

— Катерина тут ні при чому.

— А що?

— Пече мені, — сказав Степан. — Гірше як ото без води пече.

— Скоро вона прибіжить. Думаю, завтра ти й заговориш інакше.

— Ні, — повторив він. — Пече мені. Мушу поїхати. Хоч на день…

Причина була не в Катерині, і коли вона — уже майже вночі — тихенько прослизнула до Степана в палату, йому запекло ще дужче: їхати, їхати!

Як на те, Катерина розгорнула чималий пакунок і, ніби пояснюючи, де вона цілий день пропадала, стала хвалитися покупками: ось платтячко для Настуні на літо, подивись, яке гарне, зовсім дешеве, легеньке, не жарке, у дрібненьку квіточку; ось сорочечки для Юрася й Іванка, теж любо глянути, хай будуть на гостинець із Києва, і Степан, дивлячись, як вона втішно перебирає дитячі речі, подумав, що ніяка сила його тут більше не втримає. Нехай Муталіб вибачає, але він поїде, хай би й каміння з неба, його ніщо не зупинить, і коли він сказав про це Катерині, вона майже не здивувалася. Вислухала його, на диво, спокійно, не перебиваючи, потім, правда, спитала:

— А що на це Муталіб? Ти казав йому?

— Казав, він не дуже хоче відпускати, але якщо сильно попросимо, то відпустить. Ми ж ненадовго поїдемо.

— Дивися, Стьопо, тобі видніше. Я не знаю, що тут порадити, — сказала Катерина. — Ні силувати не хочу, ні з думки збивати. Якщо Муталіб дозволить, то можна поїхати, чого ж. Я сама вже скучила за малими.

— Ти сьогодні дзвонила додому?

— З батьком говорила. Всі здорові, на роботі мене підміняють, кажуть, хай Катерина буде там скільки треба. Кого не зустріне, то всі тебе згадують, як там Степан, питають. Заїжджав Мостовий, закинув мішечок гречки, сьогорічна, каже, тільки-но змолотили. Варіть, каже, дітлахам кашу.

— А про малих батько що розказує?

— Та що… Кажу ж тобі, живі-здорові, до школи ходять… Про тебе розпитують.

— Поїдемо, Катю. Це мені поможе більше за всякі пілюлі. Окріпну до Різдва, а там знов приїдемо. Хіба нам що?

— Може, й так, Стьопо, не знаю.

— І ти вилюднієш.

— Що, так споганіла?

— Та ні, схудла зовсім. І так була, як билина, а тепер половинка від тебе лишилася.

— Я ж і є твоя половина, — сказала вона.

— Моя… Тільки змарніла зовсім.

— Хоч про мене мовчи.

— Лягай отам на сусідньому ліжку, поспи. До ранку сюди вже ніхто не зайде.

— Ляжу, якщо ти так хочеш. Я зверху, постіль не розбиратиму.

— Та хоч як-небудь.

— Стьоп… — боязко покликала його Катерина.

— Що?

— А можна, я коло тебе?

— Можна, чого ж. Тільки тут тісно удвох, ти не спочинеш.

— Я трішки… Скраєчку.

Степан посунувся до стіни, повернувся на бік, і Катерина обережно лягла біля нього, лицем до Степана.

— Ти як пір’їнка, — сказав він і провів рукою по її шиї, торкнувся гострої ключиці, ямки над нею. — Ти мені зовсім не заважаєш. День не бачив тебе, а таке, як сто літ.

— Скучив?

— Ага. Кать… А тут ти зовсім не схудла. Пругкі такі…

— Подобаються?

— Ще б…

— Притисни… Мені приємно.

— Можна — я розстебну?

— Питаєш. Я ж твоя половинка. Тобі можна все.

Він відчув, що вона злегенька тремтить.

— Тобі добре так?

— Дуже. Я хочу ще. Ще… Ого, та ти ще той жеребчик…

— А ти що, вже списала мене на мило?

— Таке скажеш…

Вона провела рукою по його шорсткій щоці, торкнулася її губами.

— Колючий. Завтра тебе поголю.

— В дорогу?

— Не знаю, побачимо.

— Візьму мотоцикла і гайнемо до лісу. Зараз там підпеньків море, терен достиг, ожина.

— Розігнався.

— Я тільки подихаю. Зараз весь ліс пахне підпеньками. Ти з малими збиратимеш, а я постою, подихаю.

— Я сьогодні, знаєш, що пригадала? Як ти колись привіз відро слив червоних — величезні такі, круглі, солодкі. Тоді ти десь далеко їздив, надовго, насилу діждала тебе. Пригадую, скучила так, що як загуркотіла машина коло двору, то в мене ледь серце не вискочило…

— Еге, це тоді, як я на Житомирщину по зерно їздив.

— Так я тоді вискакую з хати, біжу, а ти йдеш мені назустріч і несеш повнісіньке відро слив. Вони падають, розсипаються, котяться по споришу, по всьому подвір’ю, а ти не бачиш нічого, так поспішаєш до мене.

— А про це я й забув.

— А я не забула. Котяться сливи по всьому подвір’ю, а ти лиш мене одну бачиш.

Вони примовкли, ніби на хвилю разом перенеслися в той день.

— Катю… Хочу сказати тобі… Щоб ти знала: я ніколи і в думці не дозволяв собі тебе зрадити.

— Я тобі вірю.

— І ще таке. Якщо мене не стане…

— Перестань! — вона поклала долоню йому на вуста.

— Не перебивай, Катю. Я не кажу, що це буде взавтра. Колись це все одно станеться, і я хочу сказати тобі: не тужи довго за мною. Трохи поплач, а там, як трапиться путній чоловік, виходь заміж.

— Безсовісний.

— Ні, вислухай до кінця. Ти дуже гарна, Катю… хороша… І молода ще. Тіло в тебе, як у дівчини. І лоно. Ніхто не скаже, що ти народила троє дітей. Тобі обов’язково трапиться хороший чоловік. Не відмовляйся од нього, навіть якщо він стрінеться тобі скоро після того, як мене не стане.

— Якщо ти не замовкнеш, я піду від тебе.

— Не перебивай, Катю, я скажу й більше до цієї розмови не повертатимусь. Це не так просто… Добрих людей багацько на світі, але вийти заміж за путнього чоловіка зовсім не просто. Щоб і тебе любив, і дітей… Отож хто б тобі що не казав, нікого не слухай. Згадай мої слова і знай, що це моя воля. Пообіцяй, що так зробиш.

— Нам спершу дітей треба поженити. Муталіб казав, що ти ще пожениш дітей.

— Поженимо. Але все може бути, і тому я хотів попросити тебе. Не гнівайся.

А вона побачила: весільні музики на їхньому подвір’ї — два брати Кумедії з гармошкою й бубном так виграють, що навіть старі діди йдуть до танцю, весело, гамірно, Іванко з білою квіткою на грудях збирається їхати по молоду, біля воріт стоїть Степанів «газон», теж заквітчаний, у стрічках, і Степан, молодий, синьоокий, хмільний від щастя, обіймає її, Катерину, за стан, гаряче шепоче на вухо: «А пам’ятаєш, як я, дурний, колись тебе сватав?» Вона сміється, горнеться до чоловіка, потім, схаменувшись, пручається, легенько ляскає його по руці — люди ж дивляться, скажуть, сина женять, а таке, як на своєму весіллі.

— Мене сьогодні циганка перестріла, — сказала Катерина.

— Багато видурила?

— Та ні, я хотіла втекти, а вона каже: бачу, жіночко, велику печаль на твоїй душі, ось дай-но твою ручку. І відразу правду почала казати, то я вже й мовчу, слухаю. Вгадала, що я приїжджа, що мене біда сюди привела, що…

— Не треба бути ворожкою, щоб це побачити.

— Слухай далі. Вгадала, що в мене троє дітей, два хлопчики й одна дівчинка.

— Бачила, як ти одежину дітям купувала.

— Ти все перекрутиш, Стьопо. Головне слухай. Каже, печаль твоя минуща, через рік здоровий буде твій чоловік.

— А чого аж рік ждати?

— Ну, тобі ж треба окріпнути після операції.

— Ясно. А я таким хитрим, знаєш, що кажу? Давай, чорнява, кажу, я тобі поворожу. Кращого ворожбита тобі не знайти. То вони тікають, як чорт від ладану.

— Ця правду вгадала, побач. Навіть сказала, що ми скоро додому поїдемо.

— Тут я із нею згоден. Але не забудь, Катю, що я тобі говорив.

— Може, ти ще й на розлучення подаси?

— Я серйозно.

— І я серйозно. Знаєш, про що я подумала? У нас із тобою ще будуть діти.

— Це тобі теж циганка наворожила?

— Ні, я так хочу. Хочу ще дівчинку. Щоб два хлопчики і дві дівчинки.

Вона тихенько пирснула у долоню й спитала сором’язливо:

— Ти ж умієш робити дівчаток?

Степан знов погладив її коси, шию, ямочку над випнутою ключицею, і в його очах став такий сум, що Катерина пошкодувала за свої слова. Затримала його руку на своїй щоці і притулилась до неї губами.

— Хто ж тобі, рідна моя, віддячить за все? — мовив Степан, пригортаючи її голову до своїх грудей, щоб Катерина не бачила, як його скронею скотилася на подушку важка сльоза.

Червоні сливи розкочувалися по зеленому спориші, білі птахи зі скутими кригою крильми замерзали в холодному лісі, диво-квіти зацвітали на тому місці, де лилося тепле молоко з дійниці, любилися риби в затишних заростях гостролистої горошниці, несамовито на льоту кували травневі зозулі, і щиглик-мальованець висиджував пташенят у глодовому кущі, і грали весільні музики… а поза цим усім білим сувоєм слалася дорога, і тією дорогою десь у далину йшов я, Щедрик, ішов із закинутою на плече паличкою, на кінці якої погойдувався білий вузлик.

3

Пронизливо задзвонив телефон, аж здригнулося щось усередині у Муталіба, зрушилося й натяглося, мов струна, і він завмер, наче вагаючись, підходити до телефону чи ні, а той і далі дзвонив різко й настирливо, без передиху — викликає міжміська!

Муталіб не наважувався узяти слухавку, ніби його скував якийсь страх — так не наважуєшся зазирнути у щойно принесену телеграму, яка може тебе порадувати, але й може принести лиху звістку. Якраз лихе передчуття й стримувало Муталіба, він не поспішав до телефону, мовби цим зволіканням ще міг одвернути біду, тінь якої переслідувала його останнім часом постійно, хоча й не знав, звідки її очікувати, але все складалося так, що рано чи пізно біда мусить постукати в його двері. Муталіб передчував її, майже фізично чув за плечима її холодне дихання.

Це з’явилось у ньому непомітно, спочатку підступила легенька тінь, потім вона густішала — через Іринку, Надіру, Степана і ще невідь через що — й нарешті стала його супутницею, стала його другим «я», яке висотувало з Муталіба сили, спустошувало, випивала його по краплі, і не було тому ні кінця, ні краю.

Ще важче стало, коли два тижні тому він випровадив Степана додому, той таки наполіг на своєму, так просив, що Муталіб не встояв і на своє виправдання подумав, що врешті-решт він не має права утримувати Степана в клініці, нічого не обіцяючи певного, не даючи ніяких гарантій, бо що тут пообіцяєш, коли шанси його мізерні. Нікчемний шанс він міг Степанові обіцяти, але що той шанс у порівнянні з близькою можливістю побачити своїх дітей, село, річку, праліс, побачити бодай востаннє.

І Муталіб здався, виписав Степана і сам провів його до воріт клініки, де чекало вже таксі, поруч стояла Катерина, вона відчинила задні дверцята, але Степан не поспішав сідати, хотів щось сказати Муталібові, та так і не сказав, ніби згубив думку, потім дістав із кишені оранжеву рибку й простягнув Муталібові.

— Візьми на пам’ять, брате. Після Різдва я приїду, тоді своїм малим ще нароблю, а ця хай буде в тебе.

— Спасибі.

Він дивився на Степана, а бачив чомусь себе збоку, наче та лиха тінь, що ссала його по краплі, уже прибрала собі Муталібові очі й дивилася на нього його ж очима, і той погляд сковував його рухи, думки, слова — говорив зовсім не те, що треба було сказати.

— Ти ж, Катерино, дзвони коли що… І не баріться там. Не забувайте, що я наказував — води ні грама, ліки приймати, як написав, регулярно…

Він знов почав давати пісні настанови, од яких самому ставало недобре, здавалося, Степан із Катериною його вже не слухають, лише темна тінь, криво посміхаючись, дослухається кожного слова — не те, не те, не те, але треба було заповнити чимось цю нелегку хвилину прощання, і він говорив далі, намагаючись дивитись їм в очі, проте нічого не виходило, не бачив нічиїх очей, тільки себе, загнаного і скутого своїм же поглядом збоку. А коли затнувся під тим поглядом, Степан ступив до нього, обняв, і Муталіб раптом подумав, що більше не побачить його ніколи, і, щоб ця думка не передалася Степанові, — не стиснув, не затримав його в обіймах, лише легенько поплескав по плечах, погладив по гостро випнутих лопатках і відхилився, швидко подав руку Катерині.

— Дякуємо вам… за все, — сказала Катерина, затримавши його долоню в своїй, і на її пошерхлих, наче припечених губах затремтіли якісь невимовлені слова.

Муталібові на мить здалося, що вона бачить оту його невідступну чорну тінь.

Коли машина рушила, він помахав їм услід, і було видно крізь заднє віконце, як вони обоє обернулися і дивляться на нього, і теж махають руками, крізь те скло вони здавалися зовсім веселими й безтурботними, не схоже це було на прощання назавжди, ні, мине якийсь місяць — і вони повернуться знову.

Муталіб махав рукою, аж поки машина не щезла за поворотом, хоча вже й не бачив Степана і Катерини, але махав, махав, а в другій руці тримав оранжеву рибку, сплетену з трубочок од крапельниці, і не міг стиснути кулак, ніби там, у його долоні, трепетало живе серце. Потім йому спало на думку, що треба ж було провести Степана хоча б на вокзал, адже це не випадковий знайомий, це ж брат його, чого ж він не провів свого брата до поїзда, покликаючись на якусь там п’ятихвилинку, — можна ж було відпроситися, Волощук відпустив би, однак якимось куточком свідомості Муталіб застеріг у собі лукаве задоволення від того, що він зайнятий, не може поїхати, бо нарада, бо… нелегко йому було б, ой, нелегким було б це проводжання, — і ця коротка хвилина прощання далася тяжко: він не вмів прикидатися.

Пронизливо дзвонив телефон — це Сахіб із Ташкента (лише він йому дзвонить по міжміській), зараз спитає, чому ж і досі не приїхав до нього, адже вони твердо домовилися, що на початку листопада Муталіб візьме відпустку й приїде з Надірою в Ташкент, погостюють кілька днів, а потім вони всі разом вирушать до Хорезму.

«Давно пора, хіба ж можна, блудний ти сину, так надовго відбиватися од рідної домівки».

Зараз Сахіб йому знову дорікатиме, розпитуватиме, що та як, чого ж не їде, вже листопад, може, примчати, взяти за руку та й повезти, а Муталіб відмовчуватиметься, не знатиме, що казати, є такі речі, яких не поясниш навіть рідному братові, а по телефону й поготів. Та хіба він не збирався на батьківщину, невдовзі після Степанового від’їзду взяв відпустку (порожньо стало у клініці, порожньо на душі), але, коли подзвонив Клавдії Іванівні й сказав, що хоче взяти Надіру з собою до Хорезму, тій на хвилину відібрало мову, що дуже рідко траплялося з Клавдією Іванівною, а потім вона пояснила, що Надіра ще маленька для таких перельотів-переїздів, схаменися, мовляв, це зовсім дурна забаганка, пожалій дитину, тим більше, її тільки-но оформили в дитячий садок, хай звикає, це ж не собачка, яку взяв та й повіз куди схотів.

І знов Муталібові щось нашіптувало, що, може, це й на краще, десь глибоко в ньому крутилася думка, шукаючи причини, щоб відкласти цю поїздку, — він хотів, дуже хотів поїхати, тільки не тепер, коли в цьому місті щось мало відбутися в його долі, щось дуже важливе, воно уже відбувалося, поза ним, незалежно від його волі. Муталіб не міг тут, певно, нічого змінити чи відвернути, але й залишити зараз це місто не міг, покладаючи якусь кволу сподіванку бодай на свою присутність у ньому. І хіба це поясниш Сахібові, хіба розкажеш, як божеволієш від однієї думки, що Іринка тепер з іншим… шизієш при здоровому глузді й чіпкій пам’яті, яка ятриться цією гризотою навіть уві сні…

І ще його тут щось тримало — таке, в чому не зізнавався і сам собі, чого не сказав би Сахібові, навіть якби хотів, бо те не вкладалося в жодні слова. Ні, не міг він зараз поїхати, не міг…

Якось подзвонив, і слухавку взяла Іринка. «Це я, Муталіб», — сказав він, і між ними потяглася незвична пауза, вона не передала відразу слухавку матері, як робила завжди, а ніби чекала, що він щось скаже іще, проте Муталіб мовчав, і мовчала Іринка, і та пауза тяглася, мов нить, яка все ж таки з’єднувала їх, потім, злякавшись, що нить ця обірветься, він сказав їй, що хотів би взяти Надіру, якщо вже не до Хорезму, то хоча б на вихідні, він зараз у відпустці, хай мала побуде із ним. Іринка, на диво, охоче погодилася, щось навіть близьке і рідне озвалося в її голосі, докотилося десь із далини, ще з отих їхніх спільних днів, однак якась вперта думка підказувала, що вона зумисне мучить його тим голосом чи, може, й жаліє його тепер, коли в неї налагоджується нове життя, а він, Муталіб, так і не пристане ні до якого берега.

Захитався його човен, захитався…

— Завтра вранці подзвони, мама виведе тобі Надіру, — сказала Іринка, але слухавку ще якийсь час не клала, ще єднала їх та тремтлива нить мовчання, а коли обірвалася, Муталіб знову подумав, що вона хотіла почути від нього щось іще.

Що — каяття чи бодай якийсь натяк на зближення? І для чого — щоб відхилити, відмести його слова задля помсти? Якої помсти, за що?.. У чому ж його вина?.. Вина… вина…

А хіба ж він уже такий святий? Так, він завжди намагався жити по правді, але ж це не все, далеко ще не все для повноти і справдешності життя, бо є, він давно помітив, що є такі люди, і їх немало, котрі ніби живуть чесно, по правді, не чинять ніякого зла, але й симпатії викликають на ніготь, бо правда і чесність теж бувають егоїстичними, не позірними і не вдаваними, а саме егоїстичними, коли людина робить добро задля когось і водночас задля себе самої, зробить його і милується, тішиться: ось який я хороший, не те що інші. А він же, цей поклик робити добро, мусить бути не обумовлений, не підказаний, він мусить бути в самій природі людини, щоб, творячи добро, вона й не помічала цього, не зіставляла його ні з чим, не мислила нічого іншого, бо іншого ж і бути не може. Муталіб намагався бути саме таким, але це йому не вдавалося і хтозна, чи коли вдасться сповна, ні, він не святий, і на його душі є гріхи, а коли вони є, то рано чи пізно мусить прийти й покута.

Добро не може бути силуваним, продиктованим законами чи кодексами, воно, як дихання, як безпосередність і невимушеність дитини, вустами якої промовляє істина… Як це там сказала Надіра? Смішно сказала і зворушливо. Це після тієї розмови з Іринкою, коли наступного дня він із Надірою пішов до зоопарку, і, находившись та надивившись, вони сиділи в затишному і майже порожньому кафе, мала ласувала тістечками, щось щебетала про верблюдів і зебр, потім він дав їй велике красиве яблуко, подумавши, що в такому красивому неодмінно виявиться черв’ячок, і сказав: «Обережно їж, дивися не надкуси черв’ячка», — на що мала відказала з тривогою: «Ні, що ти, я обережненько, бо йому ж буде боляче».

І він засміявся, і, дивлячись на її кругле, налите, як і те яблучко, личко, подумав, що, може, нічого кращого в житті і немає за ось таку теплу і лагідну мить. То тільки здається кожному, що його чекає попереду багато-багато див, незвіданих радостей та втіх, і ось, самі себе ошукуючи, готуючись до якихось сподіваних і несподіваних благ, до ілюзійних жар-птиць і казкових щедрот, ми часто виявляємося неготовими до сприйняття звичайних земних радощів, і вони проходять повз нас, глухих і сліпих, проходять непоміченими, зневаженими і непотрібними. Так і йдемо з цього світу, не натішившись уволю прохолодою дерева в спеку, не пам’ятаючи, коли востаннє бачив повен місяць на небі, не знаючи, скільки карих зерняток у яблуці, не встигнувши зрадіти навіть тому, що ти з’явився на світ…

То чого ж ми ждемо-виглядаємо?

— А до нас ходить дядьо Володя, — раптом сказала Надіра.

Муталіб мовчав, і вона спитала:

— А ти чому не приходиш до мене?

— Роботи багато.

— Хіба ти роботу дужче любиш?

— Ні, тебе я люблю найдужче.

— То прийдеш?

— Прийду. Колись прийду.

— Дядьо Володя хороший. Він приносить мені цукерки.

— Звичайно, хороший.

— І на машині катав.

— Он як.

— Ми їздили аж у ліс.

— Це добре.

Мабуть, Іринка знала, що мала розкаже про дядю Володю, подумав Муталіб. І, може, навіть хотіла цього. Втім, яке це вже має значення? Попутного вітру їм. Годі!

А його човен захитавсь-закрутився — і ні вітру, ні весел.

Й ось тепер розривається телефон, дзвонить Сахіб, і що казати йому, щоб не кривити душею і не тривожити, бо ще, чого доброго, завтра він сам прилетить до Києва, Сахіб довго не думатиме, але й тоді навряд чи щось до пуття випитає у Муталіба, не кожною тривогою можна ділитися, буває така біда, що діли її не діли — не поменшає.

А для будь-якого пояснення і виправдання — чому не прийшов, не приїхав, не зробив? — є у людей слівце, яке нічого конкретного не означає і ні до чого не зобов’язує: справи. Вибачай, справи… Округле, гладеньке слівце; хоч з якого боку підходь — не зачепишся.

Муталіб узяв слухавку й почув голос телефоністки, яка перепитувала його номер — ні, не Сахіб, Сахіб набирає його телефон по коду. А це: «Будете розмовляти з… ополем… (не розібрав і з ким), хвилиночку, з’єдную». І поки вона з’єднувала, не розчуті одразу звуки якось самі по собі, уже в його свідомості, стали на свої місця, і Муталіб згадав, що так називається Степанове село, це дзвонять звідти, і чорна тінь, яка переслідувала його усі ці дні, тепер налягла на Муталіба зі всією своєю чорною силою, здавила, увійшла в нього.

— Алло! Алло! — він упізнав голос Катерини, хоча цей голос належав уже не тій Катерині, яку знав Муталіб, він пересох, як пересихає струмок, і Муталіб здогадався, що вона скаже, й, коли відгукнувся, те й почув: — Помер Степан…

Більше він не пам’ятає, про що і як вони розмовляли, тільки пізніше, коли уже поклав слухавку, ні, набагато пізніше, десь серед безсонної ночі, напружуючи пам’ять, він відновив у собі ті звуки, слова й зрозумів, що Степан помер ще два тижні тому; перед смертю він просив, щоб Муталіб приїхав пом’янути його на сороковини… тобто… двадцять шостого листопада… здається, так сказала Катерина… в суботу… Просив перед смертю… Вже знав, знав…

Два тижні тому…

«Все…» — сказав Степан.

Це було його останнє слово, може, у його згасаючій свідомості воно вмістило більше, аніж усі слова, які є на світі. Цього вже ніхто не скаже і заперечити не заперечить.

Зупинилося серце, і зупинилось дихання — все.

4

— Е, не кажіть мені, Онисиме Кіндратовичу, бо не повірю, — стояв на своєму гостролиций щупленький дідок, що заскочив лише на хвилину пом’янути Степана («Мені ще по січку їхати, он коні мерзнуть коло воріт») і, присівши край столу, ближче до дверей, бгав у руках потерту дерматинову шапчину, до якої поналипала солом’яна потеруха. — Не повірю, що разом із людиною щезає і її душа. Зостається вона отут-о, на землі, поміж нами.

— Якби душі усіх померлих зоставалися на землі, Дем’яне, то їм би і місця тут уже не було, — сказав Онисим Кіндратович. — Ти про це подумав? Ні. А природа подумала. Це ж скільки людей одійшло відколи світ! Тісно було б.

— Душам ніколи не тісно, — не здавався Дем’ян. — Я вам розказав би, та нема коли. Коні мерзнуть. Мені по січку їхати.

— Душі на небо возносяться, — тихо озвалася баба Січавичка, висячи на тонкій ліщиновій паличці, і звела вгору сльозаві очі. — Сорокового дня одлітають у царство небесне, через те й поминають на сороковини.

— Я не знаю, що там насправді, — сказав Дем’ян, — але знаю, що душа людська вічна. Я, коли хочете знати, у Бога по-своєму вірю. Він не на небі живе, а ближче.

— Ох, біда, — похитав головою Іван Побережний. — Сама біда, що тут іще казати. Краще б мене ще отам, під Яссами…

— Ти не правий, Іване, — перебив його Мостовий. — Тоді б і Степана не було. Ти повинен пишатися, що мав такого сина.

— Мав… Отож і воно.

— І хтозна, може, за свої тридцять з гаком років він прожив більше, аніж дехто за сто.

— Не жалів себе, ніколи за себе не думав, — сказав Онисим Кіндратович. — Таких людей мало.

— Хай би був, як усі, та жив, — зітхнув Побережний.

— А мені він і сьогодні снився.

Це сказала Катерина, і Муталіб знову завважив, що в її голосі щось пересохло, відмерло, таке, чого вже не оживити ніколи.

— Снилося, наче стоїть він у засніженому лісі і тулить до грудей білого птаха з обмерзлими крильми — відігріти його хоче. Я гукаю, а він не чує.

— Отож воно і є, — закивала баба Січавичка. — Відлетить його душечка сьогодні.

— Та нікуди вона не відлетить, — розсердився чогось дід Дем’ян. — Я вам розказав би, та по січку треба їхати. Коні мерзнуть.

— Він мені теж завжди у лісі або коло річки сниться, — сказав Онисим Кіндратович. — Кожне деревце там знав, звірину розумів, як людей.

— Що було, то було.

— Пам’ятаю, їхали ми з ним його ж мотоциклом через Хлипнівський ліс на рибу. Ранок такий ясний видався, як умитий, сонце за нами летить поміж соснами. Дивлюся — заєць біжить понад дорогою, отак-о майже коло нас, і теж не відстає. Що за чудасія, думаю, таке полохливе звіря, а тут біжить, наче наввипередки з мотоциклом, і не звертає нікуди. Потім десь дівся. А як верталися ми ввечері додому, дивлюся — знов той заєць понад дорогою біжить. Часом зупиниться, нюхне повітря — і далі гайда. Тоді Степан став, каже, давай одійдемо за дерева, побачимо, що воно буде. Одійшли ми, дивимось, а той заєць підбіг до мотоцикла, коляску обнюхує, наче собака. І худий такий, облізлий, не сірий, а якийсь рудий. Мабуть, думаю собі, хворий, через те й поводиться дивно так, місця собі не знаходить. А Степан мені тоді й каже: ні, не хворий, це зайчиха, видно, привела недавно зайчат, а хтось натрапив на кубло й забрав їх. Мабуть, каже, той бузувір у мотоцикл їх забрав, тому вона й бігає за мотоциклом. Це ж подумати тільки, дядьку Онисиме, яке горе у неї, щоб отак збороти в собі страх. Нічого не боїться, лиш би діток своїх знайти. А ми кажемо: полохливий, мов заєць. І от вам, дивіться. Що то все-таки мати!

— Такий він був, Степан. Таке чуйне серце мав, — сказав Мостовий. — Може, того й слабе, що чуйне таке. Було, як наскочить десь на неправду, то ним аж трусить, давай, щоб усе по правді було, давай сюди винних нагору, хоч би там хто. І добре, як доб’ється свого, а ні — то горить усередині. Я ж бачив за ним не раз: зверху притихне, а всередині печеться. Тепер і думаю собі: може, не хвороба його доїла, може, такого серця й не вистачає на довше життя?

— А то ж як! — кивнув Дем’ян. — Чого ж ото рано вмирають найкращі, найдобріші люди? Я вам розказав би, та по січку тре’ їхати.

— Посидь ще, встигнеш, — сказав Мостовий. — Зарядив зі своєю січкою.

— Еге, посидь, коли сам голова дозволяє, — схитнулася на паличці Січавичка.

— Та я б і посидів, та коні мерзнуть, — набивав собі ціну Дем’ян, розправляючи шапчину, наче от-от мав надіти її на голову, але не йшов. — А то б я вам розказав.

— А пригадуєш, Онисиме, як Степан хату собі ставив? — спитав Мостовий. — Виписали йому дерево на верх, а він приходить у контору та каже: треба оформити документи на перевезення. Які документи? Ти ж сам на машині їздиш, поки оформиш, то вже й перевіз би. А він: не треба мені такого. Позику на будівництво дали, спасибі, а дурно нічого не хочу.

— Було діло. Ще пам’ятаю, Микола Хвиць сердився, він тоді бухгалтером у нас був. Через цю чесність, каже, мені з бомажками клопіт.

— А як на комбайні робив?.. Ніде бурячка не покине, підчистить усе до грамини, а де зостанеться який, то руками визбирає. Пухом йому земля, Степанові нашому.

— Усі там будемо, та не в один час, — узяв чарку Онисим Кіндратович

— Царство небесне, — тихо мовила баба Січавичка, зводячи вгору сумирні вологі очі.

— Та яке небесне? — знов розсердився дід Дем’ян. — Якби я оце не спішив, то сказав би, яке царство.

— Що не кажи, а воно щось є в цьому світі над нами, — трохи ображено сказала Січавичка.

— Он у чоловіка спитайте, — кивнув дід Дем’ян на Муталіба. — Він грамотний, знає.

Усі разом поглянули на Муталіба, і йому зробилося ніяково. Він давно помітив, що на поминках люди рідко дивляться одне на одного, ховають очі, наче вони завинили тим, що чоловік помер, а вони ще живі, дивляться більше у себе чи десь мимо інших, а тут усі разом підвели очі на Муталіба, і йому здавалося, що ті погляди просвічують його наскрізь.

Він знітився, опустив голову, мовби боявся, що ці люди побачать у ньому те, що давно його мучило, не давало спокою, хоч як він шукав собі виправдання. Так, це було почуття провини, яке прокинулося в ньому ще тоді, коли Степан приїхав до Києва, і той холодок, що війнув Муталібові в груди, залишився в ньому назавжди. Це відчуття провини не пускало його й сюди, але не виконати Степанову волю Муталіб не міг. І ще він передчував, що тільки тут зможе знайти розраду, а більше ніде.

Яка провина? Хіба лікар мусить силоміць привозити до себе хворих і лікувати? — часом зринала думка, шукаючи йому полегшення, однак Муталіб не давав їй згоди, ця думка йшла від лукавого, а правда була в тому, що долі захотілося випробувати Муталіба і вона, ніби випадково, закинула його ось у це село.

Є, діду Дем’яне, є якась сила, котра панує серед людей і над людьми, але вона не тільки небесна. Вона, ця сила, невидимими променями єднає усе живе на землі, вона ріднить вас, діду Дем’яне, з однооким Єгямом, якого ви ніколи не бачили й не побачите, ріднить Шорколь із Тікичем, вона, ця сила, одна, як сонце, на всіх, — це добро і світло людської душі, яке не щезає безслідно, а коли так, то, виходить, не вмирає і сама душа. Тільки не шукаймо тут виправдання ні собі, ні смерті, хай це не буде нам втіхою, бо немає нічого дорожчого за людське життя, і немає більшої печалі, коли це життя обривається передчасно.

Що тут казати, діду Дем’яне? Мовчімо.

— Пухом йому земля.

— Світла пам’ять.

— Царство небесне!

— Ох, біда, біда.

— А то якось їде він машиною та: «Сідайте, бабуню, підвезу вас». Вдачу таку мав. Як січавичка.

— Такий був, мухи ніколи не зобидив.

— Світла пам’ять йому, а нам, живим, віка та здоров’я!

— Не цокайтеся! Не можна цокатися на поминках!

— Ох, забув… Мені ще по січку їхати.

— Поклади свою шапку, Дем’яне, голова ж дозволив, посидь!

— Коні мерзнуть.

— Морозу нема, розкисло надворі.

— Ну, хіба ще хвилинку.

Муталіб подивився на Катерину. Тепер замість білої косинки на ній була чорна хустина, тільки лице було білим-білим.

— Катю, я хочу піти до Степана.

— Я проведу вас.

— Може, я сам? Втраплю…

— Я проведу.

Морозу не було, але в повітрі висіла холодна їдь від туману, і на мишастих конях, що стояли коло воріт, осіла макова роса.

Танув сніг, який цими днями ще тільки випав та так і не встиг улежатись, від нього розгасла дорога, під гумовими чобітьми, що завбачливо дала йому Катерина, схлипувала грязюка.

— Це Степанові?

— Його. Він би радий був, що прийшлися на вас.

Муталіб нічого на те не сказав, відчуваючи, як поважчали гумовики — чи болота поналипало, чи так йому тільки здавалося. Хотів розпитати про Степана, його останні дні, але не посмів ворушити це в Катерині. Мовчав, лиш грязюка, змішана з мокрим снігом, чвакала під ногами.

Село в їдкому мороці стояло безгомінне й глухе, проте Муталібові ввижалося, що воно дивиться на нього з усіх боків, прозирає крізь вікна осель, крізь туман, і він спотикається не тому, що слизота, а саме через те, що на нього хтось пильно дивиться.

І Муталіб сказав те, що завжди кажуть, аби не мовчати:

— Нікудишня погода. Ні зима, ні осінь. Сльота.

— Колись я любила тумани. Усе любила… чи дощ, чи сніг… А тепер мені байдуже, — сказала Катерина.

— Не можна так, Катю.

— А як… можна?

— У вас діти.

— Холодно мені, — сказала Катерина. — Аби ти знав, — вона вперше звернулась до нього на «ти», — як мені холодно. Наче вимерзло все всередині. Навіть сліз не лишилося. Може, то я була тією птахою, що Степан хотів одігріти її уві сні?

Вона помовчала, стиснувши темні губи, потім сказала:

— Колись… ще як Степан приїжджав у моє село свататись… ми побачили на хаті білу сову. «Довга й люта буде зима», — сказав він. Після того я ніколи не бачила такої сови. А тінь її чую на собі й зараз. Холодну тінь. І зимі цій не буде вже краю.

— Треба жити, Катю.

— І знаєш, тепер я й не хочу, щоб мені було тепло. Від холоду рана німіє.

— Катю…

— Не бійся, я житиму. Степан просив, щоб… я жила. Він знав, що скоро помре, — раптом сказала Катерина. — Уже тоді, коли зібрався додому, знав.

«І ти знав», — почув Муталіб десь у глибині її пересохлого голосу, але ні докору, ні осуду не було в тому голосі, а була якась приречена згода.

— Знаєш, що він сказав мені в останній день? «Я не хотів, щоб це сталося у Муталіба… під час операції. Йому б дуже важко було. Це єдине, Катю, що я міг зробити для нього…» А коли вже марив, то просив: «Поклич, поклич брата мого, він зробить так, щоб не боліло, він врятує мене…» І знаєш, я цього нікому не казала, а тобі скажу. Тоді я дала йому повен кухоль води. Він випив і усміхнувся. Так з тою усмішкою… і притих… на руках у мене. Скажи, я погано зробила, не треба було?

— Ти зробила правильно, Катю.

Вони вийшли за село, і Муталіб зупинився. Попереду був цвинтар, по-зимовому оголений і сиротливий — чорні безлисті дерева, несходжений, незайманий сніг, але теж якийсь тьмяний, ніздрюватий, з мокрою стежкою навхрест, єдиною стежкою відтоді, як він, цей сніг, випав, і вела ця стежка, зрозумів Муталіб, до Степана.

Він ступив на неї і пішов поміж голих дерев, поміж пам’ятників і старих почорнілих хрестів, перев’язаних вилинялими рушниками, і та стежка привела його до могили, вивершеної із соснових вінків, а з-поміж тих вінків дивився на нього Степан, дивився з фотографії у чорній рамочці крізь дрібну росу від туману…

— Дивися, хто прийшов до тебе, Стьоп… — тонко, надірвано проказала Катерина, підійшла й провела долонею по склі, з-за якого дивився Степан, наче в шибку, — стерла туман, щоб йому видніше було. — Брат твій прийшов… Ти ж просив, і от він приїхав до тебе…

Степан дивився на них молодий і усміхнений, дивився з минулих літ, і йому не зрозумілі були ні ці слова, ні печаль, він усміхався чомусь своєму, може, просто так — білому світові, а може, промовляв тією усмішкою звичайнісіньке: «Я живий». Хто розгадає цю радість на надмогильних портретах?

І не було йому ніякого діла до сиротливої цвинтарної тиші, такої оголеної і німої, що чути, як осідає, танучи, потемнілий сніг, як перекочуються в повітрі мачини туману, чути навіть було, як мовчить зчорніле дерево і як б’ється серце синиці, що сіла на його гілку. Чути, чути…

— Ти йди, Катю, — сказав Муталіб. — Там люди, іди… Хочу побути тут сам. Полем пройдуся… я скоро буду. Іди.

Він колись був тут, у цих краях, і, здавалося, навіть ішов цим полем, хоч знав напевно, що ні, не йшов, ні тоді, коли приїжджав сюди один-єдиний раз, ні тисячу років тому, а тепер ось ішов навмання через поле, ріллю, озимину і був упевнений, що йде правильно, ген уже низина, ген починається берег, його ще не видно за густим туманом, але він там, там…

Хтось ніби веде його туди попід руку, він заблукати не може, на талому снігу лишаються його сліди, лишаються ступаки, які миттю чорніють, натягуючись водою, виходить, він уже йде берегом, десь недалеко ліс, бо повітря терпко пахне перетлілим листям і деревом, але немає тліні у цьому запахові, це йодистий дух тугої цілющої сили, що йде від дерева навіть тоді, коли воно трухне і тліє. Так пахне праліс…

Дай мені сили, пралісе, зціли мою душу, не відвернись, не відштовхни мене, маленьку грішну людину, я знаю свою провину, я мусив два роки тому, не дочекавшись Степана, приїхати і забрати його, навіть два місяці тому я не повинен був його відпускати, маючи один шанс із тисячі. Каюся, пралісе, я завжди думав, що живу праведником, бо все роблю по совісті й честі, а цього, виходить, замало. Виходить, треба іще щось, аби на місці була душа навіть тоді, коли захитається твій човен. Заради совісті й честі я залишив свою любов, яка здалася мені щербатою, а що я зробив для того, аби вона не була такою? Нічого.

Я плив за течією, плив без весел і помітив, що їх не маю, тільки тоді, коли закрутило мій човен у вирі.

Дай мені сили, пралісе.

Зціли мою душу.

Не відвернись, не відштовхни мене, маленьку грішну людину.

Я вже бачу тебе крізь туман, що котиться щільно понад землею, облизуючи латочки снігу.

Я вже бачу зелену звивину Тікича, до якого ти пригорнувся, пралісе, як до рідного брата.

Аж страшно, що й не дійшов ще до тебе, ти ще десь там, за густими туманами, а я все це бачу, наче бував тут не раз, ще тисячу років тому я приходив до тебе, предковічний пралісе.

А ген… що то мріє в тумані?

Ні, ні!!!

Муталіб затулив долонями очі. Ні, ні! Не може бути.

Але так було.

Мріяв у тумані червоний брилик, то Щедрик ішов десь удаль, ішов прудко і з підстрибом, викидаючи вгору то одне, то друге плече, коливаючи з боку на бік головою, коротенькі червоні шароварчики підсмикувалися за кожним кроком і зблискували його голі литочки, і, видно було, що він назавжди полишає ці краї, бо на плечі в нього була паличка, а на тій паличці погойдувався білий вузлик: хить-хить, хить-хить…

Епілог

Цю історію мені довелося почути в одному селі, де я збирав матеріали для нарису про знатного голову колгоспу Мостового, зовсім нетипового як для такої посади чоловіка. Коли він навіть осліп, то, беручи в руки кукурудзяного качана, безпомильно казав, скільки центнерів кукурудзи зібрали з гектара. Вийшовши сліпим на пенсію, старий любив лущити кукурудзу. Саме від нього я вперше почув про Степана.

Окрім Мостового, я зустрічався з багатьма людьми, мені щастило на цікаві розмови, у яких ні-ні та й спливало ім’я Степана, Катерини і тих, хто був причетний до їхньої долі. Літніми вечорами ми подовгу сиділи з вудочками над Тікичем із Онисимом Кіндратовичем Побережним, Степановим дядьком, котрий теж уже вийшов на пенсію, але не втратив смаку до неквапливого філософського слова. Я розмовляв і з Іваном Побережним, Степановим батьком, який зчорнів од горя і не годен спокійно розповідати про сина, — тоді він з якоюсь божевільною затятістю згадує бій під Яссами, ніби там розпочалася і Степанова трагедія, хоч тоді його не було на світі.

Я зустрічався навіть з бабою Марією, прозваною в селі Січавичкою, котра, висячи на своїй тоненькій ліщиновій паличці, повідала стільки такого, чого я не почув би більше ні від кого. Саме баба Марія розповіла мені те, що всі якось обминали, обходили його в цій історії мовчанкою або зітханням. Пізніше, коли я раптом збагнув, що не матиму спокою, поки не напишу про Степана і Катерину, то теж завагався: а чи варто розповідати про те, що всі замовчували? Адже ця правда ніби принижує велике чисте кохання. Якщо не принижує, то щонайменше приземлює. А потім вирішив: винесу це до епілогу, поставлю, так би мовити, в дужки, і хай кожен читач розсудить по-своєму. Кому не сподобається, нехай вважає, що цих сторінок не було, адже й сам автор має сумніви щодо доцільності такого епілогу.

І все-таки не минаю цього факту, бо, здається, не маю права осуджувати Катерину за те, що через рік по Степановій смерті вона вийшла заміж. Вийшла за котрогось із отих донбаських шоферів, які щоосені приїжджають допомагати колгоспові вивозити буряк на Бужанський цукровий завод; отож один із них, повертаючись додому після осінніх жнив, забрав Катерину разом із трьома дітьми й тихенько, своєю ж машиною, повіз до себе на Донбас. Одверто кажучи, спершу мене приголомшив цей факт, а потім баба Січавичка (от бачите, уже і я кажу «Січавичка»), потім баба Марія розповіла, як серед ночі до неї прибігла Катерина, ридала, рвала на собі коси і кричала, що вона не хоче більше жити, що вона, якщо не накладе на себе руки, то збожеволіє, а потім притихла, зімкнула побілілі губи і так заціпеніла, аж злякалася баба Марія, кинулася, щоб якось розворушити її, розрадити, і Катерина обізвалася нарешті й сказала, що один із приїжджих шоферів, добрий такий хлопчина, просить її заміж за себе, не дивиться, що троє дітей, не питає, чи любить його, я, каже, сам удівець, ніхто тебе не зрозуміє так, як я, ніхто так не глядітиме твоїх дітей, поїдемо, каже, зі мною, удвох якось переживемо біду. Удвох, каже, переживемо, а саму тебе висушить горе, я ж бачу, спалить воно тебе, я от чоловік, та насилу зніс його, а ти не знесеш, хоч про діток своїх подумай, коли за себе не дбаєш…

І от тієї страшної ночі благословила баба Марія Катерину в дорогу, перехрестила її покрученими пальцями і сказала: «Їдь, Катю, їдь, дочко, — сказала баба Марія, — може, це полегша твоя, нахилися ж, я тебе поцілую, бо більше вже не побачу». Катерина схилилась, потім сама обцілувала бабу Марію, як рідну матір, і вибігла в ніч, а Січавичка так і закам’яніла на своїй ліщиновій паличці, не маючи сил навіть провести її за поріг, не годна навіть втримати голку в тремтячих пучках, щоб поворожити на хліб, сіль та печину.

І після того, коли я це почув од баби Марії, то подумав, що не варто замовчувати Катерининого заміжжя, принаймні для себе я її виправдав і також благословив у дорогу, хоча мені ще довго щеміло це виправдання, і я наважився сказати всю правду лише в епілозі.

Багато цікавого я почув і від інших людей, які зовсім не згадуються в цій історії; наприклад, один старенький рибалка божився, що вже після Степанової смерті не раз бачив у цих краях чужого чоловіка, дуже схожого на того лікаря, що нібито мав робити йому операцію, а потім приїздив сюди на сороковини; тільки той чоловік не заходить у село, навіть до Мостового не заходить, хоча колись урятував старого од «жовчі», а блукає над Тікичем, без вудок, без нічого, просто так никає, бродить лісом, ніби щось загубив там колись і ніяк не може знайти…

І от, коли мені здалося, що я готовий уже розповісти про Степана і Катерину, коли вже сів за чистий аркуш паперу, то відчув, що чогось мені не вистачає, чогось такого, без чого ця історія буде неповною, а може, й не зовсім правдивою. І тоді я подумав: лікар! Я мушу побачити цього хірурга, до якого Степан подався у найтяжчу годину. Поки я його не побачу, поки не збагну, що він шукає там понад Тікичем, не варто братися за перо.

Я роздобув його телефон й одного осіннього вечора подзвонив йому додому. Хитруючи, сказав, що пишу нарис про Мостового, від якого, до речі, передаю вітання, й оскільки він, Муталіб Усманов, рятував старого в екстремальних умовах, то хотілося б поговорити про цей випадок, для мене, мовляв, важлива кожна дрібничка в біографії старого. Усманов чемно погодився і запросив мене до себе додому.

Жив він на Березняках у маленькій однокімнатній квартирі (Волощук таки добився для нього) з дуже милою дружиною Іриною та донькою Надірою, і з усього видно було, що їм тут не тісно; коли Надіра захотіла спати, ми перейшли на кухню і гомоніли там майже до ранку. Іринка (так її називав Муталіб) також посиділа з нами, підперши кулачками щоки, — поверх тих кулачків синіли такі очі, що при чоловікові ніяково було в них дивитися. Під терпке червоне вино, під зелений чай вони щедро частували мене узбецькою динею, — недавно приїздив Сахіб, — знов і знов наповнювали міленькі піали, привезені з далекого Хорезму.

Ми говорили про Мостового, про Самарканд, Хіву, про узбецьку поетесу Надіру, про дивацтва і світову славу Волощука, риболовлю і знову про Мостового, його село, і врешті-решт я непомітно підвів розмову до Степана, до Катерини, до того, що мене хвилювало найбільше. Спершу Муталіб відповідав на мої запитання стримано, хоч видно було, що це хвилює його не менше, а потім розговорився, і ми просиділи з ним цілісіньку ніч — добре, що я подзвонив йому в п’ятницю. Вибачившись, пішла спати Іринка (у неї завтра уроки в школі), а ми гомоніли й гомоніли, власне, більше розповідав Муталіб, і в мене склалося враження, що він давно чекав нагоди, щоб отак перед кимось висповідатися, сказати сторонньому те, чого, може, не міг сказати навіть найближчій людині.

Коли за вікном посіріло, я став прощатися. Він провів мене до дверей, проте якийсь час ми ще стояли в коридорчику, ніби чогось не домовили один одному, але й казати не наважувалися. Над дверима я помітив невеличкий латунний дзвіночок, який рибалки чіпляють до спінінга, — тут він висів на цвяшку в одвірку, наче підкова на щастя. Я так і спитав:

— На щастя?

— Він уже приніс мені щастя, — сказав Муталіб. — Колись одного разу задзвонив, як я спав, і гукнув: «Прокидайся, щастя твоє прийшло». Я думав, то пташка його черкнула крилом, аж ні, дівчина.

Ми ще трохи помовчали, потім я сказав, дивлячись у його сумно-карі очі:

— А знаєш, Катерина вийшла заміж?

— Знаю, — сказав він.

— Ось так.

— І все одно, якщо ти збираєшся про це писати, — Боже, він про все здогадався! — якщо ти хоч слово колись писатимеш про Катерину, — сказав Муталіб, — то знай: вона свята жінка.

Він провів мене до ліфта і, дивлячись десь убік, сказав тихо, ніби вже й не до мене:

— Ніколи собі не прощу. Ніколи.

І подав мені руку. Потиск його сухої руки був зовсім легенький. І я теж обережно, ледь-ледь стиснув ту руку, що тримала на долоні людське серце.

От, здається, і все про героїв цієї історії. Але ні, є ще праліс. Він теж мій герой, я навіть називаю цю повість його іменем. Він також багато, може, найбільше, оповів мені, коли я ходив понад Тікичем…

Спасибі ж тобі, пралісе!

Часом, коли я сидів на порослому мохом пеньку, опустивши голову, мені здавалося, що навпроти, на такому ж пеньку, сидить маленький чоловічок у червоному брилику і таких же червоних коротеньких шароварчиках, сидить Щедрик і сумно розповідає мені цю історію. Адже не вмер, не міг він померти, Щедрик, як не могла померти Степанова душа, щось та лишилося від неї і на цій землі, лишилося в оцих деревах, травах, воді, у тій рибині, яку рятував він ще маленьким хлопчиком, пробиваючи віддушини в замерзлій річці, і, рятуючи, занапастив себе…

Низький уклін тобі, Щедрику, миле безтілесне створіння, дитя Степанової душі, світла йому пам’ять.

Низький уклін тобі, пралісе. Що я ще можу сказати про тебе своєму читачеві? Що ти стоїш, як і тисячу літ тому стояв, незважаючи ні на які бурі і зливи, громи і блискавки? Що до тебе кожен із нас може легко прийти на розмову, варто лише сісти на поїзд до станції… Втім, навіщо тут указувати станцію? Зрештою, у кожного з нас мусить бути свій праліс.

1

Устоз — учитель.

Content

Василь Шкляр
Тінь сови

Історія двох кохань

Частина перша

1

2

3

4

5

6

Частина друга

1

2

3

4

5

Частина третя

1

2

3

4

Епілог

1