Олексій Чупа

10 слів про Вітчизну

Обережно! Ненормативна лексика!

Передмова

Роман про втечу та її неможливість

Це найкращий роман про Прагу з тих, що я колись читав. Хоча б тому, що до цього моменту я не читав жодного роману про Прагу. Або й тому, що він зовсім не про ту Прагу, яку ви всі одразу уявили, а про Варшаву, а якщо бути ще прискіпливішим — про Україну, від якої не вдається втекти навіть за шенгенським кордоном.

Ніколи не довіряйте письменникам, адже це злі, підступні люди. Ходять, приглядаються, принюхуються, підслуховують. До того ж ледачі, майже нічого не вигадують, тільки переповідають свою або чужі життєві історії. Словом, тримайтеся від них, письменників, осторонь. Моя вам порада: від’їжджайте в іншу країну — якомога далі від цих писак. Одним пострілом двох зайців уб’єте — і декорації зміните, і позбудетеся товариства цих капосних віртуозів пера.

Герої роману Олексія Чупи приблизно так і зробили, але випало їм нещастя зустріти закордонну письменницю. А гіршими за своїх письменників бувають хіба чужі, повірте мені на слово. Після цього життя їхнє пішло шкереберть настільки круто, що Прага виявилася не тією Прагою, куди вони хотіли дістатися, а щасливе кохання переросло в любовний трикутник з подряпаними плечима, розбитими тарілками й цинічною помстою.

Отже, досвідчений читач знає: якщо в сюжеті зустрічаєш письменника — добра не жди. А тим паче не чекай хорошого, коли в тексті раптом з’являється здоровенний булгаковський котяра на ім’я Пілсудський. Уявіть, як у цій ситуації головному героєві — зі сліпою дівчиною, навіженою письменницею, з якою чоловіки довше тижня не витримують, і котом, що на все це дивиться своїми великими очима. Я б на його місці збожеволів. Або пакував би валізи. Або поміняв би жінок і кота на щось більш обнадійливе — алкоголь і патріотичну літературу, наприклад. Натомість герой обирає такий божевільний порятунок, що пересічному обивателеві й на думку б не спав. Дочитаєте книжку — і мене зрозумієте.

Добре, що в молодій українській літературі є такі тексти — динамічні, заплутані, з відтінками чорного гумору й фантасмагоричними сюжетними віражами. Круто, що Олексій Чупа вибудував цікаву фабулу, але не продав свою поетичну душу — його герой у вирішальний момент таки дістає від автора й долі ляпаса, тому мусить з двох жінок вибрати одну. Котру з них: ту, яка має кота, чи ту, від чиїх ніжних п’яточок йому несила відвести погляд? Запевняю, його рішення вас здивує.

Андрій Любка,

поет, перекладач, есеїст

Intro

Птахові, що наприкінці грудня, після незвично довгої теплої осені, нарешті вирушив на зимівлю з берегів Скандинавії до Малої Азії чи Середземномор’я, вечірня Варшава може нагадати величезне жовто-червоне яблуко, недбало загорнене в білосніжну серветку і майже посередині перев’язане темною стрічкою Вісли. Вогні Старого Ринку зливаються в єдину яскраву пляму, з якої сяйво струмує аж до передмість, лише подекуди перебиваючись червоними цятками електростанцій та нерівними латками завалених снігопадом кварталів. Там незайманого білого кольору значно більше, ніж жовтого, і це світло слабшає лише на околицях міста, не маючи вже сил дотягтися до нерухомих і безголосих зимових полів.

Якщо опуститися нижче, промайнути над центральною частиною Варшави, то яблуко зникає, тріснувши рівно по стрічці Вісли і загубивши менший шматок десь із лівого боку. Натомість розливається аромат яблучного соку, що пирснув у повітря, а місто постає величезним акваріумом, по дні якого дбайливий власник розставив декоративні вежі, костели, рівної форми площі, розклав акуратні вулички, а в темній прохолодній воді сновигають, хаотично зблискуючи лускою, десятки тисяч вгодованих рибок найрізноманітніших видів. Вони розгойдують акваріумну воду у збудженому передріздвяному настрої, та вихлюпується на передмістя, від чого околиці час від часу чорніють.

Святкові радісні хвилі ходять акваріумом із боку в бік, погрожуючи рознести в друзки випробувані часом стінки. Місто здригається, наче від землетрусу, і свято щоразу мало не обертається на трагедію, але врешті добро перемагає зло, як і заповідав Бог, турботливо облаштовуючи цю планетку. Варшава щоразу залишається цілою й неушкодженою, хоча й добряче розграбованою туристами.

В акваріумі прямо-таки безліч екземплярів, але нас зараз по-справжньому цікавлять лише троє. Олена, яка спокійно, ні про що не думаючи, ловить сніжинки на язик, тупцяючи під вікнами одного з будинків при кінці вулиці Єзуїтської; Роман, що стоїть за півтора десятка метрів від неї й розгублено дивиться на вежі костелу Святого Яна, і розлючена Аґнєшка, котра вже кілька хвилин намагається пробитися крізь стіни туристичних груп із квадратної клітки Старого Ринку до своєї автівки, припаркованої на невеличкій трикутній площі відразу за Єзуїтською.

Отже, усі зібралися, усі готові, фільм розпочнеться за кілька секунд, як сказав би Джим Моррісон.

Порятунок

До речі, ще трохи про Моррісона. Романові, що вдивляється у вечірнє небо над Варшавою, вже годину в голові крутиться лише одне: «People are strange, when you are stranger, faces look ugly[1]»… І важко додати щось, усе абсолютно точно. Він цілу добу топче обітовану землю Євросоюзу, а все досі так само, як і вдома, у місті, де він народився і виріс. Української поблизу не чути, вирахувати когось, хто зміг би допомогти, у цьому натовпі просто нереально, він зі свої ми проблемами тут нікому не цікавий. І ці гопники такі ж, як і вдома: забрали все і швидко вшилися.

Кров на обличчі давно висохла, пульсуючий біль під ребрами поступово змінився на ниючий і ледь відчутний, а Оленці Роман досі нічого не сказав. Щойно він ступив на поріг громадського туалету, троє виродків зацідили йому в сонячне сплетіння і в голову, забрали торбу з усіма грошима та мобільним телефоном і зникли. Роман і писнути не встиг. На щастя, паспорти і візи він за кілька хвилин до нападу переклав до внутрішніх кишень куртки. Отже, можна звернутися до посольства, там дадуть грошей на квиток додому. Та проблемка в тому, що звідти вони лише вчора поїхали і взагалі-то збираються до Праги. Та і яка державна установа працює на Різдво?

Роман так довго дивився вгору, аж заніміла шия. Він покрутив головою й озирнувся, шукаючи поглядом Олену, щоб їй усе розповісти. Але розворот вийшов незграбний, Роман плечем добряче зачепив жінку, яка швидко йшла з боку Ринкової площі. Від удару пані завалилася навзнак і тепер вибиралася із замету, намагаючись зрозуміти, що це було. Побачила Романа — і в очах її застрибали блискавки.

«Чудово мене зустрічає Європа: пограбували, грошей нуль, морда побита, жити нема де, зимно, а ще й зараз ця пані заверещить на все місто, і ми з Оленкою замість потяга на Прагу, що рушає за годину, маємо всі шанси зустріти цю ніч у поліцейському відділку», — думав Роман, поки полька хапалася за його простягнену руку й підводилася зі снігу. Вона справді збиралася верещати, обличчя виражало чисту й безумовну лють. Блискавки з очей перескочили на вуста, і жінка вже набрала була повні груди повітря, аж тут Роман стиснув їй руку — делікатно, але переконливо — і тихо заговорив, майже зашепотів:

— Послухайте, пані, я дуже-дуже перепрошую, правда. Мені прикро, що так вийшло, я не хотів завдати ні якої шкоди, я вас просто не бачив. Вибачте, якщо зробив боляче або неприємно, це збіг обставин. Будь ласка, не зчиняйте ґвалту, я і так маю величезні проблеми, і якщо до них іще додастеся ви, мене це може добити. Добре?

Десь на середині цієї вишуканої промови Роман збагнув, що жінка ні слова не зрозуміє, бо він за звичкою говорить українською й навіть не спробував перейти на свій неоковирний English. Від цієї думки хлопець аж похолов. Проте полька слухала його уважно, ніби пригадуючи щось, маска люті нечутно відлетіла кудись убік, і під нею проявилися доволі приємні риси обличчя.

— Гаразд? — перепитав.

Невпевнено всміхнувся їй, але згадав, що має побите лице, і потупився. Сніг, який вона досі не струсила з джинсів, подекуди розтав і розійшовся темними плямами. «Вона має теплі стегна», — майнуло в голові в Романа, а слідом за цим: «Чччорт, про що це я?!»

Він підвів очі й подивився на неї питально, мовляв, то що, я піду вже?… Полька нарешті заговорила:

— Ви українець?

— Що?! — мало не закричав Роман. — Чорт забирай, ви мене розумієте?

— Так, розумію. Будь ласка, не згадуйте диявола, адже сьогодні вечір перед Різдвом Христовим…

— Добре, добре, вибачте! У мене величезні проблеми, а я не знаю польської мови і, правду кажучи, перебуваю в цілковитому відчаї зараз.

— А що сталося? Я можу чимось допомогти?

Вона говорила з відчутним акцентом, повільно, але доволі правильно. Очевидно, перед тим, як щось сказати, літери вкладалися в її голові у слова, потім слова — у речення, після цього все перевірялося на доцільність і точність. І аж тоді полька виштовхувала із себе вервечки звуків, які Романові в теперішньому становищі здавалися дивом Господнім, навіть попри його відверто скептичне ставлення до вищих сил. Роман зиркнув у бік Оленки, що досі стояла недалеко від них, секунду подумав і випалив:

— Сталося те, що я і моя подруга, — он вона, бачите, — мали б за годину їхати до Праги. Але мене побили ваші срані польські гопники, забрали торбу, де були гроші, квитки і все інше, і тепер я не знаю, що робити.

— Що таке «срані гопники»?

— Ну, дрібні злодії. Мене пограбували серед білого дня, просто у ваше, бляха, католицьке Різдво!

— Я вас іще раз прошу, не лайтеся, пане! — вона підвищила голос.

— Вибачте, вибачте, це з відчаю, я зазвичай не лаюся.

— А документи у вас залишилися?

— На щастя, так.

— Тобто ситуація така: вас побили ці, як їх… — Її і без того повільна українська взяла довгу паузу. Жінка завмерла, мов статуя, пригадуючи щойно почуте слово, а потім, важко його долаючи, з польським наголосом на передостанній склад врешті видихнула: — Гопники, так? У вас немає грошей, і вам нема де ночувати.

— Точно, — погодився Роман.

— А чому ваша подруга там стоїть і не підійде до нас? Я б захвилювалася, якби мій еммм… друг… стільки часу говорив із красивою жінкою.

«А ми скромні», — подумав Роман і, знову повернувши голову в бік Оленки, пояснив:

— Вона сліпа. Сама до нас не підійде. А крім того, мене вже годину тому побили, а я досі не знаю, як їй сказати, що ми опинилися в такому становищі. Я просто не можу дібрати слів, розумієте?

Полька здивовано присвиснула, очі її знову ожили, а на обличчі з’явився дивний хитрий вираз. Вона полізла до кишені, витягла пачку сигарет із ментоловими капсулами, прикурила від запальнички, аж на кінчику цигарки зашквар — чало, роздушила вказівним і великим пальцями капсулу і всміхнулася — тепло і радісно, як здалося Романові, — тому клацанню. Видихнула дим, запропонувала сигарету і йому. Роман відмовився. Запахло тютюном і м’ятою. Полька змірила хлопця довгим пронизливим поглядом, потім стрільнула очима в бік Оленки. Та від холоду вже пританцьовувала на місці, раз по раз наштовхуючись ногами на величезний наплічник, притулений до стіни будинку.

— Мене Аґнєшкою звати, — нарешті простягла вона правицю, видихнувши густу хмарину диму й пари.

— А я Роман.

— Ага, Роман… Роман — це гарно.

— У моєму теперішньому становищі бути мною погано.

— Ось що, Романе, — проігнорувала вона попередню його репліку й несподівано без зайвих церемоній перейшла на «ти», — я можу тобі допомогти, принаймні спробувати. Маю порожню квартиру. Ви можете там поселитися на кілька днів. А потім розберетеся. Що скажеш?

— Я, звісно, погоджуюсь. Вибору немає. Але… з чого раптом така доброта? — таки поцікавився він.

— Ну як, сьогодні таки Різдво, час на дива, казку й таке інше. Крім того, я маю непрості стосунки з Богом і багато грішила цього року. Може, такий вчинок колись мені зарахується на небесах. А може, і не зарахується. Вважай, що я тобі хочу допомогти від щирого серця.

— Дуже дякую! Звісно, я погоджуюсь! А це далеко звідси?

— Ні, це на Празі. Я на машині, отже, хвилин за п’ятнадцять будемо на місці.

— Як?! Прага? — не повірив своїм вухам Роман.

— Так, це такий район Варшави, за Віслою. Називається Прага. А що таке? — запитала його Аґнєшка.

— Ми якраз звідси мали сьогодні виїхати до Праги. Тільки до чеської.

— А, яка різниця, — втомлено махнула рукою полька, — від долі не втечеш, Романе. Судилося вам сьогодні дістатися Праги, і ніхто цьому, вочевидь, не завадить.

Роман не був так глибоко і по-філософськи налаштований, але погодився з Аґнєшкою. У всякому разі він сприйняв пропозицію польки з олімпійським спокоєм, якось відсторонено, певно, через емоційний шок від сьогоднішніх подій. Почувався перестудженим і спустошеним — вони з Оленкою добряче змерзли за останні кілька годин, а їли ще вранці. Не дивно, що бажання дістатися теплого помешкання, де, можливо, навіть буде що перекусити, миттю і вщент розбило залишки здорового глузду й типової для деяких чоловіків непримиренності із ситуацією, коли всі проблеми вирішує жінка. Підозри відступили, самолюбство вгамувалося й стишено осіло, неначе мул у збаламученій річковій воді. Залишилася тільки вдячність.

— Добре, Аґнєшко. Дуже дякую тобі. Нехай цей вчинок зарахують при обліку гріхів і добрих справ. Я зараз розповім усе Оленці, і ми підійдемо до машини. Де вона стоїть?

— Ні-ні, давай не так зробимо. Автівка моя тут недалеко, і я сама до вас під’їду. А подрузі своїй ти зараз краще нічого не розповідай. По-перше, це буде великий шок, по-друге, вона ще, може, не схоче нікуди їхати, виключно з жіночої впертості. А їй треба зігрітися й поспати, я звідси бачу, що вона вже синя від холоду. Тому ось тобі термос із чаєм, дай їй випити трошки, а я до вас зараз повернуся, відвезу до помешкання, а там буде видно.

— Вона ж зрозуміє, що ми приїхали не на вокзал, а на квартиру!

— Нічого не зрозуміє, повір.

Аґнєшка простягнула йому термос і, не чекаючи на відповідь, пішла далі вулицею, до цілого ряду припаркованих на площі машин. Роман повернувся до Оленки, торкнувся її плеча.

— Агов, мала. Це я. Тримай, я тобі чаю приніс. Ти дуже змерзла?

Олена миттю повернулася на рідний голос, на обличчі заграла усмішка, щоправда, дещо стривожена й вимучена. Вона простягла руку до Романа, торкнулася його куртки й миттю заспокоїлася. З обличчя зникли відтінки хвилювання. Якщо Роман поруч — значить усе в порядку.

— Ти де так довго був, Ромчику? Я замерзла нереально. Ми не спізнимося?

— Таксі довго викликав, ці поляки з їхнім Різдвом… Насилу додзвонився, а поки зумів пояснити… Оленко, випий чаю, я взяв тобі, аби зігрілася трохи.

— Давай-давай, дякую дуже. Добре, що ми без речей вирішили виїхати, правда? Зараз тягався б ти, мій бідненький, ще і з валізами, крім того, що зі мною.

— Оленко, припини, будь ласка.

— Ну добре, добре, не бурчи.

Сліпа дівчина обхопила долонями кришку термоса, яка слугувала за чашку, їй із грудей вирвався видих полегшення й задоволення.

— Господи, Ромцю, як же добре… Я цей чай іще навіть не пила, але мені від нього вже тепло-тепло!

Оленка зробила кілька дрібних ковтків, пробуючи гарячий напій на смак. З чашки парувало. Роман розпізнав запах лимона, подумав: «Певно, Аґнєшка дуже любить такий чай, якщо тягає його в термосі із собою в місті. Це ж незручно».

Варшава святкувала Боже народження, усе довкола вирувало і тремтіло, над містом літали птахи й ліхтарики, сніг мокро вгинався під ногами, а його Оленка поруч пила чай. «Кадр, вартий якогось гарного фільму», — подумав Роман і, як завжди в таких випадках, відчув гіркоту, бо його кохана цього всього не бачила та й навряд чи колись побачить. А Оленка вмить повеселішала, сьорбаючи Аґнєщин чай, і він, тримаючи її за талію, відчував, як вона легенько дрижить, мовби скидаючи із себе морозне повітря, і споглядав, як на щойно відвойованій у холоду шкірі проступають теплі пахкі квіти. Від таких думок Роману стало зовсім добре, і навіть те, що він збирається приховати дуже важливу інформацію, його практично не турбувало. Оленка вже пила чай жадібно, великими ковтками, можливо, обпікаючи горло і язик, хоча на морозі чай трохи вистигнув.

Біля них зупинилася машина. Світлий старий «опель», доволі пристойний на вигляд. За кермом сиділа Аґнєшка. Вона змовницьки кивнула головою Романові.

— О, та невже таксі приїхало? Слава Богу, бо я вже почала хвилюватися, — вигукнула Оленка й зробила кілька невпевнених кроків у напрямку машини.

Але Роман швидко взяв її під руку і впевнено повів далі. Рвучко відчинив дверцята, всадовив Оленку на заднє сидіння, а сам оббіг авто з іншого боку і зайняв друге вільне місце позаду. Аґнєшка одразу рушила, а Роман, повернувшись до своєї коханої, здивовано зауважив, що вона вже встигла задрімати, відкинувши голову назад. «Нічого собі, малу розморило. Аґнєшка мала рацію», — тільки й подумав він.

Авто проминуло браму, випірнуло з вузької вулички на святково вбрану площу перед замком, де якісь пару годин тому Роман з Оленою робили на прощання з Варшавою спільні фото. Аґнєшка ще кілька разів повертала і врешті виїхала на міст через Віслу.

Скільки себе пам’ятав, Роман завжди любив мости. Мало того, що його захоплював суто естетичний бік — стрункість і потужність цих споруд, надійність, яку вони випромінюють, та можливість поринути в ілюзію польоту над водною гладдю. Для нього це був одвічний символ злуки і згоди. Найвеличніший міст, який Роман бачив, з’єднував береги Дніпра, і не просто з’єднував, а стягував, наче вбита глибоко в землю сталева скоба, що не давала двом частинам України розповзтися в різні боки, а так-сяк тримала їх укупі. Звісно, ішлося не про один понтон чи віадук, швидше про цілу систему мостів, які скріплювали цей давній, мов сам світ, незагоєний поріз на тілі його країни грубими хірургічними нитками, від білоруських кордонів до самого Криму, що теж ледве тримався загальної купи, розхитуючись, наче маятник, на тонкій нитці Перекопу. Україна останнім часом справляла гнітюче враження, і якби не ці мости, які демонстрували, що на поточний момент усе більш-менш гаразд, то, схоже, з країни за якісь півроку втекли б усі адекватні люди.

Міст, яким їх везла зараз Аґнєшка, не викликав у Романа таких емоцій. Він аж ніяк не був певен, що поляки теж мають комплекс роздвоєності. Тож навряд чи Вісла для них — це останнє, беззаперечне свідчення братерства і водночас всюдисуще прокляття розполовиненості. «Вони не мусять вдавати подібності, будучи різними, — думав Роман. — Вони не мусять грати різних, маючи єдину кров. Може, тому їм завжди все вдається трохи простіше, бо вони не витрачають стільки часу на з’ясування стосунків, як ми. Але чорт забирай! Я й літра дніпровської води не поміняв би на цілу Віслу!»

Несподіваний розпач від розлуки з Україною вжалив сильно і точно. Роман відчув, як м’язи лиця самі собою збираються в болісну гримасу, і якісь півхвилини навіть не міг опанувати цю мімічну судому. Біль закам’янів, вчепився в його шкіру, але невдовзі відпустив. Роман знову спокійно вдивлявся в чорноту за вікном машини.

А під ними справді панувала чорнота. Міст був довгий і добре ілюмінований, але зимова вечірня Вісла випромінювала таку магічну темінь, що світло згори розчинялося в ній і на поверхні води виднілося тільки ледве помітне розмите сяйво. На іншому березі, до якого вони швидко наближалися, несподівано виросли готичні контури костелу, підсвічені вогнями, і тепер летіли на них, залишаючись, утім, трохи праворуч.

Роман поглянув на Оленку — та, схоже, міцно спала, пригорнувшись до його плеча. Він провів пальцями по її щоці. Щока була тепла — мала вже зігрілась і тепер виливала в цей сон не холод, а втому останніх днів, проведених у дорозі. Роман усміхнувся. Він завжди був зворушений, коли спостерігав, як спить Оленка. І навіть присутність у машині сторонньої жінки, яка час від часу дивилася на них у дзеркало заднього виду, і, хоча й мовчала, але все бачила, не завадила Романові трошки нахилитися й легенько поцілувати Оленчиного носа.

Міст скінчився, Аґнєшка повернула праворуч і, проїжджаючи біля костелу, який тепер здавався таким високим, що роздряпував гострими шпилями чорне небо, тихо кинула на заднє сидіння:

— Це вже Прага.

— Гарно тут, — подивившись у вікно, промовив Роман.

Полька нічого не відповіла, а тільки додала газу, і шурхіт коліс її «опеля» об асфальт став вищим на кілька тонів і значно рівнішим. Від цього монотонного звуку Романові також захотілося спати. Після юрмищ людей у центрі Варшави вулиці Праги здавалися зовсім безлюдними, ніби вимерлими. Лише подекуди траплялися невеличкі компанії, але й ті, судячи з усього, збиралися якомога швидше залишити вулицю й провести вечір у тихому сімейному колі.

Крізь вікна машини було видно, що знову почав падати сніг. Аґнєшка увімкнула двірники, але майже відразу несподівано зупинила машину й витягла ключ із замка, заглушивши двигун.

— Усе, ми приїхали, — повідомила вона.

Роман вийшов із машини й роззирнувся навкруги. Вони стояли під кількаповерховим будинком на доволі чистій і галасливій вулиці. Аґнєшка відчинила йому дверцята автомобіля, Роман витяг звідти Олену і взяв її на руки.

— Ходімо, — покликала його полька, зникаючи в прямокутному вході до подвір’я.

Роман слухняно рушив слідом, легко несучи на руках Оленку, усміхнувшись про себе мимохідь згаданій фразі про те, що «кохання носити легко». Увійшов до притриманих Аґнєшкою дверей під’їзду й піднявся за нею на третій поверх. Полька зупинилася на сходовій клітці, попорпалася в торбинці. За мить із легким брязкотом вихопила звідти ключ на широкому кільці, тричі провернула його в замку (Роман відзначив для себе аж три повороти, такого він досі не зустрічав). Хрипко проспівали дверні петлі, і гості з господинею нарешті увійшли.

Вимикач у передпокої клацнув намарно, залишивши гостей у темряві, яка після добре освітлених вулиць, до того ж засипаних снігом, здавалася в’язкою й несподіваною. Аґнєшка щось буркнула собі під носа і впевнено рушила вглиб квартири, на ходу акуратно посунувши з проходу якісь речі. За кілька секунд клацнув інший вимикач, і в коридор виплеснулося жовте світло з кімнати ліворуч.

— Романе, ходи сюди, — гукнула хазяйка.

Той обережно проніс до кімнати Олену і вклав на канапу, яку Аґнєшка щойно накрила ковдрою. Дівчина миттю повернулася уві сні на бік, лицем до стіни, і тихенько засопіла. Полька прочинила дверцята шафи поруч, дістала ще одну ковдру і дбайливо вкрила Олену. Потім дала Романові знак іти за нею, вимкнула світло в кімнаті, причинила двері, і вже за кілька секунд вони сиділи при невеличкому старому столі в кухні. Аґнєшка полізла до шухляд, очевидно, по чай і цукор, а Роман роздивлявся кімнату. Якесь дивне відчуття викликала ця кухня. Хоч і була стара й добряче занедбана, та саме цей куточок квартири, схоже, викликав у власниці чи не найбільше сентиментів. Маленький столик, за яким можна сидіти лише вдвох, бо для трьох він буде затісний; цілі шеренги найрізноманітніших філіжанок, чашок, бокалів і чарок за склом у старій шафці під посуд; кілька порожніх пляшок з-під вина за газовою плитою; у шухляді багато чаю й кави, холодильник обліплений магнітами, на підвіконні — декілька вазочок із цукерками й стосик книжок. Затишне місце.

— Тобі подобається, — з усмішкою констатувала Аґнєшка, перехопивши його погляд.

— Так, подобається. Тут затишно, — відповів Роман. — Слухай, може, допомогти чимось?

— Та ні, чай я сама заварю, сиди.

Аґнєшка вправно поралася біля плити. Налила воду до невеличкого старого чайника, поклала в нього цукор і заварку, дістала із сумочки лимон, швидко нарізала половину, вкинула туди ж, до чайника. Рухи її були плавними і вмілими, вона наче танцювала, готуючи чай. Роман аж задивився на неї. Тобто лише цієї миті зрозумів, що задивився, бо очей з Аґнєшки не спускав іще від моменту, коли вона зупинила авто під будинком. Розглядав зачіску, спостерігав за руками, намагався роздивитися риси обличчя, але поки що вона переважно була відвернута, тож він більше свердлив поглядом спину і плечі. Полька справляла приємне враження.

Нарешті чайничок закипів, і вона підсіла до столу просто навпроти Романа. Розлила гарячий напій по чашках, не встаючи зі стільця, запустила руку до вази з цукерками, набрала їх повну жменю й поклала на стіл.

— Пригощайся, — кивнула Романові.

— Дякую, Аґнєшко… — Він узяв одну цукерку і з шелестом її розгорнув. — Не варто було готуванням чаю перейматися, думаю, у тебе і без нас на сьогодні є справи. А якщо хотіла пригостити, то могли напитися чаю з термоса, він же майже повний. Оленці дуже сподобався, до речі.

— Ні, не можна було, — заперечила Аґнєшка. — Він зі снодійним.

— Що?! — аж подавився Роман.

Його стілець із гуркотом посунувся вбік, а тінь випросталася по діагоналі на всю кахляну підлогу. Роман зірвався був у бік кімнати, де спала Оленка, але Аґнєшка заспокійливим жестом зупинила його.

— Романе, сядь. Давай поговоримо.

— Хулі з тобою говорити, ти Олену снодійним накачала!

— Я тебе ще раз прошу, не лайся. Це моє снодійне, нічого не буде твоїй Олені.

— А чому я маю тобі довіряти? — спитав Роман.

— А хоча б тому, що ти зараз повністю від мене залежиш. Це велике щастя — довіряти тому, від кого залежиш. Тому краще довіряй.

— Добре, припустимо. Що далі?

— Для початку сядь.

Роман усупереч своєму гніву послухався й присів на краєчок щойно залишеного стільця. Вовком дивився на Аґнєшку, почуваючись загнаним звіром. «У разі чого беру Олену і їдемо в лікарню. Якщо ця ідіотка буде заважати, то доведеться застосувати силу», — вирішив він для себе. Хлопець розлючено нишпорив по кухні поглядом, учепившись сильними від злості руками в край стола. Полька оцінила ситуацію і, підвівшись зі свого місця, стала між Романом та невеличкою тумбою, на якій лежали ножі й виделки. Примирливо піднесла руки й вела далі:

— Послухай мене, будь ласка. Снодійне в чаї потужне, але шкоди ніякої не завдасть, Олена буде почуватися свіжою й сильною. Якщо вона випила повну чашку, то проспить, певно, аж до ранку. І замість того, аби драматично сплескувати руками, подякував би, що я тобі організувала стільки часу, аби ти міг придумати, як пояснити Олені все, що з вами сьогодні сталося.

— Вона мене й так зрозуміє.

– І це добре.

Аґнєшка ще хвилину помовчала. Роман вивчав її напруженим поглядом, дивився, як легенько тремтить нижня губа, як пальці то переплітаються, то розгладжують светр, то нервово хапають запальничку, яку вона кілька хвилин тому витягла з торбинки, забувши, втім, дістати сигарети. Явно хотіла щось сказати, але не наважувалася. Роман почувався, як у пастці.

— Навіщо ти носиш із собою снодійне? — запитав і за кілька секунд додав: — Та ще й у чаї…

— Воно не в чаї. Я просто вкинула туди кілька пігулок. Я погано засинаю, вживаю снодійне. Ніколи не знаю, де ночуватиму, тому завжди маю із собою кілька таблеток. Ну, і сьогодні — улюблений гарячий чай у термосі, бо ж зимно. І, крім того, дуже допомагає, якщо хтось на якійсь вечірці чи ще десь намагається мене звабити всупереч моєму бажанню. Пропонуєш йому випити, дурник ввічливо погоджується і за кілька хвилин спить, наче немовля, бо я встигаю вкинути снодійне в його питво. Вечір не зіпсовано.

— Ага, зрозуміло.

Роман не знав, що говорити далі. Він завмер і затих, щоправда, тиша ця була рішучою, ба навіть загрозливою. Відчував, що здатен на все, дослівно на все, якщо треба буде вибитися разом з Оленою з цієї пастки.

— Добре. Я бачу, ти заспокоївся. — Вона підвела очі і тепер дивилася на його розбиту губу. — Як ти ставишся до літератури?

— По-різному. До гарної добре, до поганої погано, — відповів Роман, дещо заскочений цим запитанням. — Я взагалі-то не пам’ятаю, коли востаннє книгу в руках тримав.

— А чого так?

— Ну, — почав пояснювати він, — турбота про Олену забирає дуже багато часу й зусиль. Я можу дозволити собі читати лише трохи, та навіть на оце «трохи» сил не вистачає. У моєму становищі легше й приємніше слухати музику. Це вимагає значно менше зусиль. А навіщо тобі це взагалі? — насторожився хлопець.

— Ага, зрозуміло. А до письменників як ти ставишся? — поцікавилася Аґнєшка, проігнорувавши запитання.

— Не знаю особисто жодного письменника.

— Я — письменниця, — повідомила вона, іронічно усміхнувшись.

— Ти?

— Я.

— Мені здається, що письменники доволі підступні й підлі.

Аґнєшка сіла на підлогу біля тієї тумби з ножами, засміялася, відкинувшись на стіну. Ця мила молода жінка з красивими руками, доволі турботлива й добра, з чудовим лагідним сміхом, аж ніяк не в’язалася в Романовій уяві з тим, що вона взяла і ось просто так, без жодних вагань і сумнівів, напоїла його кохану якоюсь хімією.

— Чого ти смієшся? — насуплено поцікавився Роман.

— Я не підла. Олені справді треба було добряче поспати, а тобі — добряче подумати.

— Над чим думати?

— Власне, я маю до тебе дуже серйозну розмову.

— Яку серйозну розмову? Ми й години не знайомі, — із неприхованим сарказмом запитав він.

— А поза тим ти вже сидиш у мене вдома, правда? Ще й п’єш чай у мене на кухні.

Роман, не знайшовши, що на це сказати, знизав плечима.

— Більшість тем для серйозних розмов виникають між людьми навіть не протягом першої години, а в перші п’ять хвилин знайомства. Усе, що надалі між ними відбувається, — це наслідок початкового враження.

— Гаразд, припустимо, що це так. І яка серйозна розмова в тебе виникла до мене? — Не зовсім розмова, швидше пропозиція. Але давай, може, ти поставиш кілька запитань, аби переконатися, що мені можна довіряти? Думаю, тобі є що спитати.

Роман замислився, нарешті знову нормально всівся на своєму стільці, зробив кілька ковтків із чашки й підсумував:

— Хм, я навіть не знаю… Припустимо, я повірю, що Олені не буде ніякої шкоди від того чаю… Тоді наразі мене найбільше цікавлять лише два запитання.

— Які?

— По-перше, чи ти й мені не вкинула снодійного або ще якої отрути до чаю? А по-друге, звідки ти так гарно знаєш українську? Чи у вас тут, у Польщі, усі говорять українською?

Аґнєшка винувато поглянула на нього й трохи зам’ялася.

— Ну не кидала я тобі снодійного, годі вже! А з українською все елементарно: маю трохи українського коріння — бабуся звідти. Крім того, якось була півроку прожила у Львові і трохи перекладаю знайомих українських письменників. Тому маю невеличку практику.

— А решта поляків української не знають?

— Думаю, певна кількість знає, але це не є традиційним чи необхідним для поляка знанням. Гадаю, більшість хіба окремі слова на слух розрізнить. А ця ваша кирилиця для них мало відрізняється від китайських ієрогліфів.

— Ну дякую!

— Вибач, але так є. Думаю, я не надто помиляюся.

— Ясно. Мене в якийсь момент думка відвідала, що у вас тут більше людей говорять українською, ніж у самій Україні.

— Знаю, знаю я ці ваші проблеми, — зі співчуттям сказала Аґнєшка. — То що, все? Українська в моєму виконанні тебе вже не дивує?

— Ні. Дивує лише, як ми так зустрілися, — усміхнувся Роман.

— Оооо, як це банально! Романе, кожен чоловік говорить це кожній жінці, яка йому хоч трохи подобається, думаючи, що це її зворушить.

— Нічого подібного! — запротестував був він, але Аґнєшка перервала його жестом.

— Добре, це неважливо. Важливо ось що: скажи, які твої подальші плани? Що думаєш робити далі, як розгрібатися?

— Нууу, — протягнув Роман, — перечекаємо свята з Оленою, потім звернуся до посольства, нехай нас хоча б додому відправлять. Олені завтра все розповім. Усе, до Нового року планів більше нема.

Аґнєшка продовжувала пити чай, водночас не спускаючи очей із Романа, якому аж незручно стало під тим поглядом. Врешті зважилася:

— Послухай тепер мою пропозицію.

— Давай, — із сумнівом відгукнувся він.

— Ви залишаєтеся жити тут, скільки вам заманеться. Візи у вас є, документи в порядку? Ось хоч на всі півроку залишайтеся, це не проблема. Але за єдиної умови — ми з тобою час від часу будемо проводити день наодинці й багато говорити. Я напишу про тебе книгу.

— Маячня, — знову звівся на рівні ноги Роман.

— Ані краплі не маячня, — парирувала Аґнєшка. — Ця квартира вільна, вас ніхто не чіпатиме.

— Ти тут не живеш? — поцікавився він.

— Ні. Лише раз на тиждень заїжджаю пил протерти й глянути, чи взагалі все в порядку. Я серйозно тобі кажу. Якщо ти з цієї вашої чоловічої пихи турбуєшся про гроші — не варто, з вас нічого не візьму й навіть платитиму тобі за наші розмови. Вважай, що ми підпишемо контракт на серію інтерв’ю.

— Аґнєшко, ти сама себе чуєш? — здивовано випалив Роман, якому не вірилося, що він правильно розуміє рідну мову в устах цієї дивної польки.

— Я сумніваюся, що ти мене чуєш. Я даю вам гроші лише за те, що ти час від часу говоритимеш зі мною. Даю вам помешкання на будь-який час, на який захочеш, і нічого з вас не вимагаю. Крім того, подумай про Олену. Ви ж не просто так виїхали з України, — майже констатувала Аґнєшка.

— Чому ти так думаєш? — заскочено спитав він.

— А як інакше? Документи при вас, але речей із собою нема, ти казав лише про невелику торбинку з грошима й мобільним. Очевидно, що так їдуть, прагнучи почати життя з нуля. Так?

— Нехай так, — неохоче погодився Роман.

— Не здивуюся, якщо вам нема куди повертатися. А навіть якщо і є, то я чула, що з Європи до колишнього СРСР добровільно повертаються лише божевільні й змучені розлукою з Вітчизною люди, що, власне кажучи, мало не тотожні поняття.

Роман здивовано замовк, обдумуючи те, про що вони говорили. Її пропозиція мала частку раціоналізму й логіки, але переступати через себе, а тим більше через свою гордість, йому завжди було важко. Погодитися на таку інтригу, — жити чужим коштом у чужій країні, — у цьому відчувалося щось таке несправжнє й неймовірне, що мимоволі викликало неабияку підозру.

З другого боку, Аґнєшка, навмисне чи ні, поцілила в яблучко: вони з Оленою залишили Україну після осінніх виборів, як найбільш легкодухі матроси наввипередки тікають із корабля, коли той отримав першу тріщину в борту. При цьому продали все, що мали, і тепер у разі повернення мали б надовго сісти на голову батькам. А це — ще більший удар по гордості, аніж жити тут на умовах, запропонованих Аґнєшкою. Але щось у цьому плані йому серйозно муляло, навіть чоло наморщив, думаючи. Полька спостерігала цю мімічну гру на його обличчі й врешті-решт не витримала:

— То що скажеш? Згода?

Він мовчав кілька хвилин, аж поки зрозумів, що саме його насторожило.

— Припустимо, я погоджусь. Але з чого ти взяла, що про мене можна книгу написати? Я ж ніхто. Був невеликий відтинок життя, коли я був кимось, у дитинстві, — весь світ крутився довкола мене, так, я це пам’ятаю. Так, я закінчив школу, здобув вищу освіту, облаштував квартиру, яку отримав у спадок. Але за всі ці роки в мене не з’явилося жодного справжнього друга, та навіть і несправжнього не з’явилося. Я абсолютно нічого не досяг: пропрацював кілька років на середній роботі середнім працівником із середньою зарплатнею. Я впевнений, що більшість моїх колег нескоро помітить, що я звільнився, а мої колишні сусіди по будинку — що я виїхав геть. Я ніким не став. А точніше — я став ніким. І до сьогодні ним залишався, поки не впав іще нижче, бо тепер я до всього побитий безхатько.

— Ой, Романе, давай без декадансу, добре? Ти в чужому місті, не знаєш мови, потрапив у біду, і не сам, а зі своєю коханою, яка, між іншим, про цю біду досі нічого не знає, та ще й сліпа до того ж. А тобі на допомогу з’являється дивакувата рятівниця, якій ти, вихований у сучасному світі цинік, ніяк не можеш повірити. Це чудова зав’язка для гарної книги.

— Ти хочеш зіграти на халепі, у яку я потрапив?

— Так, хочу. Але з рівною користю і для себе, і для тебе. Я маю гроші й хочу викупити в тебе всю цю історію. Переваги очевидні: ти від усього цього відсторонюєшся, ніби воно не твоє, така собі психотерапія. Крім того, ти можеш жити в Європі з коханою людиною, майже не напружуючись. А я маю чудовий сюжет для щемкої ліричної книги, яку давно мріяла написати, бо в основному пишу на соціально-політичну тематику і вже стала побоюватись, що однієї ночі мені висадять двері і просто заберуть як ворога народу.

— А як же з Оленою? — спантеличено спитав Роман.

— А що з Оленою?

— Ну, вона так хотіла до Праги. Та і я хотів. Та що там хотів! Я перед Новим роком маю показатися на новій роботі, у мене ж підписано контракт!

— А це і є Прага. Долю не обманеш, Романе. Стосовно всього іншого — рішення все-таки за тобою. Якщо захо чеш, я дам вам грошей на квитки до Праги, і ви вже завтра поїдете звідси. І все у твоєму житті буде так, як ти планував. У вашому житті, — виправилася полька.

Роман добряче замислився. У щоденній метушні, у біганині між роботою, де шефом був дивовижно гладкий покидьок, і домом, де чекала Олена, яка багато в чому не могла обійтися без нього, останнім часом нічого не відбувалося. Уже декілька років почувався так, ніби впав у трясовиння, яке засмоктує щодень глибше. Саме тому він врешті пристав на благання Олени поїхати працювати кудись у Європу, аби не почати гнити заживо в тій майже безнадійній державі та на тій майже безнадійній праці. І ось Європа йому першого ж дня надавала по вухах. Про те, щоб позичити в польки грошей і поїхати до Праги, як і планувалося перед тим, Роман тепер і не думав. У дечому він діяв напрочуд забобонно, що загалом суперечило його характеру затятого реаліста. Тож робити другу спробу там, де, здавалося, самі обставини сказали тобі, що не треба, було не в його дусі. Варіант із Чехією вже закрився, залишалося обрати, чи повертатися додому, чи спробувати викрутитись і закріпитися тут, у Варшаві.

У Романа давно закінчилися аргументи проти Аґнєщиної пропозиції, але він досі вагався — надто дивно це все було. Вона нарешті дістала з торбинки сигарети, витягла одну, клацнула капсулу на фільтрі і, запаливши, глянула на нього спідлоба.

— А стосовно того, знати Олені це все, чи не знати — справа твоя. Вона сліпа, вона нічого не помітить. Можеш їй усе розповісти, можеш сказати, що ви вже приїхали до Праги, а вона спала всю дорогу. Мені байдуже. Але довірся моєму жіночому досвіду — якщо ти їй усе розповіси як є, то вже з першого дня, коли буде працювати посольство, вона тебе затероризує вимогами звідси виїхати. І одного разу ти зламаєшся й поступишся. Повернешся в Україну і житимеш із нею в дуже, як я розумію, скрутних умовах. Ось і думай. Це якраз той випадок, коли один може думати і за двох.

Романові згадалося, наскільки експресивною є Олена всупереч своїй фізичній ваді і в цілому лагідному характеру, і подумки він погодився з Аґнєшкою.

— Це що, я збрехати їй маю? — сказав він.

— Ти кохаєш її, Романе?

— Так, кохаю.

— Тоді доведеться збрехати. Кохання на брехні й тримається, майже завжди. Від брехні дрібної до брехні, що кохання досі триває. Таке собі коло.

— Добре, я згоден, — врешті здався він, усе обдумавши.

— От і чудово, півгодини тебе уламувала. Як хлопчика якогось. Ось тобі мій номер на всяк випадок. — Вона дістала нотатничок і акуратно вивела на папірці свій номер, ім’я і прізвище. — Якщо буде щось невідкладне — шукай мене за ним. Коли матиму потребу з тобою зустрітися, я вкину до поштової скриньки біля вхідних дверей записку, там усе буде написано, зрозумів?

— Зрозумів, — кивнув Роман.

— Ось тобі гроші. — Аґнєшка, не рахуючи, витягла з гаманця жмутик банкнот і поклала їх на столі перед Романом, поруч із ключем. — На перший час вистачить. До Нового року ми побачимося обов’язково. Спустися, може, пізніше до магазину, купи вам щось пожувати, тут поруч. Газ працює нормально, вода тепла є цілодобово, в іншій кімнаті телевізор, але він тобі ні до чого — ти не розумієш польської. Та він, здається, і не працює, — пригадала вона. — Чаю і кави, — не знаю, що ви там любите більше, — як і цукру, у цій квартирі достатньо, а з рештою розберешся. Усе зрозуміло?

— Усе. Дякую тобі дуже.

— Не дякуй, ми квити. Мало того, що подарував мені ідею для книги, так я ще й зробила сьогодні настільки добру справу, що при розборі гріхів її можуть зарахувати за десять.

— Думаю, це могло б покрити їх усі за раз, — пожартував Роман.

— О ні, навіть не сподівайся. Письменники грішать дуже багато. Ну все, я пішла, на мене чекають. До зв’язку, Романе. Веселого Різдва, — промовила Аґнєшка, підіймаючись, махнула пальчиками й зникла в коридорі.

За нею зачинилися двері, потім Роман почув, як на вулиці заводиться й зривається з місця «опель», і аж тоді нарешті повернувся поглядом до столика, де залишилися гроші, ключ, дві чашки — його із залишками чаю і її, порожня, зі слідами помади на краєчку, — та імпровізована візитка Аґнєшки. Її прізвище було Кохановська.

«Дивна ця Кохановська», — подумалося Роману.

Люди взагалі дивні.

Ілюзія

І так теж трапляється, хоча й дуже рідко. Ідеш своєю дорогою більш-менш упевнено, часом ще й когось ведеш за собою, але врешті робиш єдиний необережний крок — і ось ти вже у глибокій ямі, по саму маківку в лайні. Тепер ти смикаєшся на всі боки, дриґаєш кінцівками, дуже обережно використовуєш останні запаси повітря й вишіптуєш у довколишню гнилизну всі молитви, які знаєш, навіть вигадуєш свої. А янголи Господні збираються десь там нагорі, як охоронці в супермаркетах, і регочуть із тебе, надриваючи животи біля своїх камер спостереження. І лише раз на мільйон випадків когось із цих крилатих загризає сумління, він нечутно залишає строкату ангельську компанію і, чуючи за спиною нові вибухи реготу, летить на допомогу, несподівано з’являється на екранах, від чого його друзі-янголи затихають, присоромлено опускають голови і йдуть до курилки. А він без особливих зусиль витягає тебе з лайна, влаштовує всі твої справи, усе за тебе робить і вирішує. Потім п’є з тобою чай і несподівано зникає, залишивши на столі свій номер, за яким можна телефонувати в разі чого.

Ось так у людей з’являються янголи-охоронці.

Романові не йшла з голови Кохановська. Він уже четверту годину лежав біля Оленки, обійнявши й наслухаючи, чи не перестала вона дихати від того снодійного. Але ні, мала спала міцно й спокійно, навіть не ворухнулася, коли він її роздягав і перекладав із дивана, готуючи постіль, і назад, на свіжі подушки й простирадла.

Кімнат виявилося дві: та, де зараз спала Оленка, у кінці коридору, ліворуч, і дещо більша, майже при вході у квартиру, праворуч. У ній було прохолодніше (певно, тому Аґнєшка і вклала Оленку в дальшій), а ще там покоїлося ціле море найрізноманітніших книжок, які навіть не вміщалися в шафі, а високими вежами стояли біля дальньої стіни. Був телевізор, за яким Роман знайшов величезну валізу з кількома десятками платівок класичного року й про — сто класики. У глибині валізи ховався програвач. На жаль, він не працював. Телевізор теж.

Кімната мала вихід на балкон, доволі затишний і милий, як на Романів смак, — з кріселком, стільцем і столиком між ними. Звідти можна було дивитися на засніжену вулицю, на підлозі валялося з десяток запальничок і кілька початих пачок цигарок різних марок. Очевидно, залишилися від тих, хто гостював тут в Аґнєшки.

— Витягла з лайна, залагодила всі мої справи, усе за мене влаштувала й вирішила, — сказав він сам до себе, повторюючи власні думки.

Потім він іще раз пройшовся помешканням, тримаючись за стіни, — саме так тут буде ходити вже завтра Оленка, — відсунувши або відкинувши з-під ніг усе, що могло їй завадити або нашкодити, і, швиденько вмившись, поліз до коханої під ковдру.

З вулиці час від часу долинали радісні вигуки й сигнали автомобілів, але потім і це все затихло, тільки поодинокі автівки шурхотіли колесами по дорозі. Четверту годину Романові не йшла з голови Аґнєшка Кохановська, він із величезною вдячністю згадував усе, що вона для них встигла зробити вже в перші години знайомства. Раптово йому подумалося, що він тепер житиме серед її речей і думок, які, певно, досі літають десь під стелею й ховаються по кутках. «Треба буде, коли зустрінемося, спитати, відколи вона тут не мешкає постійно… Обіцяла, що ми зустрінемося до Нового року», — подумав Роман і нарешті знеможено вимкнувся, аж тепер відчувши полегшення.

Олена завжди прокидалася першою. Ось і цього разу, лише за кілька годин по тому, як Роман провалився в сон, вона почала чути, що відбувається в помешканні. Для сліпих людей прокидання значить зовсім інше, аніж для зрячих. Ті, хто здатний бачити світло, переходять до нього з темряви, натомість сліпі перебираються з однієї темряви — тотальної, у якій нема більше нічого, — до темряви, яку можна почути, ідентифікувати на запах і вивчити на дотик подушечками пальців. Ледве відчутно пахло корицею, і Роман дихав поруч, ранок був подібний на будь-який інший у їхньому помешканні, яке вони залишили кілька днів тому, і Олена в перші секунди подумала, що ця затія з виїздом до Праги — лише сон, із якого настав час видряпуватися.

Але, вслухавшись, вона зрозуміла, що це, швидше за все, не так. Не чути було годинника в кухні, не порипувала половиця в коридорі, натомість було кілька інших звуків, поки не ідентифікованих, не розсмакованих, не розчутих, які їй підказали, що вони не вдома.

Олена почувалася несамовито голодною, свіжою й радісною. Вона потягнулася, аж захрустіли кісточки, і голосно видихнула. Потім рефлекторно сама собі перелякано затулила рота: забулася, що поруч спить Роман, а маючи чутливий сон, він уже не засне, якщо його розбудити.

Лежати Олені більше не хотілося, і вона вислизнула з обіймів Романа, вирішивши вивчити помешкання, де вони тепер знаходилися. Навпомацки, тримаючись за шафу, подалася до коридору, відшукала ванну й туалет, кругом обійшла кухню, надовго затримавшись біля вікна, вивчаючи на запах і дотик все, що лежало при вікні, та прикладаючи вушко до шибки й щоразу розмито чуючи з вулиці іноземну мову. «Прага!» — радісно подумала Олена і вп’ялася, наче в оргазмі, пальцями в покривальце, яким було застелене підвіконня. А за склом виблискували на ранковому сонці свіжі варшавські сніги, ще не торкані двірниками і снігоочисними машинами.

Останнім часом Олені дуже залежало на тому, аби залишити Україну. Роман казав їй, що з кожним днем почувається все більше затиснутим, що, ходячи містом, мовби мусить розривати розтягнений повсюди колючий дріт. І він його рве, і сам об нього рветься, розчищає дорогу, а на ранок цього дроту стає більше, і прориватися все складніше й болючіше. У таких випадках зазвичай кажуть, що «тільки сліпий не побачить». Олена не могла бачити змін, але відчувала їх доволі конкретно. Змінилися настрої людей, змінився тон розмов у громадському транспорті, фальшивими стали голоси ведучих на радіо, вулиці захлиснула в’язка й смердюча депресія. Остання крапля надії випарувалася після жовтневих виборів до парламенту, коли стало зрозуміло: Україну навмисне заганяють у вигрібну яму і вже можна валити. Олена передовсім жаліла Романа, бо їй було байдуже, де жити, з її сліпотою всюди забезпечена хоча б мізерна, але допомога держави, бодай моральна, але підтримка близьких. А Романові доводилося фактично тягти їх двох, і хоча він не казав ніколи, як йому важко, і ні на що не жалівся, але Олена вже довгий час відчувала в ньому глибоку затвердлу втому, яку їй не вдавалося вирвати ані з ходу вигаданими казками, ані співом, ані пестощами, — тими небагатьма речами, які їй добре вдавалося робити без сторонньої допомоги.

Роман за освітою був дизайнером. Після університету пішов працювати в компанію, що готувала проекти для всіх охочих щось збудувати. Останніми роками охочими переважно були ті, хто робив замовлення, пов’язані з європейською першістю з футболу. Ні, звісно, не йшлося про готелі чи стадіони. Цим займалися хлопці дуже серйозні. Романовій конторі залишалося те, на що не хотіли витрачати час ці серйозні хлопці. Проекти супермаркетів, кінотеатрів, нічних клубів, автостоянок і кіосків із хот-догами та шаурмою в місцях потенційного скупчення туристів — ось чим займалася їхня компанія.

Декілька разів їм пощастило вирвати в конкурентів замовлення в самому Києві, що для невеличкої компанії з Дніпропетровська розцінювалося як однозначний успіх. На превеликий жаль, скільки Роман пам’ятав, їм лише зрідка діставалися вартісні, грошові й цікаві замовлення. У такі періоди контора оживала, усі ходили на пиво після роботи, часом навіть зустрічалися у вихідні. Але Роман таких замовлень міг пригадати не більше п’яти. Решта були дрібні, сірі клієнти, настільки слизькі й часом навіть неадекватні, з такими замашками, що праця на них лише гнітила.

Хтозна, чи то була така Романова карма, чи аура їхньої компанії, але всі майже шість років роботи там колектив існував із думкою, що їх «ось-ось закриють і виженуть на фіг». Роман вважав, що це насамперед є прямим наслідком невмілої кадрової політики керівництва. Керував ними певний депутат від правлячої на той момент партії, і він, само собою, посадив у крісло директора свого синка. Синок — одноліток Романа, гладкий, огидний, та ще й самозакоханий і тупий. Мажор на всіх зривався, хамив, нікого не слухав та намагався залізти під спідницю кожній із трьох дівчат, котрі на нього працювали. Коротше, нічого нового в стилі управління.

Роман, як і всі інші в колективі, твердо знав, у чому причина їхніх провалів, але мовчав, як партизан. Йому не хотілося проблем. Прагнув працювати спокійно, жити тихо й не заглиблюватися в те, як насправді тяжко ведеться.

Але всьому на світі приходить край. Після футбольного чемпіонату кількість замовлень різко впала до нульової позначки. Контора три місяці сиділа майже без роботи, наче всі виклали свої гроші й сили під час тієї першості й надалі нічого нікому не було треба. Усі бюджети попиляли, усі гроші вивезли, будувати ніхто вже не хотів.

А потім сталися вибори. Після того, як Центрвиборчком оголосив офіційні результати народного волевиявлення, Роман вклав Оленку до ліжка, заколисав її і, нечутно вийшовши на вулицю, напився в першому-ліпшому генделику майже до непритомності. З цією країною все було ясно. Падав холодний косий дощ, осінь пробирала сирістю аж до кісток, і йому вперше в житті стало по-справжньому боязко за них з Оленкою.

Наступний ранок, похмільний і жовтий, підказав рішення сам собою. Вийшовши вранці за мінералкою, Роман біля свого під’їзду натрапив на оголошення про роботу на будівництвах у Європі. Було вказано номер телефону та адресу. Зателефонувавши й домовившись про зустріч, Роман заїхав до них, а вже за півгодини вийшов на вулицю, зайнятий лише одним питанням: їхати до Праги чи Мюнхена. Порадившись з Оленкою, вирішили гайнути до Чехії, усе-таки свої, здавалося, там буде легше.

Потім було кілька розмов із батьками, контакти з агентствами нерухомості і винос речей, які не можна забрати із собою, на барахолку.

Отже, вирішилося все відносно швидко: вони розпродали, що могли, починаючи з квартири і завершуючи старим, майже добитим уже комп’ютером, отримали робочі візи, попрощалися з усіма і, не вагаючись, поїхали до Праги з пересадкою у Варшаві.

Оленці здавалося, що повітря в Празі свіже й апетитне, збудливе навіть, і якби Роман не спав зараз, вона б довго від нього не відчепилася. Вільні люди кохаються довше й смачніше, вона давно це знала. «Утім, чим мені заважає те, що Ромка спить? Нічим. Так навіть приємніше буде», — подумала Олена й хотіла повертатися під ковдру, але в коридорі почулися кроки Романа.

— Агов, мала, це я, — промовив він, підійшовши до неї впритул. — Доброго ранку. Давно прокинулась?

— Ура, Ромцю, ми в Празі! Я почуваюся такою щасливою, ти б знав! — Вона по-дитячому кинулася йому на шию й цілувала обличчя, повна світла й вдячності, і від цього Романові всередині все обвалилося.

Він уже був наважився розповісти все як є, аби не ставити на їхніх стосунках ніяких брехливих плям, але зараз, коли дивився на її обличчя, йому опустилися руки.

— Так, Оленко, ми в Празі, — криво усміхнувшись самому собі, прошепотів їй Роман.

— А гарно тут, правда ж?

— Гарно, мала. Снігу багато. Ти добре виспалася?

— Так, добре, — усміхнулася Олена. — Дивно тільки, я пам’ятаю лише таксі у Варшаві, а потім нічого.

— Не дивно, ти дуже втомилася й сильно змерзла, то тебе вимкнуло на всю дорогу. Я тебе заніс до потяга, потім із нього виніс. Мені пощастило майже відразу натрапити на одного українця, який здав нам квартиру недалеко від Старого Міста, ще й пообіцяв мені роботу дати. І от ми тут.

— Яку роботу, Ромцю, яке житло? Ти ж із компанією в Празі договір укладав, так?

— Таж укладав, — пояснив він. — Але я ось подумав, що це треба буде тебе цілими днями залишати на одинці в незнайомому помешканні в незнайомій країні… Який тоді сенс у нашому виїзді, якщо я не матиму часу на тебе? Сама розумієш, спочатку на новій роботі треба пахати за трьох…

— Так, — сумно всміхнулася дівчина.

— Ну ось. А я вийшов із потяга і майже відразу натрапив на чоловіка, який запропонував винайняти квартиру, а потім, почувши, що я говорю українською, сказав, що ми з ним земляки, і зовсім розчулився. Ми розговорилися, і виявилось, що він може мені запропонувати роботу, не так добре оплачувану, як та, що за угодою, але часу для тебе я матиму просто море. Попередньо я погодився. У будь-якому разі кілька днів іще є, аби подумати.

— Ти в мене такий турботливий і розумний, Ромцю, — поцілувала його Олена.

— Та який уже є, — гірко віджартувався Роман. — Давай я зараз наберу тобі ванну, а сам тим часом вийду до магазину, куплю щось пожувати, бо досі не встиг. Ну, і щось приготую смачненького, добре, мала? Ти ж востаннє їла аж учора вдень, певно, зголодніла?

— Так-так, дуже хочу їсти. Здається, слона з’їм! Але що вже, витерплю, — усміхнулася вона коханому. — І ванну я б прийняла із задоволенням…

За двадцять хвилин Роман вилетів із під’їзду в заметену відучора Варшаву. Одна маленька брехня потягла за собою іншу, та — нову, і ось уже цілий ком котився за ним вулицею, назви якої він іще не знав, із диким гуркотом проламуючи тротуарну плитку і бруківку на проїжджій частині, провалюючи замерзлі вітрини й відбиваючи цілі шматки цегли з рогів старовинних кам’яниць. Романові й справді здавалося, що від брехні світ розпадається й летить у пекло, але коли він повернув голову й побачив, що вулиця ціла, що на око нічого й не змінилося, трохи заспокоївся. «Гаразд, — казав сам собі, — я збрехав, але заради неї. Повернення додому її добило б, тому мусимо тут жити, тим більше, Аґнєшка про все потурбувалася». Він зупинився, прокручуючи в голові останні думки. «Ось воно що… Схоже, тепер я живу за сценарієм, який вона запропонувала».

Роман рушив далі, обдумуючи ситуацію. Найбільше муляло, що він збрехав Олені під впливом якоїсь жінки, яку знає менш ніж добу. Це не було на нього схоже. Ну, але що зробив, те зробив. Не в його характері особливо замислюватись над уже здійсненими вчинками, хай би якими вони були.

Десь за сотню метрів від їхнього будинку розташувався зручний міні-маркет, де можна було скуплятися, не вступаючи в безпосередній контакт із продавцями, що Романові, який не говорив польською, сподобалося. Просто набрав продуктів, підготував торбину, побачив на екрані, скільки то все коштує, розплатився й вийшов. «Сюди і ходитиму», — вирішив він.

Поляки потихеньку виповзали зі своїх родинних нірок після Різдва, вулиця оживала, залита сонцем. Прага подобалася Роману. Насамперед звертала на себе увагу приємна оку забудова, де було всього достатньо і всього в міру. Сучасні будинки і старенькі кам’яниці кінця вже позаминулого століття, будиночки міжвоєнного періоду й житлові блоки епохи комуністичної Польщі стояли тут поруч, часом навіть продовжували один одного, прилаштувавшись уздовж тротуарів стіна до стіни, і вулиці виглядали дивно, хоча й красиво. Роман любив таке ось розмаїття і, крім того, після відвідання кількох міст української Галичини мав слабкість до брукованих вуличок. Тому, крокуючи тепер вулицею, відчував підошвами нерівності бруку, і від цього почувався спокійно й легко, попри все те, що відбувалося зараз у голові.

Навпроти будинку, до якого їх з Оленою вчора привела доля, височів колоритний орієнтир — готичні ворота. Уранці вони нагадали Романові вхід до Личаківського цвинтаря у Львові. Він аж спантеличено розмірковував, наближаючись до брами через дорогу, чи це можливо, що вони півроку житимуть із видом на місто мерців? Але, підійшовши ближче, Роман якийсь час стояв під вивіскою і розбирав написане польською, аж поки не зрозумів у назві слова «фабрика» і «водка». Після цього йому стало набагато спокійніше.

У напівтемряві під’їзду, на сходовій клітці третього поверху, він побачив білий прямокутничок паперу, прикріплений до поштової скрині біля дверей їхньої квартири. Він вихопив папірець і, наблизивши до очей, прочитав: «Завтра о 18:00 я чекатиму тебе під під’їздом». Підпису не було, але й так ясно, хто сюди навідався, поки він виходив за продуктами в місто.

Олена й надалі плюскотіла водою у ванній. Вона могла лежати там годинами, то нерухомо, то розгойдуючись від бортика до бортика, недарма ж за гороскопом була Рибами. Роман пройшов до кухні, розклав усе куплене на полиці в холодильнику і шафці, дістав пляшку вина, відкоркував її, налив два бокали й поставив перед собою. Дістав із кишені записку, ще раз перечитав і викинув до смітника. Відігнавши смутні думки, увійшов до ванної, де під прозорою ковдрою води причаїлася, зачувши його кроки, Оленка.

— Агов, мала, це я.

— Привіт, Ромку, повернувся? — Оленка знову почала плавно рухати ногою, розганяючи мильну піну, і, відкинувши руки на бортики, розслаблено сповзла вглиб ванни. — Що смачного маєш? — запитала в Романа.

— Та поки лише холодне вино, — відповів той, ловлячи одну з рук і обережно подаючи бокал. Пальці Олени стиснули тендітну скляну ніжку, а потім одним зграбним рухом просунули її між середнім і вказівним, тримаючи тепер фужер долонею знизу. — Зараз щось готуватиму, якраз поки вийдеш, буде обід.

— Добре, коханий. То що, за наше щастя в Празі?! — проголосила тост дівчина.

— Так-так, за нього, — мугикнув Роман, і в маленькій кімнатці між хмаринок пари пролунав дзенькіт двох келихів.

— Я завтра ввечері маю зустріч із хазяїном квартири, певно, про роботу хоче поговорити, — трохи згодом повідомив він.

— Що ж, гаразд, — Олена ковтнула вина і, погоджуючись, хитнула головою. — Я з тобою не піду, краще тут посиджу. Тут же є якась музика, правда?

– Є програвач із купою платівок, але він не працює. Хоча, якщо там нічого серйозного, я до завтра полагоджу.

— Ну ось і добре. А завтра зранку, прошу тебе дуже, погуляй зі мною містом! — попросила Оленка.

— Добре. А сьогодні не хочеш?

Цієї миті Олена незграбно повернулась у ванній, від чого рештки досі холодного вина виплеснулися їй на груди, що підіймалися на водою. Слідом за холодними винними краплями Оленчиним тілом пробігла хвиля, вигнула його назустріч Романові так, що аж на мить заболіли нижні, стиснені ребра, і всі нервові закінчення вмить почали пекти, як від прямих сонячних променів. Романові від цього однозначного котячого вигину теж хребтом побігли дрижаки, він узагалі любив, коли в Олені виявлялося щось таке тваринне, що потім важко вгамувати й неможливо осягнути. Він обожнював це її звивання, вурчання над вухом, пазурі, запущені у відкриті ділянки тіла, — а ділянок таких завжди вистачало, якщо вони були наодинці, — у моменти, коли вона чи то від лютощів, чи від збудження не могла керувати собою.

Але була ще одна річ, яка зводила з розуму по-справжньому. Оленка розуміла красу не так, як звичайні люди: візуальні образи в її мозку заміщувалися образами тактильними і смаковими, а отже, збудження було прямим продовженням доторків і проб на смак. І ось, коли вона щоразу заново вивчала його тіло, мов кошеня, сантиметр за сантиметром, ледве торкаючись спочатку самим кінчиком носа найнесподіваніших ділянок шкіри, які вмить ставали теплими від солодкого передчуття, потім перевіряла враження, пробуючи шкіру на смак язиком, і врешті-решт торкалася пальцями, — нігтями або м’якими подушечками залежно від настрою, — від цього справді можна було поїхати дахом. І, власне, зараз Олена пестила його під ребрами носом, і в голові вже крутилася гаряча впевненість, що знайомство з Прагою треба відкласти на день, а обід — щонайменше до вечора.

Наступного ранку вони блукали містом. Роман абсолютно не орієнтувався на місцевості, тому ходили навмання, але дуже обережно, як розвідники у ворожому тилу. Тут і там на Празі траплялися занедбані будівлі, але в цих майже руїнах досі жили й кохалися. Він завжди був у захваті від подібних перемог життя над смертю. Фабричні приміщення з потрісканими фасадами, потрощені часом будинки й часто подібні до них мешканці — усе трималося мало не на чесному слові, але ж трималося, і від усвідомлення цього факту Романові ставало легко в грудях, він сам і не знав чому. Прага подобалася йому, однозначно подобалася.

Подобалася вона й Олені. Море нових, ще не розчутих звуків, смаків і запахів захопило її. Вона дихала часто й радісно, безапеляційно стверджуючи, що повітря тут смачніше, ніж в Україні, що вікна тут відкриваються зі значно милішим і мелодійнішим звуком, що тут їй постійно пахне кавою і фруктами. Роман уголос погоджувався з нею, але подумки зробив висновок, що той, хто має можливість бачити, звертає увагу найбільше на візуальне, майже не зосереджуючись на інших відчуттях. Вікна відкривалися так само, пахло бензином і снігом, що з Різдва вже трохи зійшов і потемнішав. Але разом із тим було і щось нове, він поки не розумів що.

Олена міцно тримала його руку. Вона давно навчилася ходити впевнено поруч із Романом, тому, якщо не приглядатися, то можна було і не зауважити, що очі її невидющі й майже нерухомі. Варшава після найбільшого для себе свята втягувалася в буденний ритм життя, щоправда, досі трохи підсолоджений: відчувалося, що попереду Новий рік, люди і виглядають, і поводяться доволі розслаблено. Прогулянка нагадала Романові десятки інших вилазок, коли він приїздив у незнайоме для себе місто і починав вивчати його ось так, навмання, послуговуючись лише власними відчуттями й бажаннями, а не туристичними путівниками. І треба сказати, цей метод пізнання подобався йому куди більше, аніж нудне, розраховане й рафіноване вештання певним маршрутом зі стадом так само недолугих шукачів вражень, які своїм клацанням фотоапаратів зішкрібають із насправді красивих і таємничих місць усю їхню ауру, як із прикрас — позолоту.

Одного разу, повернувши з невеличкого скверу на вулицю ліворуч, вони наштовхнулися на припаркований світлий «опель». Роман тільки хмикнув, бо не був певний, що це машина Аґнєшки, але про всяк випадок зауважив, що автівка стоїть на вулиці Намисловській. За кілька годин йому знову здалося, ніби бачив її, тепер в околицях їхнього тимчасового помешкання. Після цього думки про Аґнєшку майже не залишали його, і він, сидячи у квартирі за ремонтом програвача, щоразу підводив голову до настінного годинника, із неприхованим роздратуванням зауважуючи, що минуло лише дві-три хвилини відтоді, як він востаннє звіряв час.

Але так чи інакше день котився до свого логічного завершення. Щоправда, котився, як повітряна кулька: нерівно, хитаючись із боку в бік, часом затримуючись і лише після недовгого вагання рушаючи далі. Варшаву огорнули сірі вологі сутінки, у яких вулиці спочатку втопилися, а потім випірнули з імлистого міського дна, виблискуючи неонами реклам і жовтим теплим світлом вікон у будинках. Район Праги першим узяв на себе цей удар по темряві: спочатку десь у передмісті освітилася електростанція, за нею — околиці вокзалу, потім хвиля світла пробігла всією Прагою, не оминаючи практично жодного закамарку, далі перекинулася трьома мостами через Віслу і всією радісною хвилею обрушилася на квартали Старого Міста, вщент розбиваючи темінь, витискаючи її далі на захід, у нерухомі засніжені поля, залишаючи тільки несподівані уламки десь в особливо старих і тісних подвір’ях. Варшава затремтіла, освітлена й прекрасна, від тупотіння диких звірів, що, зануджені, виривалися з офісів і тісних квартир на водопій до кнайп, кав’ярень, засніжених площ і гостинних помешкань своїх друзів.

Роман відчув ці магічні вібрації, бачив цю хвилю світла на власні очі, вона пробила йому грудну клітку, перекрутила все всередині, і його раптом також потягло надвір, несамовито захотілося змішатися з цим натовпом і приєднатися до карнавалу, вдягнувши маску, за якою ніхто не впізнає. Та, власне, і впізнавати не було кому, окрім Аґнєшки. Він знову нетерпляче поглянув на годинник — залишалося ще п’ятнадцять хвилин. Олена задрімала в кріслі, і Роман не став будити, просто поставив поруч із нею програвач, підсунув також стосик платівок, узяв навмання одну з них — якусь класику, він не надто на ній розумівся — й увімкнув. У кімнаті залунали щемкі скрипки, підтримувані звуками фортепіано, і Олена всміхнулася уві сні. Роман відрегулював гучність, поцілував Оленчину долоню і підійшов до вікна. Внизу, біля входу до під’їзду, тупцяла на місці Аґнєшка, начебто пританцьовуючи у світлі ліхтаря під мелодію, яку сама собі наспівувала. «Уже йду, йду», — подумав Роман, швидко взувся, клацнув замком і потупотів сходами на вулицю.

Звичка

Аґнєшка Кохановська любила іриски. Це не була основна риса, але, скільки вона себе пам'ятала, коли комусь представляли або просто розповідали про неї, то казали: «Це Аґнєшка. Вона любить іриски». І цього було достатньо. її ніхто ніколи ні про що більше не розпитував, начебто любов до маленьких солодких і в'язких цукерок пояснювала абсолютно все. Звісно, потім багаж пізнань про Аґнєщині страхи, бажання та зацікавлення в співбесідника суттєво поповнювався, але знання про іриски вистачало на перший час. І навіть зараз, коли з малого дівчати поступово перетворилася на зрілу, досвідчену жінку, яку вже тільки вибрані люди називали на ім'я чи жартома на прізвище, а більшість, звертаючись до неї, додавали «пані», ця доросла дитина й досі мала у всіх можливих та неможливих кишеньках, шпаринках і підкладках потаємні запаси ірисок.

Вона вже й забула, зі скількома чоловіками розсталася через те, що вони висміювали її пристрасть. Спочатку це кожного з них тішило, вони одноманітно і банально жартували на тему того, що від ірисок шкіра Аґнєшки стала солодка й приємна. І хоч вона справді мала солодкаву шкіру, особливо на зап’ястях і внутрішньому боці стегон, трохи вище від колін, зауваження з часом набили їй таку оскомину, що кожен наступний хлопець, який, побачивши, як вона наминає іриски, казав щось про її солодку шкіру, моментально посилався до біса, і в житті наставала нова фаза активного пошуку. Урешті-решт одного дня Аґнєшка визнала, що кинути чергового коханця через цукерки вона може легко і невимушено, а перестати їсти іриски — ні. Це суттєво ускладнило й без того нелегкі стосунки з протилежною статтю, натомість чітко, чорним по білому, викреслило в характері кілька гострих, як ножі, звичок, наштрикнувшись на які, вижити з нею зуміла б лише до кінця віддана істота. Крім ірисок, це були книги й коти.

— Мене звати Аґнєшка. Я люблю іриски. А ще я люблю книги і котів, — повідомила вона черговому залицяльнику, — здається, його звали Яцеком, — що клеївся до неї в якомусь варшавському барі.

— Солодке, книжки і коти? Ой, це так мило! — пожвавився той.

— Ти в цьому впевнений? — іронічно спитала Аґнєшка, прикурюючи від простягнутої Яцеком запальнички.

— Так, а що тут такого? Я сам це все люблю, — пояснив він.

— А, ну гаразд, приємно познайомитися, — підсумувала вона, замовляючи пиво.

Той хлопець виявився витривалішим, ніж вона думала. Жив із нею цілих півтора місяці, але врешті втік одного ранку з її помешкання на Зомбковській, навпроти старої алкогольної фабрики Конесера, не залишивши навіть записки. Солодкого виявилося забагато. Він не міг повірити очам. Кохановська витрачала на іриски цілі статки. Книжок було стільки, що він одного разу зламав собі щиколотку, перечепившись через стоси на підлозі, коли прямував до душу від ліжка, на якому розкинулася викохана Аґнєшка. А її уособлення любові до котів — нахабний здоровенний Пілсудський — постійно паскудив йому на одяг й у взуття, а також лягав між ними вночі і настирно штовхав кавалера-невдаху до краю канапи, звідки той ближче до ранку грюкався з матюками.

— Викинь цього драного кота! — мало не щоранку кричав він їй із підлоги, потираючи забиті місця, але Аґнєшка заспано розверталася до стінки, а Пілсудський лягав біля неї й муркотів у спину.

— Милий, я тебе місяць знаю, а його вже давно-давно, здається, усе життя, — спокійно пояснювала потім Аґнєшка за сніданком, — і одного дня ти звалиш, не залишивши по собі нічого, а він нікуди не звалить, хіба я колись винесу в коробці з-під взуття і закопаю тут, на внутрішньому подвір’ї. Тому я прошу, дорогий, давай не будемо порушувати цю тему, тобі тут не світить.

— Ну а як же… — розгублено починав був «милий і дорогий», але замовкав.

Пілсудський у такі моменти посміхався йому особливо хижо й однозначно. Невдовзі сталося так, як і прогнозувала Аґнєшка, — той, чийого імені вона і не запам’ятала, втік, а Пілсудський надалі жив із нею.

Історія появи цього котяри в житті Аґнєшки прозаїчна й проста. Одного разу, років сім-вісім тому, коли вона ще не визначилася чітко з місцем чоловіків у своєму житті, їй зробили боляче. Вона мало не цілими днями ходила тоді рідним районом Варшави, вимокаючи до нитки під квітневим дощем, сподіваючись захворіти і вмерти. Кохановська, як і більшість схильних до творчості людей у її віці, впивалася цією трагедією. Це нещастя робило її щасливою від усвідомлення того, що вона вміє так гостро, щиро й глибоко відчувати. Вона пила свою самотність і своє розставання, просто-таки купалася в них, не беручи до уваги все те, що відбувалося у світі за межами особистої драми, і планувала прожити так решту життя — болісною й чутливою.

Але не так сталося, як гадалося, що, втім, не така вже й рідкість у віці «трохи за двадцять». Одного дня неподалік від свого будинку, там, де до війни була стара молочарня, а потім, у пізніші часи, бар, у якому збиралися надвечір мало не всі чоловіки з їхньої вулиці, вона знайшла картонну коробку, дбайливо поставлену під каптурик, на сухе місце. Там, судячи зі звуків, сиділо залякане кошеня. І справді, відкинувши верх, Аґнєшка побачила малий сіро-бурий пухнастий клубочок, який пищав так, що їй рвалося серце. Ні, нещасливе кохання не було забуто моментально, ні! Але тепер у неї з’явився колега по нещастю — цей кіт. Сльози тимчасово було витерто, серце міцно зашито нитками турботи й ніжності, а коцура урочисто принесено додому, відмито, вичесано й нагодовано половиною сардельки й молоком. Наступний рік Аґнєшка майже невідлучно провела з котом, якого назвала Пілсудським за довгі вуса й рішучий характер, ледь не щодня напивалася й нікого більше не потребувала. Лише через рік, наступної весни, знову вирішила, що варто жити, і пішла гуляти містом, як раніше. А вже вирослий сіро-бурий котяра із зухвалою розбійницькою мордою сидів на підвіконні й дивився, як його красива хазяйка радісно, але ще не дуже впевнено простує вулицею.

З книжками була така ж історія, як і з ірисками. Це те, що вона не могла викреслити зі свого щодення і що, на перший погляд, видавалося всім доволі непоганою рисою. Тільки-от познайомившись з Аґнєшкою Кохановською ближче, можна було помітити, що її любов до книг фанатична і відгонить мало не релігійністю. Квартира на Зомбковській мала дві великі кімнати, довгий коридор, кухню, ванну, туалет і балкон. Найдавніші друзі Аґнєшки добре пам’ятали, що, ідучи до неї в гості, варто прийняти душ удома, бо часто траплялося так, що навіть глибока ванна була завалена книгами, які вона купила кілька годин тому на розкладках неподалік і які поки що не було куди покласти. Вони знали, що в кухні існують цілі стоси книжок, які можна використовувати замість стільців, а часом і замість ліжок. Це мало кого дивувало, але коли друзі хотіли когось привести до Аґнєшки вперше, то мусили про це попереджати гостей, аби обійшлося без неприємностей.

Одного дня ситуація дійшла до критичної, за книжками вже не видно було меблів, а Аґнєшка майже перестала їсти, поринувши в читання міцно й надовго, не бажаючи звідти повертатися. Троє найближчих на той час друзів збиралися навіть заманити її до психіатра та й узагалі якось дати цьому раду, бо, як відомо, сидячи за книгами цілий час, недовго і збожеволіти. Але, на їхній превеликий подив, ситуація вирішилася сама собою. Хтось нагорі чи то навмисне переключив, чи випадково зачепив ліктем якийсь тумблер, і Аґнєшка майже закинула читання, почавши натомість писати вірші. Писання йшло їй легко й натхненно, пробирало до кісток абсолютно сторонніх людей. Близьких друзів, яких переважно ті вірші і стосувалися, її поезія просто розмазувала по стінах. Але вони трималися з усіх сил, лише зрідка, аби не зазналася, даючи зрозуміти, що Аґнєшка пише щось вартісне і проникливе.

А Кохановська працювала над собою. Багато писала, не даючи собі клопоту знайомитися з теоретичними працями з поезії, беручи натомість експресією і вмінням читати свої вірші вголос. Поступово подолала страх великих аудиторій, які здавалися їй після заваленої книгами квартири цілими мільйонами людей. Зрештою досягла того, що про неї заговорили і з її думкою в якихось питаннях стали рахуватися.

Коли Аґнєшці було двадцять сім, на неї вийшов представник поважного видавництва і запропонував контракт на кілька книжок. Вона погодилася і, нарешті знайшовши баланс між читанням і писанням, серйозно зайнялася прозою, перечитуючи при цьому в рік десятки грубезних книг і почавши активно займатися перекладами з німецької та української.

«Сама себе зробила, з нуля фактично», — захоплено казали позаочі її друзі та знайомі, яких тепер ставало дедалі менше. Аґнєшка і справді дуже змінилася останніми роками, і чи не єдине, що досі міцно поєднувало ту Кохановську, яка розчісувала малого брудного Пілсудського, з тією, яка налетіла на Романа при виході з Єзуїтської вулиці, — це іриски, які вона завжди мала в кишені своєї куртки.

Поки Роман здолав три поверхи від квартири до виходу з під’їзду, знову почав падати сніг, лапатий і м’який. Аґнєшка щось співала й пританцьовувала під цю мелодію у світлі ліхтаря, підставляючи симпатичне лице під білі крихкі пластівці, ті одразу танули, від чого щоки і ніс були вологими, як після довгого, нестримного ридання. Але на вустах виблискувала задоволена усмішка.

— Що співаєш? — спитав Роман, підходячи ближче.

— Привіт! Азнавура співаю.

— Ти французьку знаєш? — поцікавився він.

— Ні, просто собі мугикаю, — пояснила Аґнєшка. — То що, готовий?

— Не знаю, — чесно відповів Роман.

— Ну, менше з тим, ми вже зустрілися. Ходімо! — І перша рушила вулицею.

Роман кілька секунд постояв, потім махнув на все рукою і, пришвидшивши крок, наздогнав її. Він ішов праворуч від неї, на крок позаду, вивчав профіль, який учора здався йому симпатичним, а сьогодні вже однозначно вродливим. Аґнєшка рухалася швидко, не озираючись, не говорячи до нього. Довге пухнасте волосся, стягнене ззаду стрічкою, хиталося в ритм ході, очі мружилися від снігу, язик раз по раз злизував із вуст розтоплені сніжинки, і Роман піймав себе на тому, що від її губ не відриває очей уже кілька хвилин. Єдине, що могло виказувати в ній занепокоєння, — це худі довгі пальці, що жили наче своїм життям, нервово рухалися, торкалися одне одного, стискалися в кулак, а потім випростовувалися на всю довжину, пальці, що ніяк не хотіли ховатися в кишені, і щохвилини внутрішня напруга виштовхувала їх звідти, від чого вони мерзли під снігом, стаючи все менш рухомими і все більш напруженими. Стороння людина, — така ото, як Роман, якби він не дивився невідривно на вологі вуста, — могла б подумати, побачивши ті пальці зараз, що Аґнєшка дуже сильно нервує. Але будь-хто з її знайомих миттєво спростував би це, пояснивши, що Кохановська завжди така. Особливо останнім часом.

Осінні місяці виходили доволі неспокійними. Хоча неспокійними — це сказано занадто слабко. Радше — безнадійними. Марними.

Кохановська продиралася крізь варшавську сльоту й тумани важко, під вечір майже повністю втрачаючи сили. Горло боліло, ноги мерзли, і нова книга їй відверто не йшла. Не написати нічого за наступні півроку — до терміну здачі матеріалу редакторам — значило поховати себе власними руками, залишитися, хоча б і на нетривалий термін, без грошей і заняття. Аґнєшка багато курила й проклинала контракт, який колись підписала. Кохановській здавалося, що її навмисне заманили до пастки.

— Аґнєшко, тобі через півроку здавати книгу, — повідомив наприкінці літа роботодавець.

— Я в курсі, у мене є ціла купа чернеток, і складається доволі цікава історія, — спокійно відповіла Кохановська. — Може, навіть швидше впораюсь.

— Чудово, — закивав шеф. — Сподіваюся, там буде про кохання.

— Ні, не буде.

— Якщо це буде чергова книга про недоліки суспільства, я її не видам. Ти пишеш гарно, але зовсім не орієнтуєшся в тому, що хочуть читати люди. Вони втомилися від катаклізмів, утопій і антиутопій, містифікацій і правдовиголошування, їм хочеться почуттів. Ревнощі, пристрасть, кохання! Розумієш? Та що я тобі пояснюю! — раптом закричав він.

— Кохання? — перепитала Аґнєшка.

— Так, кохання. Напишеш?

— Я в нього не вірю. Як я зможу написати про те, у що не вірю?

Шеф голосно засміявся, відкинувшись на спинку крісла, гладкі щоки застрибали по обличчю, а один із ґудзиків на животі розстібнувся від напруги, сам собою.

— Не віриш у кохання? Кохановська не вірить у кохання? Аґнєшко, досить морочити мені голову! Ніхто не питає, у що ти віриш. Тобі платять — ти виконуєш замовлення. Я хочу роман від Кохановської про кохання! Читачі цього теж хочуть. Не обов’язково вірити в те, про що пишеш. Вигадай, фантазія в тебе в порядку.

— Але що робити з книгою, якою я зараз займаюсь? Там майже вся інформація упорядкована, залишилося сісти й писати!

— Можеш спалити в комині. Це так символічно, так хоч раз у житті робить великий письменник! Усі будуть казати про геніальний знищений рукопис Кохановської, а ми з цього зробимо непогану рекламу. Хочеш? Не хочеш? Ну то викинь на хрін, я це все одно не надрукую.

Аґнєшка вирвалася з кабінету, лице пашіло злістю й ненавистю, вона стискала кулаки й голосно лаялася. А потім почалася осінь, ненависть перегоріла, натомість з’явилися паростки безпорадності. Аґнєшка тикалась, мов цуценя носом, у клітку, до якої сама себе посадила, намагаючись відтворити в собі давно забуті образи, пов’язані з почуттями. Пілсудський незадоволено дивився на хазяйку й багатозначно мовчав, коли вона годинами просиджувала перед монітором, дивлячись на порожній аркуш документа. Їй не писалося.

Тоді Кохановська вирішила моделювати ситуації. З листопада в її житті встигли промайнути затуманені постаті Марека, Збишека, Алєксандера, Томаша і навіть Кароліни. Потім з’явилися кілька безіменних силуетів, жоден із яких не тримався біля неї більше трьох днів. Ні чоловіки, ні жінки не могли розбудити в ній нічого такого, що тривало довше кількох хвилин, і Кохановська занурилася в глибоченну депресію. Аґнєшка перестала нормально засинати, і довелося почати пити снодійне, кількість модельованих ситуацій росла майже в геометричній прогресії, але робилося це вже з відчаю і впертості. Рідко хто тепер досиджував із нею бодай вечір, і вона, залишившись сама біля шинквасу, напивалася так, що до свого помешкання знаходила потім дорогу далеко не одразу.

Остання на поточний момент спроба — Гжегож — виявився доволі начитаним і обізнаним чоловіком. Гжегож читав її книги і, хоча й не був у цілковитому захваті, відгукувався про зміст доволі схвально. Вони проговорили декілька годин про її творчість, їхнє місто, його роботу та сім’ю і ще купу всяких інших речей. Вони переспали першої ж зустрічі, потім було декілька побачень, під час яких Аґнєшці здавалося, що їй шкіра тріскається від дотиків, а з розломин сочиться густий і пахучий сік, і одного вечора вона не зуміла встояти перед ніжністю, підкріпленою досвідом. У ній почало зароджуватися неясне передчуття чогось справжнього, але тут він запросив її на вечерю, на якій, відпиваючи дороге вино з фужера, повідомив, що їм краще не бачитися більше, бо все, що, на його думку, могло відбутися між ними, вже відбулося.

Кохановська у відповідь мовчки показала йому середній палець і, кинувши в його напрямку бокал із залишками вина, залишила ресторан. Кришталь розбився й розсипався скалками по підлозі, Гжегож сидів, мов обпльований, а Кохановська йшла вулицею, готова розридатися від безнадії.

Це був вечір перед Різдвом, поляки святкували на повну, і вона довго не могла пробитися крізь тлум на Ринку Старого Міста. Поки Аґнєшка штурмувала виходи з площі, у неї відбулася розмова з Богом. Не розмова навіть, а монолог. Кохановська подумки просила про допомогу, благала послати їй нормального мужика або хоч підказати вихід із цієї ситуації. І чи то святковий настрій мав Бог, чи обставини так склалися, але Кохановську на виході з Єзуїтської збив хлопак, який слідом за цим розповів свою не надто веселу історію.

Бог відреагував оперативно і влучно, а таке стається не надто часто. Тому Аґнєшка вхопилася за цю соломинку якнайміцніше, аж сама собі здивувалася. План склався в її голові, ще поки вона заводила машину, а коли Роман, хоча й зі скрипом, але погодився на нього, їй здалося, що крига скресла і тепер усе має бути як треба.

Зараз Кохановська вела його до свого улюбленого бару на всій Празі, який носив довгу претензійну назву, позичену з картини Сальвадора Далі, але коротко називався «Сон». Ну, або «Сон бджоли», кому як більше подобається. Вони йшли подвір’ями й вузькими провулками, Аґнєшка вела Романа найкоротшим шляхом, а він уже трохи впізнавав місця, де ходив лише сьогодні вранці з Оленою. Прага сподобалася йому з першого погляду, а зараз стараннями Аґнєшки він бачив її не з фасадів будинків, а зсередини, з усіма недоліками й перевагами, і мимоволі ставав свідком хиткості й тендітності, багаторічної втоми й слабкості, які могли викликати лише турботу й ніжність. Роман згадав, що приблизно такі відчуття в ньому будила Оленка на початку їхнього знайомства: понівечена обставинами краса, яка гіпнотизує й притягує до себе. Він дивно почувався на Празі — у своїй тарілці.

Нарешті вони проломили тілами пружну стіну снігу й пірнули до подвір’я, де в глибині стояло кілька груп молодих людей, неголосно розмовляючи. Аґнєшка, не зупиняючись, пройшла повз них, привітавшись із кимось і взявши Романа за руку. Він відчув на собі погляди, від яких стало ніяково. Долоня Аґнєшки була холодна, і Роман стиснув її міцніше своєю теплою, на що Кохановська здивовано обернула голову, але, нічого не сказавши, протягла його крізь браму до наступного подвір’я, значно меншого, зі столиками і стільцями, складеними під стінкою й заметеними снігом, відчинила двері й потупотіла сходами нагору. Роман слухняно пішов за нею, чіпляючись ледве не за кожну сходинку й матюкаючись про себе, але зрештою подужав і слідом за Аґнєшкою вивалився в зал, обставлений канапами й кріслами. «Атмосферне місце», — майнула в нього думка.

Кохановська рішучим кроком йшла до кріселець у куточку зали, на ходу сказавши щось офіціантці й обертаючись до Романа: мовляв, давай, швидше йди. Коли він наблизився до неї, Аґнєшка вже плюхнулася в крісло, знявши куртку й шапку. На волоссі її досі виблискували сніжинки, а губи, від яких Роман не міг відірвати погляду півдороги, склалися в доброзичливу усмішку.

— Сідай, Романе. Поговоримо.

Роман теж зняв верхній одяг і всівся в крісло напроти Аґнєшки.

— Як Олена? — прямо запитала вона.

— Та як, — потупив очі Роман, — я не зміг їй розповісти правду. Вона думає, що ми в Чехії.

— Це на краще. Молодець, що не став їй правди розповідати. Думаю, зараз би ти тут уже не сидів. І взагалі ти мені вибач, але, думається, насправді їй байдуже, де бути. Важлива твоя присутність.

– І все-таки я ніяково почуваюся через цю брехню.

— Я тобі ще раз кажу — брешуть усі і завжди, і почуття, а тим більше такі серйозні, як кохання, тримаються на брехні більшою мірою, ніж усі інші, — Аґнєшка нахилилася до нього ближче й тихіше продовжувала: — колись ти в цьому також переконаєшся.

— Не думаю. Це дивно звучить.

— Ай, я тобі зараз усе поясню.

— Спробуй.

Кохановська витягла з торбинки блокнот і ручку. Швидко накреслила систему координат на весь аркуш, позначивши осі ікс та ігрек. Роман моментально відчув себе як у школі, на уроках алгебри, з обличчя швидко зникла самовпевнена посмішка, якою він думав зустріти початок лекції про роль брехні у коханні. Він затих і лише зиркав на польку з цікавістю.

— Ти знаєш, що це таке? — перепитала полька.

— Ну так, само собою. Декартова система координат.

— Молодець. Математична освіта?

— Та ні. У школі гарно вчився. Хоча і в університеті, і по роботі доводилося з таким зустрічатися. Я взагалі дизайнер за освітою.

— Ага, молодець. А тепер дивись сюди.

Кохановська нашвидкуруч накреслила на системі координат дві криві лінії, що не перетиналися.

— Оце, Романе, людські життя. Як бачиш, я їх зобразила у вигляді графіків. Вони можуть перетинатися, можуть не перетинатися. Наші поки не перетинаються. Але дивись, — продовжила вона лінії, і раптом вони зійшлися в одній точці, — оп-ля! Вони мають спільну точку. І це точка, де їхні життя, а значить, і зацікавлення, пріоритети, можливості і все таке інше приблизно подібні. Ось у цьому пункті — назвемо його пунктом «К» — є певна вірогідність того, що люди взяли і закохалися. Розумієш?

— Звісно! Це все ясно.

— Але сіль у тому, що люди — істоти вкрай непостійні, із динамічним світосприйняттям. Простіше кажучи, кожна людина розвивається, це закон існування. Людина може деградувати, може ставати все кращою і кращою, але сутність якраз у динаміці, у русі, у розвитку і зміні.

– І що це значить?

— А це значить, що, перетнувшись і закохавшись в одній точці, кожна людина йде далі, розвивається. І навіть більше: вона ніколи, — я підкреслюю, — ніколи не стане такою, якою була раніше, навіть п’ять хвилин тому! І чим більше минає часу від перетину, тим далі ці люди рухаються й відходять одне від одного. Але увага! Люди — це не математичні прилади. У них існують симпатії, комфорт, прив’язаність урешті-решт. Розумієш, у чому конфлікт? Двоє людей, одного разу перетнувшись, спіймавши іскру кохання, надалі це своє кохання гублять. Воно від них утікає навіть попри їхнє бажання. Як час, як зерно з дірявої кишені. Люди міняються, але, за великим рахунком, одне одного вважають незмінними. Ось це і є брехня, про яку я тобі кажу.

— Та годі тобі. Я особисто знав людей, які жили разом по п’ятдесят років і до самої смерті казали одне одному, що кохають. Не думаю, що вони брехали. Який сенс у такій брехні?

— Вони не знають, що брешуть. Вони викривлені, деформовані часом. Криві дзеркала також думають, що вони показують тебе справжнього, а ти лише регочеш із того. От я дивлюся на всі ці криві дзеркала кохання, і мені смішно. Не хочу тебе розчаровувати, але в цьому випадку зі старими людьми я не бачу кохання. Я бачу прив’язаність і викривлення істини, хай навіть і несвідоме, заради тієї прив’язаності. Не може чоловік у сімдесят п’ять років відчувати до своєї жінки те саме, що у двадцять п’ять, правда? Відбулася значна деформація уяви, світогляду, а разом із нею деформація понять. Сказати «мені добре з тобою» — це не те саме, що сказати «я тебе кохаю».

— Якось ти однобічно на це дивишся, сухо. Занадто математично для письменниці, тобі не здається? До речі, а хіба та сама прив’язаність і все таке інше — не складові кохання?

— Мені ближче розуміння кохання як швидкоплинного явища. Ось так — перетнулись, закохались, розкохались.

— Та ну, дурня. А крім того, ти ж маєш знати, що криві лінії можуть перетинатися безкінечну кількість разів, правда?

— Правда. Оце, напевно, і є кохання, коли ви не заважаєте одне одному розвиватися кожен у своєму напрямку й регулярно перетинаєтесь, аби закохатися знов. Думаю, таких стосунків існує дуже й дуже мало.

– І вони тоді одне одному не брешуть, так?

— Думаю, ні, — наморщила носа Кохановська, — у них просто не встигає визріти потреба в цій брехні.

– І все-таки мені хочеться вірити, що існує багато-багато людей, чиї криві сходяться.

Кохановська підняла на нього очі, подивилася, як на дитину.

— Романе, це все так… Я тобі накреслила дуже примітивний графік. На двох абстрактних осіб. А на планеті сім мільярдів людей, і їхні графіки постійно перетинаються, — вона закреслила аркуш ще кількома десятками кривих ліній, — і більше того, всі ці лінії одна на одну впливають. Тому вірогідність, що лінії, перетнувшись одного разу, перетнуться знову наближається до нуля.

— Прикро.

– І мені прикро. Та що робити. Але маю вже про тебе першу конкретну інформацію. — Вона потяглася до нотатника і щось собі записала. — Ти віриш у кохання. Поки що.

Роман видихнув і почухав потилицю.

— Мда, оце ти мені лекцію прочитала. Судячи з твого прізвища, я розумів, що ти повинна знатися на коханні, але такі викладки… Добре, не буду сперечатися, — пошуткував Роман.

— Замовкни, не люблю цього жарту, — моментально відрізала Аґнєшка, але, побачивши, як ображено витяглося лице Романа, провадила далі лагідніше: — я про інше говорити з тобою хочу.

— Про що?

— Я ще не знаю точно, але явно не про моє прізвище.

— Гаразд, починай.

Роман розслаблено розвалився в кріслі. Їм принесли пиво, і Аґнєшка, попри його протести, підсунула йому бокал.

— Я хочу написати книгу про тебе, — повідомила вона, зробивши кілька ковтків.

— Це я вже чув. І досі не розумію, як ти можеш хотіти написати про мене книгу.

— Не те що хочу. Мені треба.

— Треба написати книгу про мене?

— Не про тебе. Узагалі мені треба написати книгу.

— Як це — треба? Я думав, книги пишуться від натхнення, а не за вказівкою.

— Коли немає контракту — так. А коли є, то писати треба. А мені не пишеться, мені важко.

— Гаразд, тобі треба написати книгу. І що? — запитав у неї Роман.

— Знаєш, за хвилину до того, як ти мене збив, я просила Бога якось підказати мені вихід із ситуації. І ось сталося.

— Я нічого не розумію, але гаразд, продовжуй.

— Я тобі вже пояснювала, там виходить непогана зав’язка. Ти в чужому місті, не знаєш мови, потрапив у біду, і не сам, а зі своєю коханою, яка, між іншим, про цю біду нічого не знає, та ще й сліпа. А тобі на допомогу з’являється дивакувата рятівниця, якій ти, вирослий у сучасному світі цинік, ніяк не можеш повірити. Це чудова зав’язка для гарної книги. Хоча який ти в біса цинік…

— На таких умовах, які ти запропонувала, я можу бути ким завгодно. Навіть комбінувати циніка і мрійника. Треба? У чому моє завдання?

— Ні в чому фактично, — усміхнулася Кохановська. — Я накидала собі чернетки кількох сюжетних ліній і буду з тобою час від часу говорити, дізнаватися більше про тебе, про Олену, про Україну і таким чином, як нитки на каркас сюжету, буду намотувати твої історії. Повір моїй інтуїції, зрештою мусить вийти щось гарне.

Роман замислено пив пиво й дивився в підлогу. Пропозиція Аґнєшки була прозора і практична.

— Судячи з кількості грошей, які ти мені дала в першу зустріч, я мушу тобі розказувати багато, і до того ж абсолютно все, що ти забажаєш.

— Саме так, Романе. Але не переймайся надто, я достатньо делікатна, аби не змусити тебе червоніти під час своїх розповідей.

— У мене таке враження, що ми зараз обговорюємо купівлю моєї душі.

— Якоюсь мірою так, — усміхнулася Аґнєшка. — От лише я не диявол, і вічні муки тобі потім не загрожують. У всякому разі не в моєму виконанні. І до того ж я купую лише ту частину твого життя, яка відбулася в тебе до зустрічі зі мною. Усе, що буде потім, мене не стосується за великим рахунком.

— Ти казала щось про сюжети. Можна про них детальніше?

— Навіщо це тобі? Твоя справа — давати інформацію, — заперечила Аґнєшка.

— Мені цікаво, які ти бачиш варіанти розвитку подій. І не забувай, що я не читав твоїх книг, я уявлення не маю, що ти за письменниця така, може, ти гівно, а не письменниця. І тому я хочу принаймні знати, що ти там збираєшся писати, якщо не впливати на це.

Аґнєшка гнівно зиркнула на нього, але змовчала. Роман вичікувально дивився їй в очі з безхитрісним виглядом і барабанив по столу подушечками пальців. Кохановська врешті підвелася, повернулася до нього спиною й почала копирсатися у своїй торбинці, що лежала на сусідньому кріслі. У залі, крім них, було ще дві компанії по троє осіб. Доволі затишне місце, приємна музика, нема сигаретного диму. «І пиво гарне», — зауважив Роман. Врешті Аґнєшка знову всілася до крісла. У руках мала два великі нотатники, кілька книжок і олівці з авторучками. Кинула це все на стіл звучно, але доволі зграбно.

— Дивись, — кивнула Романові на книжки, а сама заходилася шукати щось у нотатниках.

Він узяв її книги до рук, покрутив, порозглядав обкладинки й поклав на місце.

— Виглядає красиво, але польською я ні в зуб, тому про якість не можу сказати абсолютно нічого, — підсумував, спостерігаючи, як Аґнєшка дістає нарешті з нотатника кілька рівних папірців.

— Повір мені, це хороші книги. Солідне видавництво. Може, з часом колись прочитаєш.

— Припустимо, — кивнув Роман.

— А ось тобі сюжети, — простягла вона йому кілька білих прямокутників, схожих на конверти. — Але оскільки польською ти ні в зуб, дозволь мені самій тобі все розповісти. Пограємося трохи.

Вона розклала на столі чотири прямокутники з нашкрябаними на них тезами, перевернула написаним донизу, перемішала й запропонувала Романові обирати. Йому вся ця забава нагадала гру в наперстки або яке інше фіґлярство, і він криво посміхнувся. Але вказівним пальцем показав на один із папірців, якнайдалі від нього розташований. Аґнєшка повільно, як студент на іспиті, стягла аркуш зі столу, повернула його до себе й прочитала.

— Ну, що пишуть? — поцікавився Роман.

— Схема номер три. Роман закохується в Аґнєшку й мучиться, не знаючи, як залишити Олену і як завоювати Аґнєшку.

Роман вдавився пивом і довго відкашлювався, потім підняв очі на Кохановську.

— Зовсім здуріла чи що?

— А що не так?

— Що це за сюжет?

— Хей, мені треба книгу про кохання написати, я витискаю із ситуації те, що можу. Я не спеціаліст у любовних історіях!

— Та ти б хоч імена змінила! — підвищив голос Роман.

— Я все зміню, заспокойся, — Аґнєшка відкинула пасмо волосся з очей тендітними пальцями.

— Ага, ага. Тобто Роман закохується в Аґнєшку, так?

— Так, — підтвердила вона.

— Дай вгадаю. Ще одна схема: Аґнєшка закохується в Романа й не знає, як його завоювати й при цьому зробити так, щоб Олені було не дуже боляче. — Він раптом схопив зі стола навмання другий папірець, протягуючи його Аґнєшці.

— Ну так. — Кохановська розгублено дивилася на нього, кліпаючи очима.

— А, чекай-чекай, — уже саркастично провадив далі Роман. — Я ще знаю! Схема про те, як Аґнєшка і Роман закохуються взаємно, і єдине питання, яке постає перед ними, — як зробити так, аби з їхнього життя зникла Олена. — Перевернув він написаним догори третій аркуш, дивлячись у лице Кохановської.

— Приблизно, — пробубоніла Аґнєшка. — Як ти це все знаєш?

— Щось не віриться мені, що ти знана письменниця! Передбачувані до нудоти ходи. Ось лежить четвертий аркуш, і я, чесно кажучи, не знаю, що там написано, але підозрюю, що нічого оригінального. Правда ж?

— Романе, — Аґнєшка розпачливо взяла його за руку, і того, наче цвяхами, прибило назад до крісла, з якого він почав був підійматися, аби йти звідси. — Послухай мене, будь ласка. Допоможи мені. Ти не уявляєш, як важко цю всю маячню вигадувати, я ненавиджу сльозливі романтичні історії! Але якщо не напишу, мені доведеться забути про те, без чого я жити вже не зможу. Визнання, спокій, та і гроші ті самі — цього всього не стане, і мене не стане слідом за цим. Я прошу тебе допомогти. Я тобі допомогла, Романе, я тобі дуже допомогла, поквитайся зі мною, я прошу тебе. Допоможи, якщо зможеш; якщо не зможеш, то хоч не хами, як зараз. Ну, я чимось таке заслужила? Перед тобою принаймні?

На її очах заблищали сльози, і Роман збився зі злої хвилі. Кінець-кінцем вона має рацію. Він просто говоритиме з нею, може, підкаже якусь ідею, вона йому платитиме, і він відкладатиме гроші на їхнє з Оленою майбутнє.

Лице його зробилося різьблене, мов камінь, і неприступне.

— Вибач мені. Я й сам не знаю, чого завівся. Отже, між Романом і Аґнєшкою щось має відбутися?

— Так, має.

— Але чому?

— Це про кохання історія. Вони повинні закохатися, я ще не знаю, яким чином, але повинні. Якась несподівана риса, яка їх об’єднає, чи щось таке. Можливо, він скаже чи зробить щось таке на першому побаченні, що приверне її увагу, бо до першої зустрічі вона до нього зовсім байдужа. Я не знаю.

— Ми про книгу зараз говоримо?

— У сенсі? — здивувалася Аґнєшка.

— Ну, ти сказала, що між цими Романом і Аґнєшкою має виникнути почуття. Це ти про книгу?

— Так, а про що ж?

— Та ні, нічого. Мені на мить здалося, ти говориш про нас із тобою.

Аґнєшка зареготала йому в лице.

— Йой, Романе! Насмішив ти мене, серйозно! Не плутай реальність із книгою. Так, варто змінити імена, аби не було цієї плутанини. Усе, вони будуть Маґда і… скажи якесь ім’я українське.

— Олег.

— Добре, нехай будуть Маґда і Олег. А дівчина Олега — Наталя. Усе, не кажи більше такої дурниці. «Про нас із тобою». Це ж треба!

— Ну все, все, — зовсім зніяковів Роман. — Припини. Замов краще чаю, я б зараз випив чашку. У мене цукерки є, тут же можна зі своїм?

— А які цукерки? — затамувала подих вона.

— Та ось, іриски, ще з України привіз. — Він виклав на стіл жменьку цукерок у жовтій обгортці, й усмішка з’явилася на розгубленому лиці Аґнєшки.

Їй у животі раптом солодко звело, а дихати стало важко, як після удару в груди. Однією рукою вона підкликала офіціантку, а другою стягла зі столу собі на коліна останній аркуш зі схемою сюжету, що досі лежав перед ними. Роман тільки хмикнув, спостерігаючи за цими маніпуляціями. Його почала забавляти ця гра. Між Романом і Аґнєшкою знову був порожній стіл.

Вони заговорили, коли їм принесли чай.

— Розповіси мені про вас з Оленою? — попросила Аґнєшка. У голосі зникла суха напружена нотка роботодавця, і тембр набув м’якіших тонів, від чого її повільна, посічена акцентом мова стала звучати зовсім уже чудернацьки.

— Добре, — Роман нахмурив чоло, збираючись із думками. — Ми знайомі вже майже вісім років.

— А скільки тобі зараз? — перебила Аґнєшка, розгортаючи один зі своїх нотатників.

— Двадцять вісім.

— Ага. Я трохи старша від тебе, на кілька років. Кажи далі.

— Так от, ми знайомі вісім років. Навіть трошки більше, — поправив він сам себе, усміхнувшись. — Я зламав був ногу, вона теж лежала зі зламаною ногою, і одного прекрасного дня сталося так, що ми познайомились. Я вийшов прогулятися, якщо це так можна назвати, загальним коридором, а вона сиділа на диванчику в холі. Сів перепочити трішки, ну і зав’язалася розмова.

— А вона вже сліпа була?

— Так, у неї це з дитинства. Лікарі нічим зарадити не можуть, але кажуть, що зір може повернутися, хоча ми в це не віримо вже. Якась генетична проблема в їхній родині.

— Шкода, — кинула Аґнєшка.

— Шкода, — погодився він. — Але менше з тим, мені це не надто заважає. Потім, коли одужав, я часто заходив до неї в лікарню, всякі дрібнички заносив типу фруктів і соку. Там же познайомився з її батьками. Не можу сказати, що я прямо моментально в неї закохався, але через кілька місяців свого життя без неї вже не уявляв. Вона розумна, має вроджену схильність до аналізу й розуміння багатьох речей, про які не знає, бо не може читати чи бачити. Бувало так, що в мої вихідні від навчання ми говорили доти, доки нас не зморював сон. Я багато читав їй. Багато ставив музики і щось розповідав про неї. Так чи інакше, уже за рік ми стали жити разом, зі згоди її батьків, ясна річ.

— Ого, — присвиснула Аґнєшка. — Схоже, ти здатний на серйозні вчинки. У двадцять один рік фактично взяти на себе величезну частину турботи про немічну людину… У такому віці більшість людей і себе не здатні утримувати в порядку.

— Напевно. Я ніколи про це все не задумувався, — відповів Роман. — Я жив завжди так, як жилося, жив за відчуттями. Повір, ані разу не пошкодував про те, що сталося.

— А чому ви не одружилися? — запитала Аґнєшка. — Я не бачу обручки на твоєму пальці, — пояснила вона у відповідь на погляд Романа.

— Це її ініціатива. Каже, що не хоче мене тримати таким чином. Себто, в розумінні Оленки, я можу залишити її відразу, як тільки захочу, це все тримається добровільно.

— Мудро, але ризиковано, — скривилася Кохановська. — Нема гарантії, що тебе не доїсть побут. Не зараз, то через кілька років. Ти здоровий чоловік, і одного дня тобі до голови майне думка, що ти все життя присвятив догляду за калікою. Вибач за різкість, але факти такі.

Роман спокійно підвів на неї погляд.

— Аґнєшко, я це чув уже стільки, що мені набридло пояснювати. Побут може доїсти, лише якщо його не було, а потім він раптом з’явився. Тут ситуація інша: спілкування з нею від самого початку мало в собі багато цього побуту, я мусив ходити за нею, як за малою дитиною, вирішувати купу неромантичних питань і бути максимально приземленим, бо вона в багатьох речах абсолютно безпорадна без сторонньої допомоги. Так що я вважаю, що маю протиотруту від впливу побуту. І те, що ми вже стільки часу разом, тільки підтверджує це.

— Протиотрута від побуту, — замислено протягнула Аґнєшка. — Можливо, це красиво звучить. І що, у вас усе гарно?

— Так, за винятком того, що вона сліпа, усе гарно. Я щасливий.

— Щасливі люди не залишають свою Батьківщину, — іронічно зауважила Аґнєшка.

— Ти знаєш, останнім часом мене не відпускає думка, що Україна з тих батьківщин, залишити які — щастя.

— Чому?

— Усе безнадійно якось, — розвів руками Роман. — Проблем просто море. Не море навіть, а океан. І може, з часом вдалося б розв’язати всі ці проблеми, тільки ось коли тягнешся рукою до кінчика якоїсь нитки в клубку, тебе щоразу луплять чимось, схожим на міліцейський кийок. Руки від цього болять неймовірно, а з часом і бажання лізти в чомусь розбиратися зникає. Це як умовні рефлекси, розумієш?

— Так, розумію, — гірко всміхнулася Аґнєшка.

— Ну ось. Тільки щури це розуміють із другої-третьої спроби й потім починають шукати нових шляхів, навчені гірким досвідом, а українці нічого не вчаться, тому керувати ними, певно, навіть легше.

— Сумно це, — констатувала вона.

— Так, дуже сумно.

— А я ось ніяк не можу ще одну річ зрозуміти. Гроші.

— Що — гроші?

— Ти готівку мав на руках тут, коли тебе побили?

— Так, готівку.

— А чому не кредитна картка? Це набагато зручніше. Зараз би ти міг зв’язатися з банком, повідомити, що картку вкрали. А потім гроші всі до тебе повернулися б.

— Ай, — роздратовано відмахнувся Роман від польки, — не ятри мені рани. Я вже мільйон разів про це думав. Це моя дуже консервативна риса. Терпіти не можу банкомати і всякі електронні розрахунки, волію готівкою користуватись. І ось маю…

— По-дурному все вийшло.

— Та сам знаю, але що вже. Не хочу про це говорити. Кохановська приглядалася до нього протягом всієї розмови. Якби вона вміла малювати, то, напевне, забажала б намалювати собі на пам’ять його портрет. Хоча, як Аґнєшка відзначила, у плані зовнішності нічим особливим Роман не виділявся. Між сотень, та навіть уже й тисяч інших чоловіків, яких вона зустрічала в житті, траплялися набагато вродливіші, впевненіші та й узагалі цікавіші на перший погляд.

Роман був якийсь сіруватий і сируватий: середнього зросту, щоправда, вищий за Кохановську; мав зап’ястя тендітні, як у дівчини, короткі, рухливі пальці, але разом із тим несподівано об’ємні, як для дизайнера, м’язи рук; тримав спину здебільшого згорбленою, тому волів відкидатися назад, на спинку стільця, коли сидів, або ж спиратися ліктями на стіл, прилаштовуючи своє підборіддя на стиснені в кулаки руки; одяг Роман мав простий і зручний — однотонні джинси, футболку, светр, куртку, на яких часом не помітно навіть логотип фірми-виробника. У цілому ні риба ні м’ясо.

Захопливою, яскравою манерою говорити й поводитися Роман також не відзначався. У його тоні часто прослизали хамські, як здавалося Кохановській, нотки, якась самовпевненість і невідь-чим заслужений нею сарказм. Аґнєшка на це спершу дратувалася, але, прислухавшись до голосу, дещо хриплуватого й низького через холод, зрозуміла, що це, швидше за все, не природний тон. Справжній Романів голос дзвенів спокоєм і турботою, був теплим і заспокійливим. Вона замислилася на хвилинку, потім вирішила, що це хамство — звичайна й легко пояснювана ворожа поза до обставин, у які він зараз потрапив. Кохановська подумки поставила себе на його місці, уявила, що вона опинилася раптом без грошей і знання мови в якомусь Стамбулі чи Мадриді, і з полегшенням зрозуміла, що могла б поводитися значно непристойніше, ніж часом дозволяє собі Роман.

Словом, Аґнєшка Кохановська вирішила б, що її новий знайомий — абсолютно посередній хлопець, якби раптом не зауважила в зовнішності й поведінці три дивні, не надто помітні на перший погляд риси. Подробиці, які в загальному портреті мало що вирішували, але добряче заінтригували.

Роман, сам того не помічаючи, перед тим, як сказати щось, час від часу проводив вказівним і середнім пальцями лівої руки від середини чола до скроні. Кохановська зафіксувала цей жест іще в перший вечір, коли привезла їх, змерзлих і втомлених, до квартири на Зомбковській. Тоді, наливаючи Роману чай і розповідаючи йому про свою пропозицію, Аґнєшка вирішила була, що в нього болить голова. Але зараз, у барі, вдивляючись у його обличчя, на якому грали тіні та електричне світло, вона зрозуміла, що Роман зовсім недавно мав іншу зачіску. Волосся носив значно довше, ніж зараз. Таке, що темні хвилясті пасма затуляли йому очі і він, аби сказати щось, дивлячись співбесіднику в очі, мусив пальцями відкидати це пасмо вбік. Це її вже зацікавило. Вона уявила собі Романа з довшим волоссям, а не таким, яке він мав тепер — стриженим під шість міліметрів. З пасмами він їй сподобався б більше, і те, що вона так несподівано вдерлася в ці потаємні знаки, змусило подивитися на нього по-іншому. Адже зрізати волосся — не за хлібом сходити, це вона знала по собі. Колись давно Аґнєшка Кохановська також мала зачіску набагато коротшу від теперішньої й пам’ятала, як важко розставалася з кучерями, котрі відрощувала роками. Усе, дослівно все, що вона переживала довгий час, всотувалося у волосся, і коли прийшов час позбутися минулого, воно почало жалісно скавучати, переконувати його залишити, казати, що минуле згодиться, і все таке інше. Але Кохановська не піддалася на цей шантаж, сходила до фризьєра[2] і залишила в перукарні всі свої минулі страхи й невдачі. Вийшла на вулицю зовсім невагомою й достатньо щасливою від власної невагомості, аби щось міняти у своєму житті. З волоссям позбуваються частини свого «я». Це частково пояснювало безпідставну грубість деяких розмов — старий панцир розлетівся на друзки, а новий не встиг затверднути як слід. Роман мусив бути таким, налаштованим на оборону за будь-яку ціну. Кохановська дивилася на нього з цікавістю досвідченого дослідника.

А ще її дуже зворушила маленька деталь, на яку більшість людей не звернули б уваги. Коли Аґнєшка кидала погляд на Романові руки, вона навіть у напівтемряві розгледіла, що з його шкіри досі майже не зійшла бронзова літня засмага, але зап’ястки були світлі, по-січневому білі. Вона й тут миттєво зрозуміла, у чому річ. Фєньки, браслети, ланцюжки — усі ці невід’ємні атрибути бродячих поетів і музикантів, тонкі вервечки, якими люди в’яжуться одне до одного. Кохановська погладила себе по зап’ястю — плетені фєньки були на місці, утім, як і завжди. А Роман носив їх іще влітку. Звичайно, це могло бути наслідком ношення наручників, але те, що Роман усе літо просидів на сонці прикутим наручниками до батареї, не вкладалося в її розуміння світу.

Такій людині, як Аґнєшка, оці незасмаглі сліди на зап’ястках співрозмовника сказали дуже багато, дозволили на підсвідомому рівні зарахувати до «своїх» і вважати таким і надалі, навіть якщо оце-от багатозначне «свій» не знайде ніякого підтвердження. І справді, наш зовнішній вигляд, наш одяг і наші прикраси — це лише продовження наших смаків, зацікавлень і способу життя загалом. Звісно, Кохановська могла помилятись, але, побачивши ці сліди на Романових руках, припустила, що Роман — доволі вразлива людина, що він любить подорожі, рок-музику, вино і все інше, що тільки може любити той, хто у свої двадцять вісім років вперто носить на руках прикраси, що більше пасують підліткам. Оздоби, які дозволяють вирахувати з більшою чи меншою похибкою основні риси характеру навіть тоді, коли він ці прикраси знімає. «Тільки от навряд чи життя з Оленою дозволяє йому відчути це все на повну», — з гіркотою подумалося Кохановській.

Роман спідлоба стрільнув у неї поглядом, і Аґнєшкою прокотилася дивна розгублена хвиля. Ось воно, третє. Очі, що під час їхнього першого побачення були сіро-блакитними зі значним переважанням сірого, які біля під’їзду на Зомбковській мали (так-так, вона це помітила) ясно-блакитний колір, зараз виливали в її бік смарагдове втомлене тепло. Романові очі міняли колір залежно від освітлення, настрою, самопочуття. Кохановську це заворожувало, вона не могла із собою нічого вдіяти, і від тієї хвилини, як зауважила цю зміну кольорів, не відводила погляду від його очей. Дивилася на нього невідривно, чекаючи, що ось-ось колір знову зміниться. Намагалася вгадати, чи це буде карий, чи сірий, чи ще якийсь. Але нічого не відбувалося. Роман мружився, ненадовго опускав повіки, начебто засинаючи під ледве чутну музику з колонок при шинквасі, але залишався зеленооким.

Він не помічав цього довгого й неприхованого свердління поглядом із протилежного кінця столика. Аж надто був занурений у свої думки, аби бодай щось помічати й тим більше реагувати. Таким ось умінням впадати в довгу й глибоку задуму Роман часто бісив своїх співрозмовників, та й Аґнєшку розізлив би добряче, якби вона не була зайнята вивченням рис його зовнішності й короткими записами до нотатника думок, що борсалися в голові.

Роман у розпачі відкинувся на спинку крісла й задумався про втрачені гроші і так само втрачену свою країну. Аґнєшка дивилася на нього, її пальці ковзали по краєчку чашки, роблячи рівні, але тремтливі кола. По хвилі мовчання Роман несподівано продовжив:

— Аґнєшко, якби не Олена, я не поїхав би. Чесне слово, не поїхав би. Але інваліди, знаєш, чутливі дуже до навколишніх настроїв. У них усіх депресія закладена, хай вони і щасливими виглядають. Ніколи не знаєш, коли вибухне. Коли вона вперше завела розмову про те, що непогано було б виїхати з України після виборів, хоча би тимчасово, я злякався за неї. Тому я тут.

— Знаєш, мені поки важко зрозуміти те, про що ти кажеш. Мені здається, що тут, у Польщі, усе не настільки погано. — Кохановська допитливо подивилася йому в очі, чекаючи однієї-єдиної відповіді, що, мовляв, так, тут хоча б трохи, але краще.

— Подивимося, — пролунало з іншого боку столика, і Аґнєшка спантеличено зарухала пальцями свою запальничку, що лежала біля чашки.

— Курити хочеш? — помітив це Роман.

— Так, хочу. Але тут, нагорі, не можна.

— То ходімо звідси, — запропонував Роман.

— Куди?

— Ну, я до Олени, а ти у своїх справах, маєш же якісь, певно.

— Ніяких не маю, я вечір звільнила, — розвела руками Аґнєшка.

— Але менше з тим, я хотів би вже піти. Я поки що бою ся залишати її саму надовго.

— Гаразд, як скажеш, — мугикнула вона й почала збиратися.

Кількома хвилинами пізніше Роман з Аґнєшкою знову йшли Прагою, тепер уже у зворотному напрямкові, до конесерівської горілчаної фабрики. Під ногами їм хрустіло, сніг практично вщух, лежачи тепер майже незайманим білим саваном на тротуарах і карнизах, а небо на контрасті здавалося безнадійно чорним, витягуючи в довжину аскетичні голі дерева, просвічені новорічними гірляндами. Світ виструнчився до чорної безодні над собою, викрутився спіраллю й застиг, готовий згвинтитися назад, до первинного стану, і ударною хвилею підняти весь цей сніг знову в повітря.

Аґнєшка із задоволенням курила свою ментолову сигарету й перебирала іриски в кишені. Ішли вони значно довшою дорогою, і Роман мимоволі зауважив це для себе. Він мовчав і дивився перед собою, думаючи, що приготувати зараз Олені на вечерю. Кохановська тільки хмикала, розуміючи, що його увагу й зосередженість вона на сьогодні втратила й маніпуляції з повільною прогулянкою довшою дорогою — лише марнування часу. Раптом видихнула й пришвидшила крок, Роман теж майже побіг за нею, і другу половину шляху вони подолали за лічені хвилини.

— Отже, я тобі, як і цього разу, залишу записку, — повідомила йому Аґнєшка, коли вони вже стояли біля під’їзду.

— Це скоро буде? — поцікавився Роман.

— Не знаю, можливо. Яка тобі різниця? Усе одно особливих якихось занять ти не маєш. Ось тобі гроші, — простягла вона йому конвертик.

— Добре, я чекатиму сигналу, — кивнув він, ховаючи пакунок до кишені куртки.

Кохановська різким рухом ухопила його долоню, потисла її і швидко пішла вулицею вниз, розкидаючи ногами сніг. На серці їй було дивно. А Роман піднявся до помешкання, відчинив двері й зайшов до зали. Оленка не спала — сиділа там само в кріслі й відбивала собі по стегнах такт пісні пальцями. Грав якийсь блюз.

— Агов, мала, я повернувся, — він поклав руку їй на плече.

— Привіт, Ромцю, — притислася вона щокою йому до зап’ястка. — Ну що там, як справи?

— Усе гаразд, роботу маю. Цей хазяїн ремонтує свій дім на околицях і платитиме мені за те, аби я час від часу допомагав йому з ремонтом. Грошей нам вистачить.

— Платитиме достатню кількість грошей за допомогу «час від часу»? — недовірливо скривилася Олена.

— Я сам був здивувався, але він це вважає інвестиціями у своє загробне життя. Така собі благодійність. Ходімо на кухню, будемо готувати щось.

Роман узяв її за руку й повів коридором через квартиру. Сам себе зловив на тому, що нова брехня далася йому легко й невимушено, навіть голос уже не тремтів.

«Треба з цим зав’язувати», — вирішив він і заходився готувати вечерю.

Годиною пізніше вони сиділи на кухонних стільцях, уже ситі й задоволені, допиваючи вино й слухаючи програвач. Прага за вікном була жовта й заспокоєна, день луснув, розлетівся на друзки, а на його місце прийшла темінь. У динаміках почулося шипіння, і платівка запропонувала нову пісню. Саме тієї миті Кохановська повернулася нарешті до себе, на Намисловську, ще після кількох барів, і лише тут викинула до смітника папірець з останнім не згаданим сьогодні під час розмови сюжетом — єдиним, до речі, вигаданим нею, де Роман залишався з Оленою. Пілсудський косо подивився на хазяйку й пішов спати на підвіконня.

Пристрасть

Їхнє життя останніми днями мало відрізнялося від того, яким було раніше. Єдиний позитивний момент — Ромчик майже постійно був коло неї. Молодець він, одразу знайшов якусь роботу в незнайомій країні, не знаючи мови. Або просто пощастило. Кому за це дякувати? Богові чи, може, комунякам, від яких іще перед війною повтікали до Праги українські професори з родинами, а за ними потяглася й безліч безпритульного українського люду, і тепер їм трапився нащадок тих утікачів? З’явився ж звідкілясь хазяїн, який влаштував їм тут усе… Гріх було скаржитися, Європа їй подобалася.

Олена кілька хвилин тому випірнула з ватяної темряви в темряву гостру й чутливу, у якій любила бувати більше. Любила в ній плескатися, як у воді, отримувала неймовірну насолоду від звуків, запахів, дотиків і смаків. Насолода — це було ключове її слово. Кожен образ, що складався в голові, мав особливі риси, абсолютно не схожі на інші, і підсумком перебування в її свідомості повинен був мати насолоду. Маленьку, велику — байдуже. Коли щось не приносило відчуття солодкої невагомості, воно не вартувало уваги, і це треба було якомога швидше забути, аби не займало місця.

Оленка часто уявляла свій мозок у вигляді величезної шафи з перегородкою й полицями, де розкладено папірці з назвами того, що приносить їй насолоду. Значну частину місця на полицях займають написи прості і ясні, наприклад «морозиво — це смачно», «засмагати — це приємно», «слухати музику — це неймовірно», «лежати у ванній — це насолода», «секс — це прекрасно» і так далі. Значно менше займають нотатки, де описано різні речі і явища, які взагалі-то здавалися Олені неприємними, але перетворювалися на насолоду в присутності Романа або мали приємні наслідки: «хворіти на ангіну — це жахливо, але тоді Ромка не ходить на роботу і весь час біля мене», «вимокнути під дощем — це погано, але коли тебе витирають потім махровим рушником — це насолода». Найменші, найзатертіші й нечисленні аркушики із записками про речі, що не приносять насолоди, але які доводиться терпіти, запхані до найдальшого кутка й майже ніколи не трапляються під руки, але часом нагадують про себе, коли починаєш наводити лад: «я сліпа, і це назавжди», «мені буває страшно без причини».

Щоразу, перебираючи це все в тій умовній шафі, Олена впевнювалася, що з реальним становищем речей її, за великим рахунком, примиряє лише неодмінна присутність поруч Романа. І якщо він одного дня залишить її, вона утне собі вени вже до вечора. Вони часто говорили про це, й Олена завжди брехала йому, блефувала безбожно, стверджуючи, що він абсолютно вільний і може піти від неї будь-якої хвилини, але пояснивши їй, вона, мовляв усе зрозуміє. Брехня ця тривала з першого дня, коли вони почали жити разом, і була постійно повторювана, але, усупереч твердженню Геббельса, правдою від цього не стала. Олена до паніки боялася, що Роман її залишить. Але надалі грала ва-банк і поки що вигравала. Щоправда, про те, скільки всього вона передумала за кожну його навіть півгодинну відсутність, не знає ніхто. Урешті-решт страх став параноїдальним, часом аж паралізуючим. У кожному жіночому голосі на вулиці вона бачила його потенційну коханку, кожен сторонній запах на Романовій сорочці розкурочував[3] їй усе всередині, і дійшло до того, що Олена почала бачити у своїй непроглядній темряві загрозливі кольорові плями. «Це нерви», — вирішила вона, і, скориставшись погіршенням політичної ситуації в Україні, вмовила Романа виїхати в Європу, хоча б тимчасово, утішаючи себе надією, що там йому не буде з ким зрадити, не буде в кого закохатися й не буде куди від неї піти.

І ось вони в Європі. Чехія смакує їй несамовито. Роман, такий звично лагідний і турботливий, завжди поруч. Плями в очах зникли, і Олена знову занурилася у свою звичну темряву, але солодшу в мільярди разів, бо з неї, мов насосом, висмоктано гнилизну страхів.

Зима в Празі спокійна й розмірена. Олена щоранку чує круків на підвіконнях і дзвони на церквах неподалік. По католицькому Різдву і Новому році з міста виїхали всі туристи, залишивши чехів відпочивати від своїх всюдисущих фотоапаратів і нахабних пик. Роман водить її гуляти Прагою, вони багато ходять і часто п’ють каву або вино. Розповідає їй про все, що бачить. За його словами, Прага неймовірна, і Олена вперше за дуже довгий час сумує, бо не бачить красу довкола.

Узагалі прикрість від того, що вона сліпа, майже вивітрилася, час від часу лише нагадуючи про себе, але не різко, цілком стерпно. Давно колись, у ранньому дитинстві, та й потім теж її дуже пригнічувало те, що вона перестала бачити. Олена гостро відчувала свою неповноцінність. Висновок про те, що вона не така, як інші, що інші кращі, прийшов до неї якось несподівано й незалежно від бажання. Одного дня Олена зрозуміла, що якщо хтось говорить про якісь кольори, про які вона не має уявлення, то він їх бачить, більше того, якщо для кольорів існують назви і все таке інше — їх бачить переважна більшість людей. А вона не бачить. Не всі люди сліпі, сліпих нікчемні одиниці, краплинки в загальному морі, але вона є однією з таких краплинок. Після того депресія довго не полишала. Олена провисла в повітрі, як обірваний дріт, і ні на що не реагувала. Батьки зусиллями психологів і своїми власними ледве витягли Олену з цієї ями, поклавши на її гарний настрій цілі статки й кілька кладовищ нервових клітин. Вона пручалася, непритомніла і знерухомлювалася в кутках, ховаючись, як равлик у мушлі, і годинами ні на що не реагувала. Усі тільки й робили, що розпачливо хитали головою, а батько відпоював матір валер’янкою. Але з часом гіркота згладилася й Олена змирилася. А потім поруч з’явився Роман, і вона поступово майже абсолютно збайдужіла до цієї своєї вади.

Дуже рідко тепер Олена шкодувала про свою сліпоту. Наприклад, тому, що не може бачити коханого, і не знає, як він виглядає. А це було важливо, що не кажіть. І хоч Роман за час їхнього знайомства, певно, мільйони разів розповідав їй про свою зовнішність; як умів, описував риси лиця й статури, шукав аналогії, зрозумілі Олені, потоки цих слів не коштували б і десяти секунд, упродовж яких вона могла сама його роздивитися. Щоправда, відтоді, як вони стали близькими й можна було торкатися його, бажання бачити Романову зовнішність також притлумилося, несподівано нагадуючи про себе тягучим болем під ребрами лише в особливо сентиментальні моменти.

— Ти кохаєш мене? — питала Олена.

— Кохаю, — відповідав Роман.

— А звідки мені знати, що це правда? — Вона жартівливо морщила носа.

— Хоча б з того, що я уважний до всіляких дрібничок і можу вгадувати твої бажання.

— Ану ж бо!

— Ти зараз хочеш чаю. Ти сама не помічаєш, але коли ти хочеш пити, твої руки займають різні позиції. Якщо молока, вказівний і середній пальці лівої руки погладжують скроню, якщо соку, ти притуляєш тильний бік долоні до шиї, якщо кави, твої руки лежать на стегнах, а коли хочеш чаю, однією з рук обіймаєш сама себе за плече. Я давно поставив чайник, зараз має закипіти.

І справді, у глибині їхнього празького помешкання починав свистіти чайник, Олені солодко зводило низ живота від його турботи, і вона здивовано підіймала брови.

— Ти, як завжди, правий. Обожнюю тебе! Так, мені хочеться чаю, коханий.

А коли Роман, поцілувавши її в носа, виходив до кухні, зараховувала до довжелезного переліку брехні пунктик, який нічого, власне, і не вирішував. Роман знову не вгадав, та й майже ніколи не вгадував, але Олена фактично завжди вдячно підігравала, знаючи, з якою увагою він до неї ставиться. Вона зараз думала про прогулянку і про якусь кав’яреньку, одну з тих, до яких вони вже заходили за час, що тут мешкали. А він їй — чай. Хоча, власне кажучи, чому б і не чай, головне, аби він був поруч. Роман повертався з тацею, на якій подзенькували білі чашки й керамічний чайничок, шматочок лимона і нарізаний духмяний сир. Ставив це все обережно на старий журнальний столик, розливав напій, від чого в повітрі з’являвся терпкий присмак, і сідав поруч. А Олена втулялася йому носом спершу в щоку, потім у шию, а далі, розстібнувши верхні ґудзики сорочки і відсунувши тканину з плеча, — в теплу ключицю, затим пролазила долонькою під одежу й валила його на канапу.

Чай зовсім вистигав у чашках і вкривався тонкою плівкою, терпкий аромат вивітрювався, поки вони кохалися, дражливо вислизаючи з пазурів одне одного лише для того, аби за мить повернутися і вчепитися зубами й кігтями ще сильніше, аж поки хтось із них знеможено не обм’якне, розкинувши руки. Вони жили в Празі вже одинадцять днів і тільки те й робили, що кохалися, роблячи перерви на їжу, вино й душ, а трохи довші — на прогулянки, слухання музики й сон. Олені солодко болів майже кожний клаптик тіла, але разом із тим вона задоволено помітила, що кудись зникла незначна рихлість на стегнах і животі, яка була схвилювала її кілька місяців тому. Тіло налилося соком, стало пружним і голодним, шалено реагуючи тепер на кожен дотик, дослівно — на кожен, навіть якщо він не має ніякого еротичного підтексту. І вона використовувала цю свою невичерпну жіночу хіть на повну, викохуючи Романа там, де зловить, вимотуючи його й випиваючи до останньої краплі. Але він теж тримався молодцем і часто виходив переможцем із їхніх битв під ковдрами. Коли Олена майже припиняла дихати й зовсім переставала рухатись від задоволення, переможно залишав її, нерухому, лежати, а сам робив каву-чаї, приносив їх до кімнати й знову заходився пестити, від чого Оленчине серце, яке ще не встигло відійти від попереднього оргазму, різко стрибало вгору, застрягнувши в трахеї й повністю перекриваючи їй кисень. Чай знову холонув, попри те, що атмосфера у квартирі була розпалена і волога.

У Празі Олена зрозуміла, що можна вмирати не лише на час сну, коли темрява стає ватяна й глуха, але й на короткий час, коли Роман виходить із неї, безсилої, з тим, аби повернутися за кілька хвилин. Ця смерть була бажана й близька, вона прагнула її й часто отримувала, таким чином поступово просочуючись на той бік життя, звикаючи до солодкого небуття, у яке колись пірне з головою. І всі ці психологи, яким її показували свого часу, збожеволіли б від усвідомлення того, як вона з допомогою коханого боролася зі своїми страхами і, щиро кажучи, робила успіхи. Роман виганяв із неї всіх демонів, що, одного разу впущені, сиділи тепер у ній, мов голуби на фронтонах університетських будівель і величних храмів, туркочучи на всі лади і створюючи такий галас, що треба було час від часу волати, аби перекричати їх. І Олена волала, не ховаючись і не соромлячись, кричала від насолоди. І від кожного раптового скрику ці демони в личинах птахів зривалися з насиджених місць, перелякано тріпочучи крилами. Олена тріпотіла разом із ними, тремтіла дрібно й захоплено, а частина страхів залишала її назавжди, вилітаючи крізь розширені чорні зіниці, б’ючись у стелю і стіни, перевертаючи горнятка і пляшки в їхньому помешканні і врешті осідаючи десь у квартирі, напевно, у книжках, між сторінок.

— Мій екзорцисте, — лагідно тулилася вона до Романа.

— Ти про що?

— Ні про що, Ромцю. Мені неймовірно з тобою.

– І мені з тобою, мала. — Він дивився на неї й ніжно цілував обличчя.

— Ти в Празі кохаєшся зовсім по-іншому, серйозно.

— Та облиш. — Роман дивився на Олену насторожено.

— Серйозно. Якось злісно, відчайдушно, невтомно. Я тебе часом не впізнаю. Звідки це раптом узялося? Я рада, що ми виїхали з України, тобі це пішло на користь.

— Я бачу, тобі теж. — Роман роздивлявся великі синці на її стегнах — сліди його постійних атак. — А звідки це? Не знаю. — Роман знову брехав, чудово усвідомлюючи, що так він вгамовує свою совість після попередньої брехні.

А потім знову-таки кохалися, і черговий день наближався до кінця, поки Прага часто й ритмічно хиталася під їхніми тілами.

Вони мешкали там уже одинадцятий день, щоправда, лише зрідка звертаючи увагу на плин часу. Збоку це могло нагадувати медовий місяць чи щось подібне: вони виглядали бездоганно, розмови були ідеальними, бо стосувалися здебільшого одне одного й несли в собі теплі й високі хвилі турботи та пристрасті. Роман почувався неймовірно від нечисленних, але надзвичайно пронизливих дрібниць, які робила для нього Олена. А вона кайфувала від того, що останніми днями Ромчик став укривати її коциком зверху ковдри; що спали вони не так, як удома — тепер Олена акуратно вміщувалась у вигині його тіла і лежала так до ранку, не перекручуючись; що він став прокидатися раніше за неї й готувати сніданок. Якби в помешканні був іще хтось, хто добре знав Романа, він би насторожився і, дібравши часинку, повідав Олені, що з Романом щось не те. Але хто що міг сказати їй тут? Хіба що Аґнєшка, але її всі ці речі не обходили, хоч Роман ті два неповні тижні не йшов їй із голови… А більше ніхто.

Роман прокидався не просто раніше за Олену. Набагато раніше — уже о четвертій ранку він зазвичай не спав. Однієї миті розплющував очі й дивився в темряву, слухаючи поряд дихання і рівний, ледве помітний стукіт серця. Потім внизу гучно траскали двері — хтось виходив із дому в такий ранній час, і Роман непомітно, як йому здавалося, залишав ліжко й нечутно, як знову-таки йому ввижалося, готував на конфорці міцну каву, всідаючись потім у великій кімнаті перед дверима на балкон. Довкола нього були сотні книжок Аґнєшки, переважно польською й німецькою, і жодної з них він не міг прочитати, а під стелею шастали духи її минулого життя, що досі жили в цій квартирі, щоправда, свято шануючи демаркаційні лінії між світами й жодного разу не потривоживши нових мешканців.

Уже наступного ранку після їхнього першого й останнього на поточний момент побачення Роман, знудившись, копирсався в цих стосах книжок і натрапив на альбом із фотографіями. Це був справжній скарб — кілька сотень фотографій Аґнєшки, від майже немовляти до дорослої прекрасної жінки. Він захоплено сидів із цим альбомом годинами, гортаючи його й торкаючись знімків, хвилюючись і радіючи від того, як вона повільно переходила з чорно-білого світу спершу до розмальованого, з нечіткими каламутними відтінками, а потім і до кольорового, у якому виглядала напрочуд стильно й цікаво. Роман роздивлявся обличчя людей, які були поруч із нею, і вони йому подобалися, майже всі; роздивлявся інтер’єри, у яких вона фотографувалася, і деякі місця впізнавав — або нетрі квартири, де він зараз сидів, або якісь уже знайомі куточки Праги, або центр Варшави, де вони зустрілися, — і поступово звикав до неї. Одного разу навіть піймав себе на думці, що трошки скучив за цією дивачкою й зараз охоче зварив би їй кави.

Від деяких фотографій, наприклад, де Аґнєшка босоніж крокує узбіччям сільської траси в довгій строкатій спідниці і світлій легкій майці, з купою браслетів на обох зап’ястках і з квіткою, приколотою до довгого волосся, або від тієї, де вона сидить спиною до об’єктива на розбурханому ліжку в явно чоловічій сорочці й вигинає спину, Романові ставало млосно й щемко. Він навіть трохи злився, що не може зрозуміти справжньої вартості цих фотографій, ловлячи лише візуальну суть, відсторонений від тих густих і солодких контекстів, якими насичені ці прямокутні шматки фотопаперу. Навряд чи Аґнєшка навмисне залишила йому тут цей альбом, швидше за все, просто загубила його серед книжок. Так чи інакше, Роман користався цим на повну, без докорів сумління перегортаючи сторінки пухкої книжки зі світлинами, милуючись Аґнєшкою, роздивляючись її зачіски й усмішки, мимоволі звертаючи увагу на часто вживані кольори й фасони одягу. Фотографії несподівано обривалися за десять сторінок до завершення альбому, Аґнєшка не надто змінилася з часів останньої вклеєної. «Цікаво, що ж могло статися, що вона не довела до кінця таку колекцію?» Роман бентежився кілька днів. Перебирав у голові всілякі варіанти, припускаючи, що це міг бути переїзд звідси або якась депресія, коли було не до старих фотографій. Але врешті зрозумів: швидше за все, Кохановська купила собі цифровик, і ціла епоха відійшла в тінь, аби потім залишитися на старій квартирі під завалами книжок.

Але не через ці знімки він став прокидатися рано. Причиною була якась неясна тривога, іноді навіть страх, щоправда, ледь відчутний і нерегулярний. Людина спостережливіша відразу зауважила б Романові проблеми, а більш начитана й обізнана миттєво б проаналізувала й зробила висновки, мовляв, життя разом із кимось іншим, тим більше, життя близьке й тривале — це страшна і складна річ. Страшна тому, що часто призводить до непередбачуваних наслідків, а складна — ну, бо це складно для кожної людини — жити з кимось. Тоді доводиться душити в зародку свій природний егоцентризм, поступатися частиною особистого простору й половиною ковдри. Життя двох людей часто будується за принципом сполучених посудин: завжди є певна, задана кількість чогось: ніжності, довіри, пристрасті, кохання, і якщо в одній посудині чогось стало менше, то в іншій неодмінно стане більше, такий закон, нічого з цим не вдієш. Не буває так, що пристрасті, наприклад, безпричинно стало менше в обох, ні. В одного поменшало, а в іншого настільки побільшало, що частина її, не маючи як вміститися, за інерцією виплеснулася із системи й залила папери на столі. А ще хтось спостережливий, обізнаний і начитаний обов’язково додав би з філософською міною, що важко втримати рівновагу в цих сполучених посудинах, бо землю під ними весь час хитає й трусить.

Але Роман був далекий від таких висновків. Психолог миттєво зрозумів би й пояснив, що Оленчині страхи, які він вибивав із неї, мов пилюку з ковдри, насправді не зникали нікуди, не розчинялися в безвісті, а, за законом сполучених посудин, переходили в нього. А Роман не знався на всіх цих тонкощах, лише помітив, що став боятися. Боятися, що Олена дізнається про його брехню стосовно Праги й роботи, боятися, що тоді вона піде від нього, боятися, що Аґнєшка йому дасть сигнал не скоро — а наразі вона була єдиною людиною, з якою він міг говорити, не брешучи, і це стало раптом таким важливим. Ось так і жив останнім часом — тривожно й полохливо, ледь не кожні п’ятнадцять хвилин підходячи до вікна в кухні, сподіваючись побачити, як Кохановська заходить до брами або вибігає з неї. Не зачиняв двері до квартири на замок, аби замалим не щогодини непомітно для Олени визирати до сходової клітки в надії побачити в поштовій скриньці записку. І, щовечора виводячи Олену гуляти Прагою, переконував себе, що після повернення він точно побачить сліди Аґнєщиного візиту.

Дійшло до того, що він, сам цього не помічаючи, кілька разів думав про Аґнєшку, кохаючись з Оленою, потім раптом ловив себе на цій думці й миттю ставав злішим і виснажливішим, від чого вона зовсім втрачала голову. А Кохановська не приходила і не приходила. Роман кілька разів під приводом походу в магазин за якимись продуктами бігав туди, де, як йому колись здалося, він бачив її «опель». Автомобіль так і стояв там, завалений снігом, але нікого біля нього жодного разу не було. Тоді він повертався на Зомбковську й чекав далі, знищуючи жирові клітини з вимотаною Оленою, а у вільні хвилини палячи клітини нервові, перебираючи альбом Аґнєшки. Чекання вимотувало.

Розчарування

Аґнєшка написала аж перед православним Різдвом. Роман з Оленкою якраз поверталися ввечері після прогулянки, пірнули з жовтої втомленої вулиці в теплі коридори під’їзду, і коли струшували із себе сніг перед дверима, — він із одягу, вона з волосся, — Роман помітив у скрині конверт.

Дістав його, прочитав написане чітким і круглим почерком послання.

— Схоже, хазяїн заходив, коли нас не було, — повідомив він Олені.

— Звідки ти знаєш? — здивувалася вона.

— У поштовій скриньці записка від нього. Пише, що я потрібен йому завтра на вечір.

— Завтра ж Різдво.

— Я в курсі, — знизав плечима Роман. — Але він, певно, католик. Я не можу не піти.

— Гаразд, що робити, — погодилася Олена. — До речі, а як звати цього нашого благодійника? — раптом спитала вона.

— Ярослав, — Роман миттєво зорієнтувався, але обличчям пробігла гримаса, як від зубного болю. Лице на ту мить, коли він відчиняв ключем двері квартири, стало виснажене й розгублене.

— Гарне ім’я, — усміхнулася Олена, заходячи досередини.

Кохановська майже два тижні не могла зібрати себе докупи. Після побачення з Романом в неї виникло дивне відчуття, що речі, які вона бовкне мимохіть, можуть стати реальністю. Тому тепер Аґнєшка намагалася говорити якомога менше. Усі ці випадкові хлопці по варшавських барах, що спершу підкочувалися до неї з розв’язними посмішками, уже за кілька хвилин звертали свою увагу на когось іншого, бо не могли витиснути з неї ані слова. Аґнєшка сиділа, цмулила свій алкоголь, зосереджено дивлячись перед собою, і не реагувала ні на мобільний, ані на людей довкола. Їй кортіло поговорити з Романом, спитати, чому він тягає в кишені іриски. Ці іриски досі не йшли їй із голови, а одну з них вона забрала й тепер носила у нагрудній кишеньці як талісман і оберіг.

Аґнєшка могла викликати його бодай на п’ять хвилин уже наступного дня, але досвід і давно забуте відчуття нерішучості змусили думати, що треба почекати. Чекати було нестерпно важко. Вона кілька разів ходила на вулицю Зомбковську, ставала під входом до старої горілчаної фабрики, так, щоб ліхтар не вихоплював її з імли, і дивилася на вікна свого старого помешкання. У кухні майже завжди світилося, а час від часу там з’являвся силует Романа, який порався біля плити й шафки з чаями-кавами й часто підходив до вікна, вдивляючись у вулицю. Аґнєшка поверталася додому й грілася під ковдрою, спокійно й міцно засинаючи.

Так, до неї повернувся сон. Термос із чаєм, де було намішано снодійне, забувся, натомість прийшло солодке й щасливе вміння засинати. Щоправда, біологічний годинник добряче збився, і тепер вона прокидалася між четвертою та п’ятою годинами, коли всі нормальні люди ще сплять і бари зачинено, але це були дрібниці. Кохановська розплющувала очі й майже відразу залишала ліжко, а на її місце миттю вмощувався Пілсудський. Ступаючи босими ногами по підлозі, вона прямувала до кухні й робила там чай. Це був цілий ритуал, повторюваний щоранку вже років шість-сім, окрім тих випадків, звісно, коли вона не ночувала вдома.

Відбувалося це так: ще зовсім заспана Аґнєшка відчиняла дверцята малої шафки, спеціально зробленої на замовлення, і дослухалася до свого внутрішнього стану. На кожний відтінок настрою — легкість, збудження, похмурість, радість, невизначеність і так далі — десятки півтонів — у неї був свій особливий сорт чаю. Завмирала на кілька секунд, заплющувала очі, потім ловила свій настрій і, аж ставши навшпиньки від цього усвідомлення, витягнувшись, мов струна, знімала з полички маленьку бляшану коробочку з ароматним чаєм усередині. Обравши сорт напою, вона брала з підвіконня невеличкий чайничок, який потрапив сюди зі старої квартири, а туди його привезла Аґнєщина бабуся в шістдесятих роках із Радянського Союзу, коли їздила до Харкова чи Ленінграда — куди саме, Аґнєшка не пам’ятала, — на якусь наукову конференцію. «Така собі спадкоємність поколінь», — думала Кохановська щоразу, засипаючи до чайничка дві ложки чаю й ставлячи на вогонь. Чайник вміщував у себе рівно півтора горнятка, вона заливала його вщент, а потім закурювала тут же, біля плити, свою улюблену клацаючу сигарету і, обійнявши себе за плече однією рукою, з насолодою випускала дим. На запах ментолового диму й на звуки шарудіння кухонним приладдям до кухні прибігав кумедний заспаний Пілсудський, всідаючись біля холодильника й дивлячись на свою чарівну господиню, що стояла біля плити в самій лише довгій сірій футболці, теплій і м’якій від не до кінця вивітреного сну.

— Чого тобі треба? — жартівливо-серйозно питала вона єдину істоту чоловічої статі, яка затрималася біля неї на такий тривалий час.

— Няв! — виводив Пілсудський у тональності ля-мінор і картинно переводив очі з її відкритих стегон на дверцята холодильника, обліплені магнітами-сувенірами з європейських міст.

— Ага, — провадила далі Аґнєшка, — зараз я все кину й буду тебе годувати.

І таки відкладала недокурену цигарку на край попільнички й діставала йому щось смачненьке. Поки котяра муркотів, захоплено нависаючи над своєю тарілкою, вода в чайнику закипала, і Аґнєшка наливала собі повне горнятко запашного чаю, а друге — удвічі менше — теж наповнювала по вінця й ставила перед Пілсудським.

— Смачного, малий, — і той вдячно світив на неї своїми очищами.

Коли чай вистигав, Пілсудський завжди випивав його до останньої краплі. Аґнєшка не пам’ятала жодної людини, яку б не здивувало, що її кіт п’є чай. «Це він іще з алкоголем зав’язав, ви б його раніше бачили», — завжди віджартовувалася вона, і таким чином сіро-бурий кіт письменниці Кохановської поступово входив до пантеону міських легенд варшавської Праги. І займав там, між нами кажучи, далеко не останнє місце, бо навряд чи існувала хоча б одна людина від Бялолєка аж до самих околиць Праги-Півень, яка бодай раз у житті не чула байки про кота, що зав’язав з алкоголем і п’є тепер виключно гербатку.[4] Багато хто йому заздрив.

Після чаювання вона вмикала ноутбук і намагалася щось писати. Виходило мляво. Корпус ноутбука був щільно обліплений жовтими наклейками із записами про те, що спадало Кохановській на думку й стосувалося роману. Щодня з’являлося кілька важливих і неважливих питань до Романа, кілька тем до розмови, кілька цікавих ситуацій і сцен, які могли би вплестися в книгу і зробити її яскравішою. Аґнєшка зовсім не розумілася на коханні, а на писанині про кохання — тим більше, але експеримент їй уже подобався, і вона вкотре переконалася, що своїй інтуїції може довіряти на всі сто.

Коли питань та ідей набралася критична маса, вона прийшла на Зомбковську, дочекалася, поки Роман з Оленою вийдуть гуляти Прагою, і піднялася до дверей своєї старої квартири. У кишені лежав запасний ключ і на секунду виникла спокуса зайти й роздивитися, що там і як, але Аґнєшка швидко її здолала і, вкинувши до скриньки заздалегідь приготовану записку, вибігла на вулицю. Залишалося чекати близько доби.

Роман насилу витримав цей час. Виходячи з під’їзду, він мало не кинувся обіймати Аґнєшку.

— Чому так довго? — замість привітання в нього вирвалися слова, яких він і сам від себе не чекав.

— Довго? — здивувалася Кохановська. — Ну вибачай, у мене справ багато взагалі-то, як знайшла вільний час — відразу дала знати.

Вона виглядала строго й неприступно, але в очах забігали хитрі й задоволені чортенята. Такий поворот подій її дуже втішив, виходить, не вона одна така дурепа, що два тижні просиділа, ні з ким не говорячи. Те, що він уже встиг сказати їй за сьогодні, з надлишком відшкодувало довге мовчання.

— Ти сьогодні красива, ще красивіша, ніж минулих зустрічей, — сказав їй Роман, коли Аґнєшка повела його вулицею вниз. — Тобі дуже пасує це, — показав він на жовту хустку, яка покривала її голову. — Старомодно трохи, але дуже-дуже красиво.

— Спасибі, Романе. Ну що, після таких компліментів я тебе, як чесного чоловіка, хочу зараз завести до церкви.

— Навіщо? — Роман аж зупинився.

— Як навіщо? Вінчатися, звісно ж! — І зареготала, спостерігаючи, як на його обличчя наповзає маска нерозуміння. — Та заспокойся, яке вінчатись! Сьогодні Різдво православне. Хочу з тобою сходити на службу, аби ти мені дещо пояснив. Ти ж православний?

— Так, православний… — Роман дивувався Аґнєщиному грайливому настрою. — Але я релігії не визнаю. По барабану мені ця церква з її обрядами.

— Не визнаєш?

— Ні, не визнаю.

— А в Бога віриш?

— Швидше так, аніж ні, — пояснив Роман.

— Все одно ти жив серед православних, мусиш же щось знати. Зможеш — поясниш, не зможеш — то ні.

— У вас тут що, по костелах православні служби правлять?

— Не кажи дурниць, Романе. — Аґнєшка здивовано підняла брови. — Є православна церква. І парафіян теж, наскільки я пам’ятаю, достатньо. Тут недалеко, швидко дійдемо.

Аґнєшка, як і минулого разу, вела його не вулицями, а подвір’ями, від чого Роман трохи втратив орієнтацію на місцевості. Там, де він сподівався побачити нові блокові будинки, несподівано виростали старі кам’яниці з ліпниною й карнизами під вікнами, потім вони поступалися місцем невеликим скверикам, і блочні споруди маячіли вже за ними, щоправда, недовго, бо Аґнєшка знову тягнула його в холодні двори, які пам’ятали щонайменше століття. Єдине, за чим орієнтувався Роман, — це дзеленчання трамваю, яке час від часу приглушено долинало до них і дозволяло припустити, що вони пересуваються поблизу головних празьких вулиць. Та ще сигнали автомобілів чітко давали зрозуміти, що вони не перенеслися в минуле, а знаходяться там, де були й до того, як рушили в цю путь.

Раптово перед ними виникла ціла площа, посередині якої стояв монумент солдатам, довкола сновигали автівки й люди, а відразу за площею, за парканом засніжених схематичних дерев, підносилися в небо маківки церкви. Романові, попри скептичне ставлення до релігії, раптом закололо в грудях — храм нагадав про залишену Україну. Аґнєшка зупинилася на пішохідному переході, чекаючи на сигнал світлофора.

— Це вона? Ми прийшли? — питав у неї Роман.

— Так. Церква Рівноапостольної Марії Маґдалини, східного обряду.

— А що за площа?

— Віленська. Центральна площа Праги-Північ.

– І у вас на центральній площі стоїть православна церква?

— А що тут дивного?

— Не знаю. Я собі слабко уявляю, щоб у якомусь місті українському, крім хіба що галицьких, на центральній площі костел стояв. Чим ближче до Росії, тим далі на периферії міст знаходяться храми, які не належать Московському патріархату. Але в центрі, звісно ж, виключно православні храми.

— Серйозно?

— Ну так. У моєму рідному місті католицький костел розташований взагалі на околицях. Я там ніколи не бував, але чогось мені здається, що туди не дуже багато людей ходить. Ось так. Це той костел, що зберігся. А ще один був, у старій частині міста, то його комуністи зруйнували в тридцяті роки, а на фундаменті душову заводську поставили.

— А яке твоє рідне місто? Десь близько від Росії?

— Не так уже й близько, але майже всі говорять російською. Дніпропетровськ, чула?

— Назву чула, але нічого не знаю про нього. А що, раніше багато католиків у вас було? Костел же не виріс з-під землі сам собою.

— Мені завжди здавалося, що храми виростають з-під землі самі собою.

– І все-таки?

— Та все просто. У нас до революції на металургійних заводах було повно французів і бельгійців, то все їхнім коштом будувалося. Після революції їх, само собою, суттєво поменшало, отже, і ходити до католицького храму стало нікому.

— Жах.

— Напевно.

Вони вже підійшли аж до входу в храм, звідти лунали молитви, усередину вливалися потоком люди. Багато молоді, багато й старших. Роману здалося, що він знову десь удома. Кохановська помітила його усмішку й спитала:

— Що? Батьківщину згадав?

— Ага, — кивнув Роман. — Я релігії хоч і не визнаю і не люблю, але, щоб батьків не ображати, ходив із ними до церкви на Різдво й Великдень. Такий собі, знаєш, ритуал родинний. Це, здається, перше Різдво, коли я їх не побачу.

Кохановська, яка сама поведена була на ритуалах, ствердно захитала головою: аякже, розумію-розумію. Сонце вже майже сховалося, увімкнули ліхтарі, від чого круки на деревах довкола церкви здавалися ще чорнішими й страшнішими. Незабаром мала з’явитися перша зоря, себто розпочатися служба, і Аґнєшка, узявши Романа за руку, потягла його всередину.

У великому й високому приміщенні, щедро розписаному й оздобленому фресками, тлумилися люди, — яблуку ніде було впасти. Роман хотів був щось запитати, але Аґнєшка штовхнула його ліктем, мовляв, по виході поговоримо. З бічних дверей вийшов священик, і почалися нескінченні молитви, мантри та вклякання.

Роман не розумів церкви. Скільки себе пам’ятав, у нього ніколи не було переконаності в тому, що релігія насправді слугує мостиком між людьми і якоюсь вищою силою. Коли був маленький, ставився скептично, пізніше сам міг аналізувати факти й події і сповнився презирства до релігії. Його почали дратувати всі ці архаїчні ритуали, вгодовані служителі й покірні, як вівці, парафіяни. Остаточним аргументом на користь неприйняття церкви для нього стало те, що кілька батюшок із найближчих храмів у молодості займали якісь там значні посади у комсомольських організаціях, а один навіть устиг побути членом Компартії, а потім агітував на користь нинішнього президента, від одного вигляду якого Романові хотілося вити. А коли до їхнього тихого скверика неподалік від будинку нагнали вантажівок та робочих і, знищуючи дерева і асфальт, розгорнули невідомо ким дозволене будівництво храму, він мав уже абсолютно чітке уявлення про те, що відбувається, і одним із перших вийшов на протест, а потім став активним учасників знесення будівельного паркану й бійок із міліцією та попами.

Святі отці приходили до них, завбачливо залишивши за рогом, на парковці, свої БМВ та «рено», і преподобною ходою, хилячись додолу під вагою священних кендюхів, наближалися до протестувальників. На розгромленому будівельному майданчику їх зустрічали наїжачені активісти.

— Що вам, отче? — підозріливо-лагідно зазирали вони в очі служителю культу. Той, трохи ошелешений ввічливим прийомом, знизував плечима.

— Та ось, — казав, — вийшли якісь безбожники, заважають церкву будувати. Але щось я не бачу тих грішників.

— Отче, гріх нині інше обличчя має, ніж колись, — єхидно всміхався йому Роман. — Ви довкола роздивіться добряче.

— Нічого не бачу, нема халамидників, — відповідав батюшка, обернувшись, мов важка неповоротка планета, довкола власної осі.

— А під ноги гляньте, святий отче, — ширше розпливався в посмішці Роман, і за його спиною починали хихотіти мешканці прилеглих будинків.

Батюшка розгублено дивився собі під ноги й наштовхувався поглядом на весняну калюжу, що була між ним та протестувальниками й починалася біля носака його лівого черевика. У воді відбивалося спантеличене й гладке лице, живіт, що видавався далеко вперед, і похмуре березневе небо, у якому, як не старайся, отець Микола не зміг би розгледіти своє безпосереднє начальство, закрите важкими, насупленими хмарами.

— Ааа, ось ти де, грішнику! Жартувати надумав зі святим отцем?! — Лице священнослужителя прохоплювала грізна гримаса, з очей починали стріляти заздалегідь приготовані блискавки, він витягав з-під ряси важкий золотий хрест і рішуче насувався на Романа.

— Ви, святий отче, дарма біситесь. Тут дерева стояли багаторічні, дитячий майданчик був прекрасний, галявинка для вигулу тварин, лави стояли. Де це все? — спитав він отця Миколу, розводячи руками.

За місяць сквер перетворився на смітник, каруселі й лави будівельники висмикнули із землі першого ж дня, коли громадськість лише приходила до тями від цього варварського набігу, а половину дерев спиляли вночі, коли ще не було організовано нічну варту. Отець Микола теж роззирнувся навкруги й гримнув:

— Така воля Божа! Тут потрібен храм, вами диявол оволодів!

— Отче, охолоньте, у нашому районі храмів уже чотири стоїть, а лікарня одна. А дитяча лікарня хоча і є, але вона не працює. Подумайте над цим у вільний час, добре? А ми вже якось самі зі своїм дияволом розберемося, без вас, гаразд? — Тепер Роман насувався на священика, і той задкував, зачерпуючи до своїх черевиків брудну воду.

— Покайтеся! Покайтеся, грішники! — Отець Микола заледве не завивав, панічно думаючи, що понтові шкари марки «Berluti» вже сьогодні можна винести на смітник після такої виправи по весняних багнищах. — Комуністи нас травили сімдесят років, і досі не вивітрилося це прокляття з людей! — використав він останній аргумент, знаючи, що комуністів ненавидять усі, навіть ті, хто за них голосує.

— Коляне, привіт! — замахав йому хтось правицею з натовпу. — Ми з тобою разом були комсоргами в старших класах! Пам’ятаєш мене, муділа?

— Ааааа! — уже з розпачу заволав батюшка.

— Так ви, святий отче, партійний?! — зовсім уже театрально кинув у нього Роман вороб’янінською реплікою, і натовп у партері, за його плечима, переможно зайшовся диявольським реготом.

Привиди атеїстичної молодості виросли перед очима отця Миколи, і він, уже в цілковитому відчаї розвернувшись на сто вісімдесят градусів, побіг до своєї автівки, а за спиною лунали радісні й тріумфальні вигуки. Руки йому трусилися, а в голові білкою стрибала неприємна думка, що сьогодні доведеться говорити зі своїм босом, зізнаватися в провалі й випрошувати на допомогу собі бригаду пацанів, аби розігнати безбожників і довершити святе діло. Ясно, що цих грішників вони рано чи пізно виб’ють зі скверу, але ж це простій, неустойка, зрив контрактів на будівництво і можлива втрата обіцяного наступного духовного сану та затишної парафії десь у глибинці матінки Росії, де холопи не такі агресивні. «Довбані хохли, прости, Господи», — вилаявся Микола, всідаючись до свого БМВ і заводячи мотор. Біло-жовто-чорний імперський прапорець колихався під лобовухою,[5] і в машині солодко пахло ладаном.

Служба тривала вже декілька годин, і якби Роман не поринув у нескінченні спогади про свої стосунки з представниками Бога на землі, то знудився б набагато швидше. Але йому перед очима пропливали обличчя знайомих набундючених попів, грізні й хитрі, линули силуети вірян, що довгими караванами тягнуться до храмів на свята, звозячи автівками та кравчучками свій скарб, аби батюшка побризкав його водою, і вірячи, що це врятує від диявола. Час від часу йому ставало смішно, і він ледве стримувався, аби не осквернити склепіння храму реготом під час служби на честь народження Сина Божого.

Аґнєшка знудилася першою. Роман знову був поринув у спогади, але відчув, що його силоміць витягують із них, при цьому дряпаючи кігтями зап’ястя. Кохановська вчепилася йому в руку й волочила крізь юрмище православних поляків на вулицю. Натовп був доволі щільний, і битися об чиїсь плечі вони перестали, лише минувши Віленську площу. Тут Кохановська закурила й спокійно попрямувала вулицею. Роман слухняно пішов слідом за нею. Судячи з напрямку, вони знову йшли до того бару, де були останнього разу. Але вже на наступному розі Аґнєшка раптово звернула праворуч, пірнула в браму, тоді так само зненацька зупинилася, роззирнулася довкола і, вхопивши Романа за руку, миттю затягла його в низенькі двері в стіні, непримітні й розбиті.

Сходи спершу вели донизу, потім угору, і менше ніж за хвилину вони випірнули з коридору на невеликий, обмежений зусібіч цегляними стінами квадратний майданчик. Тут було тихо і ясно від снігу. Десь над ними, на висоті кількох поверхів, пробивалося слабке жовте світло, вочевидь, із вікон будинку, але самої будівлі не було видно. У віддаленому кутку, займаючи мало не чверть усього квадрата, стояла стара карусель, засипана снігом, у вибоїнах у стіні сиділи голуби. Десь нагорі відчинилася кватирка й залунала тягуча музика.

— Просто тобі пост-рок якийсь, — вирвалося в Романа. Він намагався не дивуватися щоразу дивнішим місцям, куди заводила Кохановська, але не дивуватися не виходило.

— Що? — не зрозуміла вона. — Що таке пост-рок?

— Неважливо. Що це за місце таке дивне? — запитав він в Аґнєшки.

— Місцеві називають це «мішок». Прага — дуже давній район, колись навіть окремим містом була, під час німецької окупації постраждала не так сильно, як стара частина Варшави, центральна, ну й відповідно тут багато порівняно давніх будівель. Місце, де ми зараз, — це залишки старого дитячого майданчика.

— Я бачу, — Роман скосив очі на занедбану карусель.

— А при комуністах був тут один будинок, він обвалився, ну й посеред дитячого майданчика побудували стіну, щось типу опори, ось і все. А вікна під’їздів, які до того часу виходили на цей бік, теж заклали цеглою. Відтоді цей шматочок подвір’я просто забутий. Я тут бувала безліч разів і нікого ніколи не бачила, як і слідів чийогось перебування.

— Дивно.

— Так, дивно. Ось такий архітектурний апендикс. Сюди є лише один вхід — через двері, які всі вважають покинутими і забитими.

– І вихід, значить, теж.

— Кмітливий хлопчик, — всміхнулася йому Кохановська.

– І що далі? — зніяковів від її усмішки Роман. — Що ми тут робитимемо?

— Та постоїмо, поговоримо трохи, потім підеш до своєї Оленки. — Роман ясно почув нотки невдоволення, але пропустив це повз вуха.

— Отже, що ти в мене спитати хотіла?

— Я взагалі-то сподівалася, що ти орієнтуєшся в тому, що там відбувається, бо для мене православні відправи — це суцільна загадка.

— Трохи орієнтуюся, може, чимось допоможу. — Роман розвів руками. — Чекай, а ти що, хочеш зрозуміти таємниці служіння церкви східного обряду?

— Можливо, — зам’ялась Аґнєшка.

— А нащо воно тобі?

— Я подумала, що, оскільки пишу книгу на основі твого типажу, мені бажано б знати про тебе та й про українців узагалі якомога більше. Хай би як ти ставився до віри, не можна заперечити, що вона — важлива складова внутрішнього світу людини! Я чула, що українці дуже побожні люди.

— Так, погоджуюсь. Щоправда, я акцентую твою увагу на тому, що в моєму розумінні релігія й віра не мають нічого спільного.

— Ну, як це нічого? Ідеться про Бога, ти б не перегинав палицю!

— Ні, це лише зовнішнє. Про Бога йдеться, якщо говорити про віру. Якщо про релігію — ідеться про владу над розумом. Ось і вся різниця.

— Гаразд. Я тебе щодо самого перебігу служби хотіла спитати. Що це за мова була, якою служіння велося? Я ні слова не зрозуміла, думаю, що всі присутні також.

— Це старослов’янська. Давня книжна мова, якій тисяча років.

– І нею моляться? Чому не сучасною — кому яка ближча?

— А у вас хіба не латиною ведуться служби, ні?

— Можливо, десь і латиною, я лише на польських буваю.

— Можливо, православна церква і визнає служіння національними мовами, зокрема ось українською. Але це не поширене явище; наскільки я знаю, більшість послуговується мертвою старослов’янською.

— Ага, зрозуміло. Але в чому тоді сенс ходіння до церкви для парафіян? Вони не повторюють молитви за священиком, бо молитви виголошуються невідомою їм мовою, не беруть жодної участі в службі, нічого такого. Вони просто кажуть «амінь», хрестяться й кланяються. Або стоять навколішки кілька годин поспіль — ось те, що я побачила.

— Аґнєшко, Аґнєшко, — Роман підвищив голос, від чого голуби прокинулись і зірвалися вгору, мов шрапнель із дула гармати. — Це тобі не демократичний в обрядах католицизм, це диктат православної церкви, яка від тебе вимагає лише покори — і нічого більше. Їм не йдеться про те, аби прихожани їх розуміли. Так навіть краще — сліпа довіра чи покора, кому як більше подобається. Тоді й питань не виникає у вірян. Вони дивляться на батюшку, слухають його, повторюють за ним рухи й «аміні», вони безголосі й слухняні — у цьому їхня основна цінність для церковних функціонерів. Я бачу це саме так, бо глибоко розчарований у церкві. Розумієш, про що я?

Кохановська, слухаючи Романа, відійшла від нього на крок, немов побоюючись, що в нього з неба зараз поцілить блискавка і її зачепить також. Як добропорядна католичка, вона вважала, що подібні слова стають автоматичним абонементом у пекло незалежно від того, хто ти і що робив упродовж свого життя. Її довго і вперто вчили не грішити, пізніше вона зрозуміла, що грішити-таки можна, лише треба вчасно покаятися. А цей, дивіться, стоїть, оскверняє ім’я Боже, а йому нічого й не сталося досі, навпаки навіть — розпалюється ще більше, стає захоплений і прекрасний, в очах з’явилася пристрасть, у жестах — переконливість.

— Тобі дуже пасує пристрасть, Романе! — сказала вона, використавши паузу в промові, від чого той збився з ритму, слова миттєво зів’яли й затверділи, перестали пружно битися в стіни довкола них і злітати в безкінечне варшавське небо.

— Що? — тільки й зміг він відповісти.

— Я кажу, ти аж інший стаєш, якщо говориш на цікаві тобі теми, дуже пристрасний, — пояснила Аґнєшка.

Вона ще не бачила його таким гарним, як у цей момент, коли йшлося про речі, що йому по-справжньому небайдужі, що сиділи в нього всередині, мов скалка, яку ніяк не витягти.

Запала тиша, чути було лише музику згори і шкварчання чергової сигарети Кохановської.

— Проте ти визнаєш якусь вищу силу, правда? — поцікавилася Аґнєшка.

— Так, визнаю. Але я глибоко переконаний, що кожна людина має свій власний шлях до Бога, який мусить пройти без копняків і ударів священиків. А тим більше — без ошийника й повідка церкви. Те, що ти бачила сьогодні, називається рабством. Католицизм, наскільки мені відомо, такого давно вже не пропонує. А православ’я останнім часом ніби й не зобов’язує вірити в посередництво церкви між людьми й Богом, але за те, що маєш власні думки щодо адекватності цього посередництва, можна отримати реальні проблеми. І вони мають мало спільного з дискусією про віру. У нашій країні це взагалі поширена практика вирішення питань. Вона називається «добровільно-примусово».

— Добровільно-примусово?

— Так.

— Мовою літературних термінів це називається оксиморон, коли в одному явищі заради художнього ефекту поєднують непоєднуване.

— Ммм, наприклад, гарячий сніг?

— Так, цей приклад усім перший спадає на думку, коли йдеться про оксиморон. Але існують набагато витонченіші й цікавіші. Лагідний вбивця, учорашнє завтра і так далі.

— Добре, я зрозумів. Цікаво. Ну так от, у нас більшість питань вирішується в добровільно-примусовому порядку. Тобто коли тобі пропонують заздалегідь підготовлені умови, а ти обираєш, підкоритися їм добровільно чи примусово.

— Тобто фактично обираються не умови, а спосіб, яким ти з ними рано чи пізно погодишся? — повільно проговорила Аґнєшка.

— Точно! Краще й не скажеш!

Роман відверто зрадів такому влучному формулюванню й навіть заплескав у долоні, мов дитина. Короткі й лункі, мов постріли, звуки злетіли догори й розчинилися в небі.

– І окрема тема, якщо церковний апарат і апарат державний домовляються й стають бізнес-партнерами. Починають спільно витискати з людей гроші й залишки непокори.

— Та від початку історії людства не було жодної держави, яка не підтримувалася б церквою. І церква багато в чому залежить від держави.

— Це точно, так. Але нормальні країни якось балансують, знаходять компроміси, і врешті люди живуть нормально й спокійно. Церква сама по собі не страшна, правда ж? Ну, анафема, гаразд. Але гарантії того, що загробне життя існує, немає. Тому людина їсть, подорожує й кохається під анафемою так само легко, як і без неї. Це справа вже персонального сумління й нічого іншого. Держава теж. Для того, аби бути покараним законом, треба зробити щось, що не вкладається в загальноприйняту систему цінностей. Хуліганство, крадіжка, убивство, шахрайство. Але коли до цього цирку з прокляттями від імені Бога долучається державний апарат із його карним кодексом, пенітенціарною службою й проплаченими засобами масової інформації, то будь-яке слово стосовно того, що хтось перегинає палицю, робить тебе не ворогом абстрактного і далекого Бога, а персональним недругом уряду країни. І те, що у твоєму конкретному випадку Конституція дає тобі право свободи слова й совісті, уже не цікавить нікого, бо коли церква бере участь у «розпилі» грошей, ці два надзвичайно важливі пункти забуваються, наче їх і не існувало. А це вже смердить інквізицією, чи не так?

– І що, в Україні все так погано? — нажахано дивилася на розбурханого Романа Кохановська. — Я не помітила цього, коли жила у Львові.

— В Україні, як на мене, стерпно. Але в нас є чудовий сусід, який нам нав’язливо експортує все, починаючи від цукерок і завершуючи поглядами на стосунки з Богом.

Кохановська на знак справжньої, братської любові до згаданих сусідів похмуро кивнула й запитально подивилася на Романа.

— То що далі? Що буде далі?

— А мені звідки знати? Я ніхто, я утікач, причому доволі незграбний, раз уже розгубив на півдорозі всі свої пожитки. Але сподіваюся, цей експорт припиниться невдовзі. Як на мене, він Україні приносить більше шкоди, аніж користі. А якщо ні, то за якісь років десять в Україні кидатимуть до в’язниці навіть за найменший вияв непокори, а не за танці, влаштовані на олтарі. Усім же відомо, що виконавча влада в колоніях завжди жорстокіша й безглуздіша, ніж у центрі.

— Так?

— А ти хіба не помічала? Це називається «синдром вахтера». Показує, що навіть маленька влада рідко міняє людину в кращий бік.

— Хм, цікаво. Почитаю щось про це у вільний час. Аґнєшка дістала з торби нотатник і зробила собі позначку, аби не забути.

— Але чекай… ти казав про танці в храмі. Це ти про тих ідіоток, які влаштували балаган у церкві в Москві? Я дивилася на YouTube, це жахливо!

— Про них теж, так. Як на мене, їхня найсерйозніша провина в тому, що вони не вміють ані танцювати, ані співати, ані грати на гітарах. Вони це роблять насправді жахливо, визнаю. Хоча вони ж панки, що з них узяти? Але їхня геніальність у тому, що вони навіть із такими мінімальними вихідними даними показали світові, що Бог, якого так наполегливо піарить православна церква, живе не по-християнськи. Він не знає, що таке прощення, він абсолютно несамокритичний, а відсутність самокритики — це риса людей, які далекі від самодостатності. До того ж він нетерпимий і закомплексований і всупереч християнській моралі не підставляє своєї другої щоки, а валить того, хто скаже йому слово, не узгоджене зі сценарієм, на підлогу й добиває молотком правосуддя.

— Ти якось це все описуєш дуже похмуро й однобоко.

— Не більш однобоко, ніж ти мені два тижні тому розказувала про кохання, яке можна зобразити елементарними графіками, чи не так?

— Я тобі про кохання казала, як я його розумію! — скрикнула полька.

— А я тобі кажу те, що думаю про церкву.

— А як тобі таке: вони наплювали на людську віру!

— Ні! У тій пісні жодного слова поганого про віру нема! Вони наплювали на церкву, яка викачує з людей гроші! На релігію, яка туманить їм голови!

— Себто ці дурепи намагалися відкрити простим людям очі, а люди їх заплювали?

— Щось на зразок того. І повір, кількість тих, хто їх заплював, поки що приблизно дорівнює кількості тих, хто з них витирав оці плювки. Але тут ми знов-таки кажемо про втручання держави. Мітинги на підтримку дівчат розганяли не загони з паламарів, а бійці спецпідрозділів. Людей не в церковні пивниці, повні вина й золота, кидали відбувати адміністративні покарання, а в справжні тюрми, які є державною власністю.

— Ну, може, ти в чомусь і правий… — нарешті набридло сперечатися з Романом Кохановській.

— Ті, хто каже правду, Аґнєшко, рідко бувають зрозумілі середньостатистичним людям, особливо якщо дійсність формується невпинною й добре прорахованою брехнею, а правду висловлено в такий різкий спосіб. Християнство саме так і починалося — з переслідувань та цькування тих, хто ніс правду і світло, хіба ні? Можливо, це новий виток спіралі, якийсь початок очищення. Я так сподіваюся.

— Ага, — пожвавилася Аґнєшка. — Ти не проти релігії! Тобі не подобається стан, до якого вона еволюціонувала! У випадку з християнством — за дві тисячі років.

Роман підняв на неї очі й замислився, добираючи слова. Високо над ними завмерло темне небо, голуби повернулися до цегляного мішка, усівшись тепер на каркасі каруселі, і туркотіли в порожнечу перед собою, від чого повітрям котилися, відбиваючись від стін, дрібні вібруючі хвилі. Аґнєшка перебирала витонченими пальцями в кишені іриски й монети, примішуючи до загального містичного звукового тла нотки буденні та легко ідентифіковані. Роман попросив у неї сигарету й на здивований погляд відповів, що, мовляв, важко не запалити в такому чудернацькому місці.

— То ти все-таки палиш? — перепитала Кохановська.

— Ну, як тобі сказати, — Роман затягувався явно із задоволенням, мружив очі так, що Аґнєшка на мить навіть згадала про свого Пілсудського. — Узагалі-то я не палю, але часом можу викурити цигарку або навіть пачку, або кілька місяців палити, а потім перестати. У мене не формується залежності.

— Ой, я заздрю тобі трошки. Я ніяк не можу покинути, хоча останнім часом палю набагато рідше, вкладаюся в десять штук на день, а то й менше буває.

Вона знизала плечима й теж дістала собі покурити, легким невловним рухом вихопила з Романових уст його сигарету й підпалила від неї, занурившись у легку сиву хмарку.

— Ти не кидай зовсім, добре? — Роман прийняв назад із її рук свою цигарку, на одну випадкову мить торкнувшись мізинцем теплих рухливих пальців.

— Чому? — поцікавилася Кохановська, зауваживши цей дотик як щось очікуване й жадане, випадкове, але солодке.

— Не думав, що колись таке взагалі скажу, тим більше жінці, але, Аґнєшко, тобі дуже пасує паління. Ти смачно куриш, аж самому хочеться. Був у мене колись один знайомий, так він би неодмінно сказав, що треба зняти про те, як ти палиш, короткометражку.

— Романе… — тільки й видихнула вона і, несподівано нахилившись до нього ближче, втулилася обличчям йому в плече, ловлячи запахи й думки, відчуваючи навіть через светр і куртку, як у нього пульсує артерія на ключиці.

— Хей, ти чого, Аґнєшко? — Роман усміхнувся цьому вияву емоцій і завмер, не рухаючись, аби їй у тому притулянні було якомога зручніше. Голуби на каруселі теж замовкли й уп’ялися в них поглядами. — Що таке? Усе гаразд? — перепитав Роман, торкаючись її плеча.

— О так, усе цілком добре, — відповіла Аґнєшка, знову виструнчуючись і дивлячись йому в обличчя. — Ти мене зараз дуже зворушив. Неймовірно сильно й абсолютно зненацька. А мене дуже важко зворушити, Романе.

— Мене теж важко, — з розумінням усміхнувся він. — Ми ж покоління циніків.

— Та які ж ми циніки? Один у кохання вірить, інша — у Бога.

— Бог — це кохання, — сказав Роман кудись їй над вухом. — Десь колись почув цю фразу. Вона мені дуже подобається, хоча одного зі складників я не розумію й не люблю.

— Це має бути з Біблії, я також її пам’ятаю.

— Гаразд, хай буде з Біблії.

— Але менше з тим, — повернулася Кохановська до свого несподіваного зворушення, — ти мене зараз наче з ніг звалив. І до того ж це був найкращий комплімент, який я чула на свою адресу.

— Серйозно? — здивувався Роман. — І що ж у ньому такого хорошого?

— Те, що він стосується моєї поганої звички. Погані звички рідко згадуються в компліментах, ти вже мені повір.

— Вірю.

— Отже? — Тепер Кохановська дивилася на нього з очікуванням.

— Що?

— Ну, твій друг зняв би короткометражку. А ти? Ти б щось хотів?

— Наразі я б хотів тебе пригостити гарним чаєм. Мені здається, ти починаєш замерзати. — Роман узяв її руку у свою й зауважив, що пальці, які ще кілька хвилин тому були теплими, зараз на дотик як лід. — У тебе немає рукавичок?

— Немає.

— Візьми мої. — Аґнєшка не встигла отямитися, як Роман натягнув їй на неслухняні задубілі пальці свої рукавиці й усміхнувся тому, що вона зовсім не пручалася. — Давай, Кохановська, веди мене звідси до найближчого місця, де можна напитися чаю, — як наказ, пролунало у вузькому цегляному мішку.

— Ти не поспішаєш на квартиру? — поцікавилась Аґнєшка, опустивши очі.

— Усе гаразд, ходімо звідси.

— Чекай, мушу подумати, де тут є щось гарне неподалік. І вже за хвилину вони повернулися у звичайний світ, не обмежений жодними стінами, із небом безкраїм, морозним. Кохановська йшла тепер вулицею повільніше, Роман крокував пліч-о-пліч, часом дивлячись на усміхнений профіль у світлі празької вуличної ілюмінації.

— Чого всміхаєшся? — врешті не витримав він.

— Ти дуже турботливий хлопчик. Мені досі ніхто не давав своїх рукавичок. Це мило, правда, — відповіла Аґнєшка, намагаючись підлаштуватися під його темп ходи.

— Можливо.

— А ще ти дуже вміло зіскочив із теми, яка раптом стала для тебе незручна, — продовжувала вона.

— Це з якої?

— Що ти не проти релігії як такої, тобі не подобається, до чого прийшло православ’я.

— Нічого подібного! Не зіскочив! — запротестував Роман. — Ти цілком права, уся проблема для мене в тому, до чого дійшла в підсумку колись дуже світла й гарна ідея зв’язку між Богом та людиною, зокрема, що посередники стали багато на себе брати.

— Добре, на сьогодні більше про це ні слова! — тихенько засміялася Аґнєшка, ховаючи обличчя в шалику. — Ми прийшли, — раптом сказала вона, показуючи на вивіску якогось локалю.[6]

— Гаразд, ходімо, — відчинив їй двері Роман.

Це було дуже затишне місце з кількома старими масивними, але розрахованими на двох столами, де з динаміків лунала приємна музика й зі стелі лилося спокійне приглушене світло.

— Цього разу без пива, добре? — попросив Кохановську Роман.

— Гаразд, — усміхнулася вона, гортаючи невеличке меню. — Тільки чай, тим більше, що це мало не єдине місце в цій частині Варшави, де немає алкоголю.

— О, як чудово! — Роман відкинувся назад на спинку стільця. — Замов мені, будь ласка, звичайного чаю, але дуже міцного й дуже солодкого. І з лимоном.

Аґнєшка кивнула, а сама занурилася у вивчення меню. Роман спостерігав за нею, дивився уважно й навіть жадібно, на запас, знаючи, що ось мине кілька годин, а може, і менше, і вони знову розійдуться, а коли побачаться — невідомо. Він всотував у себе, мов губка, кожну з цих хвилин, сповнених спокою й звичайного життя — того, чого він давно вже не відчував з Оленою. Попри всі їхні почуття й стосунки, попри всю підтримку й розуміння, кожна хвилина разом несла на собі тавро інвалідності. Роман, само собою, давно до цього звик, але звичка лише притлумила біль і образу, і тепер, коли ті проривалися назовні, було ще нестерпніше. Він упіймав себе на тому, що дуже давно не спілкувався з нормальною, здоровою жінкою, він уникав їх, у зародку зарубуючи флірти колег по роботі та випадкових знайомих у великих ком — паніях. Уникав, підсвідомо розуміючи: коли стане лицем до лиця з тим, із кого струмує життєва сила, буде важко повернутися до тихого помешкання, де чекає Олена, якій неважливо, чи горить удома світло, чи ні.

А тут ось така чудернацька Аґнєшка Кохановська, такий неймовірний збіг обставин — і до життя Романа ввалилося безпардонно й грубо те, чого він уникав довгі роки, свідомо зводячи цілі китайські стіни моральних принципів та етичних обов’язків, сподіваючись боронити їхнє з Оленою щастя, доки вистачить сил. Ситуація могла бути небезпечною для стосунків з Оленою, але в цілому він усе контролював і, схоже, отримував від цього задоволення.

Аґнєшка, вдаючи, що вивчає меню, теж думала про контроль. І не думала навіть, а радше запевняла саму себе, що вона все тримає як треба, що все в порядку і що трусить її від холоду. Усе було геть не так! Справжня, пекуча пристрасть, а не тупа хіть, пристрасть, якої вона давно не чула в чоловічих голосах, турбота, якої вона мало отримувала в житті, зіграли з нею злий жарт, і замість вдячності думки заполонило зовсім інше. Трусило її від збудження, і жоден чай би тут не допоміг. Навпаки, Аґнєшці, чутливій до смаків і запахів, від чашки чаю в присутності Романа залило б медом низ живота. Тому вона так довго копирсалася в тонкій папці, шаруділа сторінками, вивчала обкладинку та інгредієнти кожного із запропонованих у меню напоїв, сподіваючись, що солодка дражлива хвиля відкотиться, розчиниться в повітрі й можна буде справді просто попити чаю з тістечком і поговорити, не боячись тут і зараз розвалитися на шматки від бажання. Але хвиля не відступала, хоча й не посилювалася, ставши їй поперек горла, застигнувши важким каменем і не даючи дихати нормально. Рукавички Романа лежали в неї на стегнах і били струмом.

— Усе, я обрала, — видихнула Аґнєшка, зрозумівши, що відтягувати вже нема куди, і, підкликавши дівчинку з-за шинквасу, зробила замовлення.

— Зігрілася трохи? — спитав Роман, і від його дбайливого тону Аґнєшці миттю стало гаряче.

— Так-так, дякую, Романе. Уже значно краще. — Вона почала копирсатися в торбинці, проігнорувавши його праву долоню, що за секунду до того лягла перед нею на поверхню стола долонею догори, мовби запрошуючи її торкнутись. Долоня полежала нерухомо кілька секунд, а потім, не отримавши дотику, зібралася в кулак і по діагоналі відсунулася на краєчок столу.

— Як просувається написання книги? — знову спитав Роман.

— Книги? — підняла Кохановська очі. — Узагалі-то мляво, але набагато краще, аніж було, хоча б тому, що процес рухається.

– Із сюжетом визначилась?

— Загалом так. У хід пішла одна з тих схем, через які ти мене принизив минулого разу.

— Вибачай, — зніяковів Роман. — Серйозно, не знаю, що на мене тоді найшло.

— Та облиш. Усе гаразд.

— Ну, і як це буде виглядати? — поцікавився він.

— Я тобі вже пояснювала. Я собі зробила каркас історії, і тепер намотую на нього нитками діалоги, описи, розповідаю про різні цікавинки з життя героїв. Я романтичних історій ніколи не писала, бо вони зі мною не траплялися, тому не знаю, чи правильно роблю. Багато беру з власного досвіду, можна сказати, що у всіх героях є багато мене. Таке собі фіксування роздвоєння чи навіть розтроєння, якщо ми вже кажемо про трьох головних героїв, рис характеру однієї людини.

— Себто, виходить, ти пишеш про себе?

— Я б так не сказала. Я дуже широко використовую те, що пережила за свої тридцять із хвостиком, а особливо за останні найбільш бурхливі десять років.

— А всі письменники так пишуть?

— Ні, — віджартувалась Аґнєшка. — Усі письменники п’ють алкоголь і зваблюють жінок, ну, або чоловіків, — кому що подобається, — і в процесі пишуть про це книгу.

— Це ж уся література буде одноманітною, якщо так.

— А вона такою і є. Від смерті Павіча, як на мене.

— Це хто такий?

— Автор такий. Серб. Мілорад Павіч. Один із моїх улюблених письменників. Писав дуже цікаво й розмаїто.

– І від смерті цього автора вся література стала подібною? Давно він помер?

— Три роки тому.

— Чи не замалий термін, аби робити такі категоричні висновки? — здивувався Роман.

— Знаєш, Романе, якби ти був письменником, читачем або літературознавцем, ти б зараз оцінив свій каламбур стосовно смерті автора Павіча, — усміхнулася Кохановська. — Але так ось склалося, що ти не є ані першим, ані третім, лише другим, та й то не надто обізнаним. І це мене дуже тішить, я давно хочу спілкуватися з нормальною, здоровою людиною, якій мізки не з’їхали набік від книжок і всього, що з ними пов’язано. А щодо твого питання… Письмен ники помирають раніше, ніж звичайні люди. Їм на надгробках варто б ставити дату останнього твору. У випадку Павіча це буде дві тисячі дев’ятий рік. Якщо ця книга, над якою я зараз працюю, стане моєю останньою, то, хай би навіть я ще сто років прожила, на моїй могилі датою смерті варто було б зазначити рік дві тисячі тринадцятий.

— Цікавий погляд на речі.

– І дуже виважений, повір. Якщо письменник назвався письменником і прагне підтримувати це реноме, він стирає себе як людину, перестає існувати поза власним текстом, і про те, чи живий він, можна робити висновки, лише спостерігаючи за новими книжками.

— Цікаво, серйозно.

Чай так і залишився стояти неторканим. Аґнєшка розповідала Романові про дуже далекі для нього речі, але він слухав уважно, щиро намагаючись зрозуміти, що й до чого, ясно відчуваючи, що йдеться зараз про щось неймовірно важливе для неї. У цю хвилину він навіть пошкодував, що взагалі припинив читати відтоді, як познайомився з Оленою. Звісно, не до цього йому було за щоденними турботами й обтяжливим побутом.

Роман завжди вважав себе розумною людиною. Але та прірва, яку він виявив зараз між насправді розумною та ерудованою людиною, — польською письменницею Аґнєшкою Кохановською, — та справжнім собою, була приголомшливою. Романові раптом стало соромно за свою необізнаність, бо ж Кохановська, як вона стверджувала, говорила про загальновідомі речі, а він ані чорта в тому не тямив. Він ніяковів, наче біля дошки малий школяр, який не вивчив домашнього завдання.

Того вечора, сидячи з полькою за чаєм і довгими розмовами, Роман вирішив, що треба почати надолужувати згаяне. Читати, говорити про прочитане. Насамперед йому хотілося прочитати книги Аґнєшки Кохановської. Більше того, йому вже навіть хотілося, аби вона написала цю, поточну книгу, і не лише цю, а й багато-багато інших. Коли Аґнєшка про це говорила, то видавалася Романові такою захопленою, що він ясно й гостро відчував: Кохановська не існує поза своїм текстом, щоправда, не розуміючи до кінця цієї фрази. Чай холонув, а повітря між ними ставало все більш теплим і приязним. Аґнєшка вже не ігнорувала його рук, якщо він клав їх долонями догори на стіл, а делікатно торкалася ліній життя й серця подушечками пальців, погладжуючи й умираючи від збудження, але навчившись із цим дихати й не здригатися від кожного доторку, як від електричного розряду. Роман дивився на неї спокійно й по-справжньому зацікавлено, пропонуючи на доторк свою долоню з гідністю, повагою до неї й чоловічою впевненістю в собі, що заводило Аґнєшку ще більше.

Вони так і просиділи кілька годин, перемовляючись і обмінюючись поглядами, торкаючись і слухаючи одне одного, встигнувши перемолоти безліч тем і стати набагато ближчими. Їхню розмову перервала молода офіціантка, торкнувшись Романового плеча, від чого Аґнєшкою пробігли дрижаки, а очі хижо заблищали.

— Вибачте, ми зачиняємося вже, — повідомила вона, і Роман з Аґнєшкою здивовано перезирнулися.

— Нічого собі, — присвиснув він, беручись нарешті до чаю, який вистиг іще кілька годин тому.

— Дякую, пані. Ми зараз підемо, — процідила офіціантці Кохановська крізь зуби, ледве стримуючи лють, яка, утім, моментально вщухла, варто було лише дівчині відійти від Романа на крок.

Вони швидко випили холодний чай і, забравши тістечка із собою, вийшли на вулицю. Була глибока ніч.

— Я й поняття не мав, що так пізно вже, — промовив Роман, слухаючи, як десь годинник відбиває першу ночі.

— Я теж, — погодилася Аґнєшка. — Романе, я йду додому, а тобі на квартиру прямо цією вулицею, — показала вона напрямок, — утім, я думаю, ти вже трохи орієнтуєшся, не заблукаєш.

— Так, звичайно, — погодився Роман. — Дякую за вечір. Я давно так не відпочивав.

— Немає за що, — всміхнулася йому Кохановська, простягаючи конверта. — Я тобі дам знати впродовж тижня.

— Добре, що не двох.

— Усе, бувай, па! — Вона наостанок провела пальцями йому по долоні й швидко пішла порожньою вулицею, поки він не згадав про рукавички.

Роман вдав, що справді про них забув. Повернувся на Зомбковську зовсім змерзлий, нечутно, мов кіт, шмигнув до квартири, роздягнувся й прослизнув до Олени в ліжко. «Добраніч, Аґнєшко», — видихнув у тепле повітря й моментально заснув, зігрітий Оленчиним тілом і ковдрою.

Легкість

Важка металева куля нерухомо лежить на рівній поверхні, що спирається на одну точку опори, лише коли система врівноважена. Достатньо найменшого стороннього впливу на цей механічний організм — і він виходить із ладу: поверхня хилиться й починає хитатись, куля спершу ледь помітно, мовби балансуючи в нерішучості, а згодом і цілком упевнено залишає стан рівноваги й котиться, врешті-решт із гуркотом падаючи на підлогу, а точка, завдяки якій існувала рівновага, перестає нею бути. Так само і світ Романа втратив рівновагу під впливом кількох зустрічей з Аґнєшкою. Цей світ нахилився й затремтів, аж поки в якийсь момент не стало ясно, що всі думки, мов та металева куля, так чи інакше в підсумку котяться до Кохановської.

Наступного ранку по їх передріздвяній зустрічі Варшаву засипало снігом. Роман за звичкою останніх днів прокинувся дуже рано, постояв під душем, відчуваючи, як гаряча вода наповнює теплом та радістю і як чергова брехня, що від вечора встигла вже й затверднути, мов бруд, під її струменями лущиться й облітає з нього, як срібляста фарба із забутих, непотрібних пам’ятників, і з приємним дзюрчанням стікає до каналізаційного отвору. Потім напився міцної кави, спостерігаючи, як на ще темну вулицю виїжджає снігоочисна техніка, як сторожко, аби не збудити чутливих до звуків пражан, просувається Зомбковською, відкидаючи на тротуари гори снігу, і зникає за рогом. Посидів трохи з фотографіями, покопирсався в книгах, сподіваючись почитати щось українською, але нічого не знайшов. А потім, знудившись, швидко вдягнувся, узяв гроші і, маючи намір прогулятися до цілодобового магазину за кілька кварталів від помешкання, вислизнув на сходову клітку, не видавши при цьому жодного звуку.

Просто під дверима, піднімаючи дашок їхньої поштової скриньки, стояла Аґнєшка Кохановська з папірцем у руці. Була вся засніжена, заспана й розпатлана. Вона спершу не зрозуміла, що відбувається, вирячила на нього свої величезні очі та так і застигла, зовсім розгублена. Виглядала, як кишеньковий злодій, упійманий на гарячому, якраз у найвідповідальніший момент, коли рука вже влазить у кишеню, але навіть не встигла намацати гаманця, а отже, тікати сенсу немає. Тільки-но розтулила рота, аби щось сказати, аж раптом Романові під горло з легенів вдарила хвиля радості, якою він мало не вдавився. Він схопив Аґнєшку за руку, і вони прогуркотіли сходами донизу, і лише там, у внутрішньому дворику, опинившись на безпечній відстані від сплячої Олени, вибухнули сміхом. Спершу зайшовся реготом Роман, а Аґнєшка, дивлячись йому в обличчя, не могла відійти від шоку, але вже за півхвилини реготала разом із ним, навалившись спиною на двері під’їзду.

— Слухай, це неймовірно, — крізь сміх ледве вичавив із себе Роман. — Давай, показуй, що там у тебе в записці.

— Не покажу, — раптом засоромилась Аґнєшка і сховала кулачок із папірцем до кишені.

— Та годі тобі, — реготав він далі. — Що вже там, показуй!

Десь високо, здається, під самим небом, із тріском відчинилося вікно і злий чоловічий голос закричав їм щось образливе, судячи з тону і кількох слів, що Романові нагадали матюки. Вони з Аґнєшкою шаснули, мов коти, до брами, яка виходила на Зомбковську, але на вулицю не вибігли, так і залишилися стояти там, невидимі й щасливі.

Усе відбулося просто й невимушено: Роман потягнувся їй до кишені, де Аґнєшка сховала кулачок із запискою, перехопив зап’ястя, від самого ранку тепле, аж тут Кохановською пробігло тремтіння, вона відкинулася назад на стіну, легко тягнучи його до себе, і наступної секунди вони вже терлися кінчиками носів, усмішками, а потім Роман легенько торкнувся Аґнєшки, обережно впіймавши її нижню губу своїми, а та у відповідь, ні про що не здатна думати, спрагло його поцілувала.

Перший поцілунок із людиною завжди є найсолодшим і триває мало не цілу вічність. Не одна вчена голова закрутилася від намагань пояснити це, зрозуміти й висловити формулами й графіками. І справді, жоден у світі фізик не розтлумачить, за якими законами материки дрейфують під ногами в закоханих і звідки в них з’являється ця страшна для простолюдинів схильність до левітації. Жоден хімік не пояснить, що за отрута виробляється в крові при вигляді бажаної людини, і так само жоден біолог не зуміє роз’яснити, як саме ця отрута впливає на людський мозок. Єдині, хто більш-менш вміють якщо не пояснити це все, то розповісти про наслідки, — це психоаналітики. Але так уже склалося, що і Роман, і Аґнєшка їм не надто довіряли. Перший через переконання, що подібні професії існують, аби видурювати гроші в слабкодухих, а друга через те, що колись мало не вискочила заміж за свого психоаналітика, але той вчасно схаменувся, затероризований молодим тоді ще Пілсудським та Аґнєщиними творчими вибриками.

Отже, ніякі науковці тут не зарадили, психоаналітики виявились незатребуваними, і ніхто так і не зрозумів, як стався цей поцілунок. Роман торкнувся зап’ястка, а тоді поринув у небуття, немов занурився під воду, звідки потім ледве вирвався, збурюючи довкола себе прозорі радісні хвилі й хапаючи ротом морозне повітря. У її зіницях за ті короткі секунди, поки Аґнєшка не примружила очі від насолоди, він устиг побачити всю безмежну чорноту, усе безкрає світло, на які вони були здатні разом.

Кохановська завмерла, обіпершись на стіну й опустивши очі долу.

– І що далі? — промовила вона, не підіймаючи голови.

— Гадки не маю, — знизав плечима Роман. — Можна прогулятися.

— Покатай мене на санчатах! — раптом підняла вона до нього лице. В очах світилася радість, вуста м’яко усміхалися.

— Де я їх тобі знайду зараз?

— Я маю із собою, з ними прийшла.

— Ти по місту на санках пересуваєшся? — поцікавився Роман.

Замість відповіді Аґнєшка тільки засміялась і потягла його за собою на вулицю, справді прихопивши із собою санчата, залишені біля входу до під’їзду. Сніг уже не падав, але його лежали цілі гори. Вони подолали кучугури на тротуарі й вибралися на проїжджу частину. Було ледве по п’ятій, більшість вікон у будинках на Зомбковській не світилися — нормальні люди ще міцно спали. Аґнєшка вмостилася на санчатах, вигукнула щось на кшталт «Хочу до Вісли!» — і Роман щосили погнав вулицею вниз, минаючи один за одним будинки та ряди засипаних по дах автомобілів. Кохановська сміялася десь позаду дзвінко й щасливо, це додавало Романові сил, і він мчав, не зупиняючись, ловлячи себе на тому, що так легко йому давно вже не біглося. Роман добіг до рогу, різко повернув праворуч, від чого розрум’янена полька мало не вивалилася із санок, лише весело скрикнула, і помчав далі. Уже на наступному розі він вибився із сил і пішов собі спокійною ходою, переводячи подих. Аґнєшка дістала сигарету з куртки й запалила.

— Хей, дітям на санчатах не пасує палити! — миттю зреагував Роман.

— Ти жартуєш? — відгукнулася вона. — Це потужніше за секс, я мушу запалити!

— Я не знаю навіть, що тобі на це сказати, — засміявся Роман і знову гайнув передсвітанковою Прагою до річки, униз вулицею.

За той час, що Роман мешкав тут, він уже достатньо добре орієнтувався в околицях і відразу взяв правильний напрямок. Вісла зараз була ліворуч, і якщо пробігти кілька вулиць, можна вискочити до великого парку, у кінці якого розпочинався міст, що ним Аґнєшка завезла їх на Прагу. «Дивно, а до цього моменту в мене й думки не виникало, що за річку теж можна якось вийти погуляти», — майнуло в голові в Романа. Цей район Варшави виявився таким самодостатнім і комфортним для них з Оленою, що в нього й справді не зринало жодних помислів про виправи на «велику землю» за Віслою. Та й робити там було нічого.

Вони минали парк, наближаючись до набережної. Перші перехожі неодмінно оглядалися на них, — хто з усміхом, хто з досі невиспаним нерозумінням. Коли двоє дорослих поводяться, як діти, це викликає категоричну реакцію — або роздратування, або усмішку. Рідко коли трапляються ті, кому це насправді байдуже. Їх просто не возили на санках у дорослому віці. А шкода — це допомогло би декому позбутись якщо не проблем, то принаймні поганого настрою.

Роман остаточно вибився із сил на початку парку і йшов, думаючи про гарячу каву, хоч і розумів, що про це годі навіть мріяти. Година була рання, місто досі спало, та ще й кіоски засипало снігом до половини, і поки це все розгребуть, мине ціла вічність. Аґнєшка ні про що не думала, у неї справді стався напад дитячості, такий властивий іноді творчим особам, як і всі інші напади, відомі науці. Аґнєшка Кохановська, авторка кількох поетичних збірок, письменниця, доволі відома вже і своїми прозовими роботами, перекладачка, цілком доросла й часом аж надто виважена молода жінка, з тих, що кохання малюють графіками, а пристрасть вираховують за формулами, — ця ось Аґнєшка Кохановська, їдучи на санчатах за спиною Романа, уявляла себе паровозиком, час від часу випускаючи в небо над Прагою хмарки ментолового сигаретного диму й тихенько, аби не почув Роман, шепотіла собі під носа з дитинства всім відомий ритм «чух-чух».

Вони дійшли до води, і паровозик, припинивши бубоніти свою дорожню пісню, миттю перетворився на теплу і вдячну Кохановську, яка підійшла до трохи задиханого Романа, обійняла і, розв’язавши його м’який шалик, притулилася носом до теплої шиї, торкнулася її усміхненими вустами й застигла. Небо стало світлішим, з того боку, звідки вони зараз прийшли, на Варшаву вже наповзав ранок.

— Дякую, Романе, — видихнула вона йому кудись під вухо. — Мене років зо двадцять ніхто так не возив.

Роман у відповідь трохи відхилився від неї, провів вказівним пальцем по холодній щоці й легенько поцілував. Аґнєшка замружила очі й потяглася до нього губами, але Роман, граючись, відхилився знову, поцілував їй щоку, потім мочку вуха і взяв її руки своїми. Аґнєшка тільки задрижала, замовкла, переставши навіть дихати, але вже у відповідь на наступний дотик шепотіла йому щось польською, особливо, напевно, не стримуючись і не задумуючись над сказаним. Роман не розумів жодного слова і вперше про це жалкував. Раптом з-за важких хмар, що вночі закидали снігом усе місто, порснули перші сонячні промені… Вони ковзнули по передмістях, потім освітили захеканих Романа з Аґнєшкою, що цілувалися так жадібно й захоплено, аж у якийсь момент забули, що треба дихати, потім пробігли засніженою Віслою й розплескалися на Старе Місто.

— Треба вже йти, — першим отямився від солодкого небуття Роман.

— Та треба, справ по горло, — знехотя погодилася Кохановська, яка не мала жодних планів на сьогоднішній день.

Вони поверталися на Зомбковську, ідучи плечем до плеча й перемовляючись, санки волочилися на повідку за кілька метрів позаду них, як втомлений пес, загрузаючи в замети і часом не слухаючись свого господаря.

— Ти багато вже тексту написала? — поцікавився Роман, коли вони вийшли на Зомбковську.

— Ну, трохи написала. Може, п’яту частину із запланованого. А що?

— Така справа… я хочу вивчити польську.

— Навіщо тобі? — здивувалася Аґнєшка.

— Я хочу навчитися читати польською, хочу прочитати твої попередні книги, а потім і цю, яку ти пишеш зараз. Я підозрюю, що вона може бути гарною.

— Це приємно, дякую.

– І, крім того, я хочу знати, що ти кажеш, коли щаслива, — підняв на неї очі Роман.

— Коли це я здалася тобі щасливою? — тепер уже вдавано здивувалася Кохановська.

— Коли я тебе цілував, ти шепотіла польською. Щаслива людина ніколи себе не контролює, тому завжди говорить лише рідною мовою.

— Ти ба, який знавець, — зніяковіла Аґнєшка. — Добре, я тобі дам підручник і словник, у мене є, та й учися собі. Часу в тебе достатньо.

— Гаразд, дякую. Так а що там на тому папірці написано було?

— На якому?

— На тому, який ти до скриньки не встигла вкинути.

— Та нічого особливого, — знизала плечима Аґнєшка й простягнула йому видертий із її блокнота аркушик. — Лише «Дякую. Сподіваюся, скоро побачимось знову».

— Побачимось, побачимось, — шепнув їй на вушко Роман і, розвернувшись, швидко зник у прямокутнику брами, повертаючись до свого звичного світу, який був ненадовго залишив. Аґнєшка постояла хвилинку і теж пішла до себе годувати Пілсудського.

Вона й справді занесла книжки наступного дня. Прийшла рано-вранці, майже пізно вночі, коли у квартирі, де мешкали Роман з Оленою, була цілковита тиша. Принесла словники й граматичні довідники, акуратно поклала під дверима — так, щоб Роман неодмінно їх побачив, але й щоб Олена не наштовхнулася ногами, виходячи з помешкання; закинула до скриньки записку з побажанням доброго ранку й обережно спустилася на вулицю.

Від тієї зустрічі вони перетиналися майже щодня, хоча б на кілька секунд. Роман зустрічав її на вулиці, коли гуляв з Оленою, знаходив Аґнєщині записки в скриньці, іноді бачив під ліхтарем біля входу до фабрики Конесера, просто навпроти їхніх вікон. І він привітно махав їй рукою, на що вона неодмінно усміхалася, теж махала рукою і йшла в справах, щасливо підстрибуючи. Власне кажучи, справ вона мала рівно стільки ж, як і раніше. Писала, курила, годувала Пілсудського, дрімала з ним на канапі, готувала їсти собі, знову писала, писала, писала, заварювала чай і курила. Тільки тепер у це вклинилися щоденні, щонайменше одноразові прогулянки під двері своєї старої квартири, де вона могла зустріти Романа. Побачити його хоча б і в компанії Олени, упіймати усмішку, хоча б і за шибкою, а іноді й перехопити Романа на півгодини, коли той вибирався до магазинів чи ще кудись. Він ставився до неї щоразу приязніше, торкався дедалі делікатніше і вже, здається, знайшов кілька головних точок, котрі лише можна відшукати на одягненій жінці, від торкання яких по тілу пробігають солодкі хвилі. І він торкався її, не знати, ненароком чи навмисне, торкався щоразу, як зустрічав. Їхнє спілкування в одну мить раптово стало неможливе без дотиків.

Аґнєшці його пальці нагадували пальці піаніста — настільки плавно й вишукано вони перебігали відкритими ділянками тіла, настільки лагідно торкалися зап’ясть і шиї, так уміло зісковзували часом під шалик на теплі ключиці, що вона й справді іноді почувалася дорогоцінним, уміло налаштованим і добре доглянутим інструментом, що ладен був видати будь-які звуки, зіграти які хочеш симфонії й концерти в тандемі зі своїм майстром-музикантом. І якби Романові щось було чутно за ритмічним буханням крові в голові, він неодмінно зрозумів би дивну річ: шкіра Аґнєшки тихенько співає в його присутності. Торкаючись, він знаходив в Аґнєшці існування таких співзвуч і частот, про які вона навіть не підозрювала, та й передати не могла людським голосом, лише в найсолодші моменти збиваючись на тихий стогін. У більшості випадків Роман ловив цей стогін вустами відразу на виході, і від цього йому паморочилося в голові.

Раз на тиждень вони вешталися містом цілий день, заглядаючи до найвіддаленіших празьких закамарків, рахуючи котів, яких зустрічали, зазираючи мало не до кожного подвір’я, проходячи вулиці вздовж і впоперек. Прага відкривалася Романові. Усе більше відкривалася Романові й Аґнєшка. Він чимдалі краще орієнтувався в назвах вулиць, у розташуванні локалів і просто цікавих місць, а вона все менше носила на собі одягу. Уже за кілька тижнів, сидячи вранці над альбомом із фотографіями й польською граматикою, він раптом зрозумів, що кудись зникли її грубі светри й теплі в’язані шалики, у яких вона ховалася ще на початку січня, і що на зміну їм прийшли спершу кардигани й тонкі гольфи на довгий рукав, а останнього разу, коли вони зайшли десь випити чаю й Аґнєшка зняла куртку, під нею взагалі виявилася лише зелена футболка. Роман не знав, як це пояснити, міг лише здогадуватись, але нічого конкретного вигадати не вмів.

А все пояснювалося максимально просто: Аґнєшці ставало поруч із ним дедалі тепліше, а часом навіть і зовсім гаряче — ось і вся таємниця. До того ж весна цього року настала неочікувано рано: уже наприкінці січня ртуть у термометрах застигла на позначках вище нуля, і, попри скептичні прогнози польської метеорологічної служби й недовірливі зітхання довгожителів, так і не опустилася нижче аж до кінця зими. Писалося їй тепер легко. Роман надихав і підтримував, розпитуючи про сотні дрібниць картинки, яку вона вимальовувала своїм текстом, цікавився тим, що вона писала, і слухняно довбав польські граматичні таблиці та словники, сподіваючись колись прочитати її писанину. Цей останній факт зворушував Аґнєшку несамовито, бо вона знала, що він вчить її мову лише для того, аби її розуміти. Говорила вона до нього тепер майже завжди тільки польською, писала записки, що стали їхнім щоденним ритуалом, теж польською. І хоч він мало що розумів зі слів, дотики заміняли більшість вербальної інформації, а отже, усе було більш-менш у порядку. Та й вона сама захопилася ідеєю навчити Романа польської й допомагала йому в цьому починанні, як тільки могла.

Він заговорив її мовою ближче до середини лютого, коли з вулиць зійшов останній сніг, лише де-не-де залишивши по собі озерця важкої талої води, де колихалося вологе варшавське небо й піддашшя кам’яниць, зрідка зникаючи, закриті швидкоплинними людськими силуетами. Кілька десятків ранків, проведених наодинці з підручником польської та простими книжечками, які йому принесла Кохановська, дали свої результати: він почав незграбно вимовляти шелесткі польські слова, з диким акцентом, неправильно розставляючи наголоси та інтонації в смислових фразах. Від самого початку його стосунки з польською мовою скидалися на зваблення й шпигунство. У невпинному потоці суцільного, наче радіодинамік на міжстанційному діапазоні, шуму й тріскотіння, він, як радист-самоучка, вишукував якісь таємні шифри, заховану від нього інформацію й намацував вразливі точки, що ставали мовби відправними пунктами, завдяки яким можна було рухатися далі. Він воював із польським текстом: насуплені латинські літери ворожо дивилися спідлоба в дитячі східнослов’янські очі, дуже неохоче поступаючись крихтами сенсів і значень, прояснюючись повільно, лише під тиском його впертості та бажання їх розуміти. Роман і справді поводився з польськими текстами терпляче і з вогником, як досвідчений коханець: у перші дні вихоплював із них лише окремі, зрозумілі для нього слова, довго їх смакував, катав на кінчику язика, ковтав із кавою й молоком, засвоював, засинав із ними, вплітав у каркас тексту та власної системи уявлень про світ, шукаючи українські відповідники, навчаючись розуміти зміст і настрій коротких історій із книжок, які він знайшов на Зомбковській, лише по кількох ключових словах. А далі, коли минув перший період знайомства, навчання пішло ще швидше, слова вже давалися йому легше. Відтепер вони, розніжені його увагою, слухняно складалися в речення й абзаци, самі ластилися до нього, не відпускаючи, певно, ні на хвилину і влаштовуючи в його голові цілі маніфестації під час сну. Щоразу після таких ночей Роман прокидався з дедалі ліпшим розумінням польської мови й дедалі сильнішим бажанням заглиблюватися в ці солодкі лінгвістичні матерії. Серед польських літер у нього навіть з’явилися свої улюбленці: «ą», яка нагадувала малого пузатого бегемотика зі смішним хвостиком, та «ł», яка вимовлялася так смачно, що він щоразу ковтав слину, натрапивши на неї в тексті. І ось одного дня в безперервній тріскотні, шелесті й шумі, яким була для нього польська мова зовсім недавно, Роман ясно почув нотки делікатні, тендітні та звабливі. З усіх польських текстів, що були в межах досяжності, разом осипалася зашкарубла шкірка, зісковзнула, як білизна з приємної на дотик, наче шовк, жіночої шкіри, і йому дрібно завібрувало в грудях від розуміння того, що він уже зуміє сказати Аґнєшці при зустрічі щось її мовою, знаючи, наскільки це її зворушить. Весь вечір після цього він упівголоса, аби не почула Олена, репетирував інтонації і слова, які хотів сказати, по можливості намагаючись здихатися доволі виразного акценту.

І коли одного з дощових лютневих вечорів Кохановська перехопила Романа дорогою до магазину, той у відповідь на її неодмінне українське «привіт», яким вона вітала його завжди незалежно від того, якою мовою говорила, притулив її до себе і, відкинувши пасмо неслухняного від такої погоди волосся, шепнув їй на вушко:

— Cieszę się, że mnie tu teraz złapałaś. Stęskniłem się, bardzo.

— A ja za Tobą też, wiesz,[7] — прошепотіла йому у відповідь Аґнєшка, і він відчув шкірою шиї усмішку. Та вже наступної миті вона рвучко відштовхнулася від нього й заскочено дивилася йому в обличчя, трохи не в собі від таких теплих і зграбно вимовлених ним слів її рідної мови.

Роман стояв і щасливо всміхався їй, а Аґнєшка Кохановська зворушено гладила його пальцями по мокрій долоні, розуміючи, що ніхто й ніколи досі не давав зрозуміти їй так просто й чітко, як сильно її цінує. Від розуміння цього нескладного факту десь під нею пролунав дивний звук, і світ її, як і Романів світ за кілька тижнів до цього, дав тріщину й остаточно похилився, просідаючи, мов сніг, під вагою ніжності і вдячності.

І поки ці двоє балансували, наче циркові акробати, на тонких линвах своїх нових відчуттів, Олена залишалася єдиною, хто міцно стояв на ногах. Коли Роман повернувся до неї вранці на Різдво, уже після прогулянки з полькою, він усе їй пояснив, мовляв, учора довелося затриматися, а сьогодні рано прокинувся та й сходив трохи по магазинах, тим більше сніг випав, дуже красиво на вулицях. Вона почувалася абсолютно щасливою, задоволеною й потрібною, перебування в Чехії влаштовувало на всі сто і кращий розвиток подій годі було й придумати. Найбільше вражало те, що Роман ставився до неї тепер ще більш лагідно, ніж завжди, ще більш турботливо й уважно. Він став веселішим, постійно вигадував якісь кумедні слова і прізвиська Олені, від яких їй хотілося смія тися й обіймати його. Завжди холодні Романові руки через місяць перебування в Празі стали тепер значно теплішими.

— У тебе теплі пальці стали, це так дивно. Я тебе вісім років знаю, у тебе руки завжди мерзли, — казала йому Олена.

— Я просто тепер завжди ношу рукавички, — відповідав Роман, пригадуючи, як Кохановська хухала йому на долоні.

— Коли я тримаю тебе за руку, то відчуваю, що ти без рукавиць.

— Триматися за руки, не знявши рукавичок, — це блюзнірство.

— Напевно. Напевно, це на тебе так Прага впливає, — усміхалася Олена.

— Так-так, швидше за все, Прага.

І вони знову без кінця кружляли вулицями, скидаючи із себе залишки зимового настрою, як одяг після важкого й довго дня. Роман вигадував сотні історій про місця, якими вони ходили, безсоромно видаючи їх за празькі міські легенди й кажучи, що вони дуже відомі по всій Чехії і їх активно розповідають туристам. Олена слухала, роззявивши рота, — у її уяві Прага поставала містом зовсім уже незвичним і магічним, тільки сповненим не казкової магії, а звичайного чародійництва на щодень, містом, виплетеним, наче серветка, з тонких ниток побутового шаманства і вмілої ворожби, містом-павутиною, яке ловить у свої тенета все найкраще, що тільки можна уявити і, як можна було б передбачити, уже не відпускає.

Та Олені тепер і не йшлося про те, аби бути відпущеною. Від другого тижня перебування в Празі вона багато думала про те, як би тут залишитися не на півроку, а набагато довше. Роман явно змінився, хоча й не надто кардинально, але в кращий бік, у поведінці з’явилося щось нове, збуджуюче та інтригуюче, і це не було схоже на якусь маску, яку він вдягнув на новому місці. Сама шкіра його стала іншої фактури, а голос — нижчим і впевненішим. «Це все Європа, просто Європа. Він почувається тут вільнішим, а я — з ним разом. В Україні наші стосунки лише руйнувалися б, а тут, бач, міцнішають», — думала Олена щодень упевненіше, засинаючи біля Романа. Весна вкладалася до їхнього ліжка, немов кошеня, від чого засинали вони невагомо й радісно.

Смуток

А ось уже і квітень підкрадався й цілував оголені шиї, вільні навіть від найлегших хусток. В останній тиждень березня Олена раптово посмутнішала, зрозумівши, що половина з відведених шести місяців уже минула, що вони з Романом перетинають зараз екватор і надалі в її думки вриватиметься гірке усвідомлення того, що кожен наступний, нехай і щасливий день може наближати їх до фіналу цієї казки. А поза казкою, яку відвідав одного разу, життя, як відомо, немає.

Роман виходив на роботу тепер набагато частіше, ніж узимку. Очевидно, Ярославу треба було все більше допомоги. Олена залишалася вдома сама, і дні минали одноманітно і спокійно.

Вона почувалася хороброю дослідницею, що навпомацки вивчає загадкову terra incognita,[8] щохвилини наражаючись на страшні небезпеки й щоразу виходячи переможцем із коротких, але часом болючих зіткнень.

Насамперед Олені йшлося про те, аби пересуватися квартирою, не чіпляючи нічого, зберігаючи рівновагу. У самих кімнатах вона ще якось могла дати собі раду, ідучи обережно і повільно, обмацуючи руками повітря попереду себе, а ногами ступаючи так, ніби щосекунди під стопою могла клацнути протипіхотна міна. Так чи інакше, кімнати для неї не були проблемою. Вона добре вивчила розташування меблів і тепер нізащо не наштовхувалася на шафи чи кріселка, на старий телевізор або дивани. У кухні їй було комфортніше, бо значну частину вільного простору посеред кімнати займав обідній стіл. Олена впиралася в нього руками і, маючи таку опору, легко пересувалася від шафки з посудом до холодильника, від холодильника до газової плити, від плити до раковини, від раковини до дверей, а там знову до шафки з посудом.

Справжніми її ворогами несподівано стали поріжки, які підіймалися на кілька сантиметрів від підлоги при виході з обох кімнат. У їхній квартирі в Дніпропетровську Роман вирішив цю проблему кардинально й просто: коли Оленка втретє перечепилася через поріг і розквасила собі носа, впавши на підлогу, він видер ці поріжки з підлоги до бісової мами й забив розкурочені місця дошками в рівень із долівкою. Тут помешкання було чуже, і Роман не міг вирішити все таким чином. Оленці нічого не залишалося, як ходити обережніше, міцно тримаючись за стіни, чого вона в добре вивчених помешканнях ніколи не робила. Але щоразу у дверях, коли їй думалося, що перепону вже подолано, поріг знову виростав перед нею й дівчина боляче билася ногою. Іноді навіть падала, і тоді роняла сльозу, потираючи забиту колінку. Щоправда, сльозу не болю, а лише розпачу. Навесні Оленка мала добряче побиті під час ходіння кімнатами пальці ніг і дратувалася, що не в змозі запам’ятати таких елементарних речей, які людина в її становищі мусить запам’ятовувати.

А поза цією війною з клятими порогами нове помешкання давало їй багато нових запахів, звуків і тактильних відчуттів, що залишаються на подушечках пальців, як дрібні краплі води після вмивання. Та попри все, Олені було однозначно затишно. Вона вмикала собі музику на старезному програвачі, сідала біля відчинених Романом вікон, їла приготовані Романом обіди й чекала до вечора в залишеному Романом на цілий день ліжку, слухаючи весну, що лилася до помешкань із празьких вулиць. Їй було спокійно й мило від згадок про його ранкову турботу і млосно від передчуття турботи вечірньої. І коли коханий повертався, він цілував і пестив забиті коліна й пальці, вони неодмінно вечеряли разом, потім хоч ненадовго виходили на прогулянку і врешті влягалися спати, переплівшись, мов корені старого непорушного дерева в міському парку. Олена називала це спокоєм і щастям.

А ось Роман ніяк не наважувався це називати, він жив подвійним життям, і на його старому боці намагався говорити поменше, аби не виказати своїх переживань і думок. А думок було достатньо. Одного разу він навіть виписав їх усі на папірець, поклав перед собою на столі й розбирався, що й до чого. Виходило дивно — ці дві жінки збурювали в ньому абсолютно різні почуття, але підсумок тих почуттів був однаковий — прив’язаність. Десь у глибинах свідомості вже з’являлися думки, що він грає в небезпечну гру і контроль над її перебігом помалу втрачає. Але зі своїм спокійним, філософським настроєм спостерігав, що його поступово підштовхує до необхідності вибору, як до прірви. «Врешті-решт, — думав Роман, вкотре проглядаючи альбом Кохановської, — коли наближатися до прірви, як не посеред весни?»

А може, і справді вся річ була виключно у весні? Особливо для Романа, бо від самого дитинства це була пора, коли він залишав свою стару, потерту й потріскану шкіру і молодою, вразливою, поки що м’якою всотував нову, запаморочливу красу навколишнього світу. Зі свого раннього дитинства він найкраще пам’ятав саме весну — усі інші сезони були затерті і неясні, за винятком хіба сніжних зим, що в його уяві й життєвому досвіді поставали виключно передвісниками оновлення, тому минали не так тягуче і байдуже, як літо й осінь.

— Тобто ти хочеш сказати, що все важливе, по-справжньому важливе сталося з тобою навесні? — перепитувала Олена, коли він поділився з нею цим своїм спостереженням. — А можеш конкретно щось пригадати?

— Звісно. Наприклад, у чотири роки я зрозумів, що коли в березні сходить сніг і земля стає чорною, у небі раптом з’являється багато птахів.

— Цікаво. А ще?

— Багато чого. Але в мене щовесни стається щось таке, що робить мій світогляд ширшим. Починаючи від того, що навесні можна не носити вже шапку і не взувати важкі чоботи, до того, що в моєму житті з’явилися дивні ритуали. Наприклад, у квітні я роблю вдома генеральне прибирання, потім перевертаю всі стільці в хаті ніжками догори, сідаю на підвіконня ногами на вулицю, вмикаю одну з пісень Дженіс Джоплін і запалюю першу й часто останню на рік сигарету. Ну, ти в курсі…

— О, так, я в курсі, — сміялася Олена, притуляючись до Романа. — Але ось зі мною ти познайомився не навесні.

— На кожне правило існують винятки, — віджартовувався Роман і тягнув її за руку до кухні, де садовив на стару радіолу, що слугувала стільцем, а сам займався обідом.

Олена майже завжди сиділа поряд, коли він готував. Кухня наповнювалася запахами, звуками й радістю. Роман мугикав собі під ніс якусь чергову пісеньку, але в самий розпал процесу ставав напруженим і зосередженим, а водночас таким легким, що кроки набували невагомості й беззвучності, як у квартирного крадія. Олена могла знати, де він знаходиться, лише з брязкання начиння й випадково сказаного ним слова й повертала за ним голову, немовби боячись випустити його зі своїх радарів, щохвилини бажаючи пересвідчуватись, що він поруч. А Романові в такі моменти зовсім і не залежало на втечі — він був диригентом Великого Кухонного Оркестру, рухався рвучко й виважено, мов хижак, весь поглинений полюванням, він керував водночас усім, і повітря під його рухами починало дрижати, сповнюючись апетитними й смачними запахами.

— Наш сотий обід на Празі! — вигукнув він трохи згодом, підносячи келих із вином, коли вони нарешті всілися до столу.

Дзенькнуло скло, задзвеніли виделки й ножі, і Олена підвела до нього голову.

— Чому «на Празі», якщо «у Празі»?

— Емм, обмовився, мабуть, — почав виправдовуватися Роман. — Чехи часто так говорять, мови відмінні.

— А ти знаєш, Ромцю, я собі по-іншому уявляла чеську мову. Ну, ми коли збиралися сюди, ти казав, що в них мова красива, хоча й кумедна. А я на вулиці коли їх усіх чую, то скрізь якесь шипіння. Що тут кумедного?

— Я не задумувався над тим, — миттєво зорієнтувався брехун, — але знаєш, і правда інакше звучить, аніж в аудіокурсах. Але це, певно, завжди так у житті — не все є таким, яким уявляється.

— А, ну так, — погодилась Олена, намацуючи на тарілці зубцями виделки порізане для неї м’ясо. — Але все одно дивно. Начебто й не чеська довкола звучить.

— Та чеська, чеська, — вдавано незворушно заспокоїв її Роман.

Потім він щось буркнув на додачу та так і замовк, докоряючи собі за дурну помилку — це, либонь, уперше припустився такого промаху. Роман навіть не встиг зауважити про себе, що непогано було б думати перед тим, як говорити, а з другого боку столу пролунало:

— А залишилося вісімдесят. Або сімдесят дев’ять.

— Га?

— Я про обіди в Празі. Потім невідомо, що і як буде, — пояснила вона.

— А, ось ти про що… Ну, буде видно. Мені пощастило натрапити на Ярослава, тому в нас є гроші фактично ні за що й доволі безтурботне життя. Але ж так не триватиме вічно, правда?

— Правда. Я знаю. Я постійно про це думаю.

— Про що?

— Про Україну. Не хочу повертатися.

Роман замовк, колупаючись у салаті. По кількох хвилинах мовчання лише зміг витиснути із себе:

— Не думай про це поки. Ще рано, усьому свій час. Добре?

— Добре, добре, не буду, — Олена запевнила його жестом, знову повернувшись до обіду.

І вкотре збрехала — ні в той, ні в кілька наступних днів загрозлива, важка зграя думок не залишала її, переслідуючи навіть уві сні, набуваючи вигляду чорної хмари, що нависає над абсолютно безлюдним містом, випаленим сонцем настільки, що жовтим здається навіть повітря. Олена виривалася зі сновидінь, важко дихаючи від незбагненного жаху, а потім знову намагалася забутися, безнадійно й по-котячому вчепившись пальцями в простирадло. Роман приносив їй склянку води і гладив довге волосся, цілував втомлені сірі очі, аж поки ця судома згасала, дихання вирівнювалося й повіки опускалися під вагою нових сновидінь.

А потім він дивився на неї сплячу, спостерігав, як вона уві сні відвертається від нього, відчував, як потім несвідомо тулиться п’яточками до його литок, і усміхався гірко й задумано. Хоч як це було прикро, але, схоже, останнім часом їхні думки збігалися лише в одному — вони обоє жили в передчутті часу, коли треба буде зробити вибір на користь або повернення, або неповернення, і тут Роман почувався неясно і невпевнено. Він сумував за своєю країною шалено й щодень гостріше й не міг ніяк це в собі подолати. Він не читав новин, не спілкувався з українцями, був самотній, як повалене й забуте дерево, попри те, що постійно біля нього були або Олена, або Аґнєшка. Жодна з них, утім, не зрозуміла б його туги, і в цьому вони (якщо уявити, що ці двоє можуть бути знайомі й здатні казати щось Романові разом) були б одностайні настільки, наскільки рідко бувають одноголосними дві жінки, які говорять одночасно. Вони не розуміли, як можна так сумувати за Україною, кожна виходячи зі своїх систем цінностей і поглядів на речі. Одна тому, що все-таки була полькою, нехай і в міру, проте політично ангажованою і десь у глибині душі не проти була б, аби Польщі повернули Kresy Wschodnie.[9] Але навіть не беручи до уваги цих давніх, вигорілих політичних образ, не могла розуміти, як можна хотіти з доброї волі повернутися до країни, яка має всі шанси в недалекому майбутньому перетворитися на типову поліцейську державу. Друга мала свіжі спогади про останні кілька років життя в Україні, коли в Романа щодня все нижче опускалися руки. Олена боялася цієї електрики в повітрі, яка гнітила й принижувала. Але насамперед — добре пам’ятала, чому вони, власне кажучи, Україну залишили. І ці дві жінки добре би порозумілися в цьому питанні, зачіпаючи аспекти від геополітичних до напрочуд інтимних, вмовляючи Романа залишитись — кожна у своєму місті — Варшаві або Празі.

Але ця тема ніким не порушувалася, хоча вже й відчувалася в кожній розмові, тому Роман, начисто відірваний від українських реалій, був майже переконаний, що насправді все не так погано. Туга за Батьківщиною та відсутність інформації роблять із людиною неймовірні речі.

Час від часу Роман з Оленою йшли до будки телефону-автомата на розі Торгової та Зомбковської і звідти дзвонили батькам. Олена спершу дивувалася, мовляв, чому не можна з мобільного, але Роман вкотре брехав, ніби розбив його в друзки, впустивши на сходах, та й навіщо, мовляв, потрібний їм мобільний у країні, де вони майже нікого не знають. Олена погоджувалася й слухняно чекала, поки коханий впорається з довгим номером, а потім на кілька хвилин припадала до слухавки. Вона аж починала співати, говорячи з батьками. Ті, як завжди, почувалися добре, а ось у країні ставало дедалі гірше, і Олена тільки й могла, що радіти їхній із Романом вчасній утечі. Щоразу вона намагалася розповісти йому щось нове про Україну, але Роман неодмінно зупиняв її жестом, торкаючись пальцем вуст. Оленка замовкала, і нерозказані новини зникали в трясовинні пам’яті.

Менш ніж півроку тому вони виїхали з країни, де влада нахабно й лицемірно фальсифікувала вибори й продовжила своєю політикою дискредитувати саму ідею української державності; з країни, де спецпідрозділи міліції успішно й безкарно опрацьовують кийками студентів і жінок замість протистояти справжнім злочинцям; де люди принижені і сповнені ненависті до самого поняття «влада», що рано чи пізно призведе до краху надій цілої нації. І ось варто було прожити чотири місяці без щоденного тиску з новин, і — о диво! — Україна здавалася Роману тепер казковим королівством, де править злий володар, що сидить у своєму страшному золотому замку, захованому десь далеко, між горами, а життя його і спокій охороняє тисячоголовий вірний дракон, тільки і всього. А будь-яка навіть і найстрашніша казка перестає бути моторошною саме в той момент, коли книга закривається і відкладається на полицю. З Романом це зіграло злий жарт. Істерично затраснувши цю казкову книгу чотири місяці тому, він пам’ятав її тепер лише уривками, і в ньому оселилося дивне відчуття, що страшний замок, дракон, злий король і гори довкола нього розсиплються в порох одразу, щойно їх торкнешся. Аґнєшка під час зустрічі обережно розпитувала:

— Як настрій, Романе?

— Усе гарно, я в порядку, — бурмотів він собі під носа.

До часу Роман відмовчувався на всі запитання й погляди, переводив розмову на інше, навіть якийсь тиждень ігнорував ледве не щоденні записки в поштовій скриньці. Той невеселий тиждень він пересувався Прагою не зовсім притаманними собі маршрутами, аж поки Аґнєшка не впіймала його на коротесенькій вулиці Сніжній, де, мов на підтвердження назви, досі лежав малий острівець снігу, мало не останній у цій частині міста. Вона вчепилася в Романа пальцями, залишивши подряпини навіть під сорочкою, притисла до стіни будинку й прошипіла, мов розлючена відьма:

— Якого диявола, Романе? Якого диявола? Але жоден м’яз на його обличчі не ворухнувся, він лише промовив:

— Заведи мене на вино. Зараз. — І Аґнєшка потягла його якимись іще не знайомими йому подвір’ями, ні на мить не випускаючи зап’ястя й гаркаючи до випадкових перехожих, які траплялися їм на шляху.

По півгодинному мовчанні і двох пляшках вина, випитого в якомусь давньому під’їзді, Роман, відповідаючи на погляд Кохановської, видихнув у вікно, звідки видно було звечоріле небо над Варшавою:

— Я скучив за Україною. Мені треба туди вирватись якось.

– І це все?! — закричала Аґнєшка.

— Так, — він розвів руками. — Цього мало?

— Ти ідіот, Романе. Ти довбаний ідіот, — кинула вона йому і, прогуркотівши сходами, вибігла з під’їзду на вулицю.

Поки він вискочив за нею, уже й слід Кохановської вистиг. Роман кілька разів прокричав її ім’я, але, не дочекавшись відповіді, побрів собі Прагою. Почувався тепер тут майже як удома, відносно легко орієнтувався, упізнавав будинки, перукарні, банки й магазини. Йому навіть думалося, що він легко би вказав комусь дорогу, якби тільки хтось спитав. Прага була йому комфортна й симпатична, і Романові вже по-справжньому боліло за цей район, що поступово падав під тиском часу і дурості міської влади. Поки він тут жив, устиг вигоріти будинок, де був улюблений бар Аґнєшки, у якому відбулося їхнє перше побачення, завалилося ще кілька будинків поблизу Зомбковської, під час будівництва метрополітену провалилася частина однієї з вулиць. Та незважаючи на те, що Прага повільно, але впевнено відходила в небуття, Роман облаштовувався тут надовго, хоч і міг через три місяці виїхати звідси назавжди.

У нього мінялися характер і світогляд. За межами Батьківщини Роман став жорсткішим і байдужішим відносно загальних речей, але натомість неймовірно турботливим до двох близьких людей, що тут були з ним весь час, а також до місця, яке врятувало в критичний момент, давши спокій і радість. Роман віддячував Празі, як міг: повісив кілька годівниць для птахів у сквері імені якогось польського вояки, який вони з Аґнєшкою в один із днів зворушливого й милого настрою спільно перейменували на сквер імені Котячих Носиків; у дворі на Зомбковській, де мешкали Роман з Оленою, посадив молодий каштан, а біля під’їзду постійно підгодовував безпритульних котів, завдяки чому ті нерухомо, мов мініатюрні сфінкси, влягалися перед брамою й чекали його повернення додому з нескінченних прогулянок Прагою. Сусіди почали вітатися з ним, молоді продавчині з продуктового за рогом розпитували його про справи, і він щоразу вигадував щось таке неймовірне, від чого ще зелені дівчата охкали та запрошували зайти після їхньої роботи на каву та розповісти детальніше. «Може бути, цілком може бути», — муркотів їм Роман і, забираючи пакети з продуктами, зникав на наступні кілька днів.

Він пройшовся, трохи протверезів і повернувся на Зомбковську. Підняв голову до їхніх вікон — світло не горіло, хоча він знав, що Олена вдома. «Як же це все паскудно, Господи», — подумалось йому. У відповідь десь далеко пролунали дзвони з костелу, і Роман саркастично усміхнувся своєму несподіваному нападу релігійності.

Три поверхи до помешкання він насилу подужав, уперше за вісім років відчуваючи до Олени відразу, яка ви никла невідомо звідки й невідомо що з нею тепер було робити. У скриньці була записка від Аґнєшки: «Доброго вечора ще раз, Романе. Чекай на мене завтра о десятій. Документи візьми». Роман хмикнув, зайшов до квартири, роздягнувся і швидко заснув, не сказавши Олені ані слова.

Наступного вечора, рівно о десятій, він побачив із вікна, як до під’їзду під’їхав «опель» Аґнєшки, і в той же момент усю Зомбковську наповнили настирні звуки клаксона.

— Усе, я побіг, це Ярослав, — сказав Роман Олені, підіймаючись зі стільця.

— Ну добре… Ти хоч доїв, Ромцю?

— Так-так, усе доїв.

— Коли тебе чекати? — спитала вона.

— Не маю уявлення, Ярослав нічого не сказав. Усе, мала, бувай. — Він поцілував її і вибіг із під’їзду на вулицю, мов дитина, застрибнувши у вже відчинені дверцята автівки.

Аґнєшка зразу дала по газах, і «опель», вискнувши колесами, зірвався з місця.

– І куди ми їдемо? — поцікавився Роман.

— До Львова, — зосереджено відповіла Аґнєшка. — Що скажеш?

— Чудово, — Роман застібнув пасок безпеки, відчинив вікно і, витягши з кишені Аґнєшки пачку сигарет, із задоволенням запалив. — Це так рок-н-рольно, хіба ні? Старе авто, швидкість, дорога, пригоди, зараз іще музику якусь увімкнемо, правда?

— Правда, увімкнемо, тільки керувати мені не заважай. Пали скільки хочеш, слухай музику, але не відволікай мене від дороги, бо я тебе викину, чесне слово. — Аґнєшка вирвалася з міста на якусь трасу й поїхала швидше. — І ще одне: навіть не думай до мене чіплятися.

— А я до тебе колись чіплявся? — здивувався Роман.

— Ось-ось, задумайся над цим, — Аґнєшка хитро всміхнулась і замовкла, зосередившись на дорозі.

Роман покопирсався в торбинках із дисками, знайшов «Aerosmith» і, розкинувшись на пасажирському місці, пускав дим у стелю, передчуваючи наближення Батьківщини.

— Ти не заснеш у дорозі? — питав він Аґнєшку. — Бо, може, давай я б повів, як втомишся?

— Ні, усе гаразд, я спала цілий день. А ти ось змученим виглядаєш. Відпочивай.

— Добре, дякую.

— А що ти Олені сказав?

— Сказав, що Ярославу потрібна серйозна допомога, не знаю, коли повернуся.

— Хто такий Ярослав? — повернула Аґнєшка до нього голову.

— Це ти. Я кажу, що ходжу допомагати певному Ярославу за гроші. Довго розповідати.

— Совість тебе не мучить, Романе?

— Не дуже, я три місяці вже так живу. Цього разу, напевно, відсутність буде триваліша, але суті це не міняє. А тебе совість не мучить? — поцікавився Роман.

— А мені що? — відрізала Кохановська. — Давай спи, у тебе очі злипаються.

А йому й правда хотілося спати, тож за якусь чверть години він уже дрімав, прокинувшись потім лише на митниці, і знову моментально заснув, повернувшись на тепле сидіння «опеля» вже на українській землі.

Роман випірнув зі своєї дрімоти від різкого руху — Аґнєшка несподівано загальмувала, і його трусонуло.

— Прокидайся давай, тільки тихо мені. Ми вже у Львові, але до того часу, поки місто прокинеться, ще години чотири. Власне кажучи, велика частина Львова лише недавно заснула, — Аґнєшка подивилася на годинник. — Ну так, іще п’ятої нема, швидко доїхали!

Роман заворожено, як дитина, виліз із машини й моментально вп’явся очима в монументальну споруду Львівської опери. Довкола квітнево галасували птахи, спостерігаючи з дахів за пострілами сонячних променів зі сходу. Утім, стріли сонця пролітають поки що виключно над містом, як кулі над головами натовпу, випадково поцілюючи лише в найвищі шпилі й рикошетячи від вікон горішніх поверхів. Аґнєшка, керуючись якимись своїми міркуваннями, привезла Романа якраз у те місце Львова, яке він більш-менш знав, зворушивши цим його мало не до сліз.

— Що ти там застиг?! — пролунало десь збоку. — Паралізувало тебе чи що? Ходімо зі мною!

Замість відповіді Роман кинувся до Кохановської й обійняв з такою вдячністю й силою, що їй здалося: от-от захрустять ребра, і вся та ніжність і прив’язаність, які вона останнім часом дедалі більше відчувала до Романа й досі вдало тримала в клітці свого тіла, потечуть крізь розламини, затоплять цей Львів до бісової мами, і вони, якщо залишаться в живих, змушені будуть вибиратися назад, до Варшави, човнами, розповідаючи всім дорогою про жахливу катастрофу, про Львів, який помер від її любові.

Роман послабив обійми лише за кілька хвилин, навіть подумалося, що це були не обійми, а судома, яка зійшла на нуль сама собою.

— Ну ти й даєш, хлопчику, — здивовано кинула йому Кохановська, потираючи затерплі плечі. — Ходімо вже.

— Куди? — здивувався Роман, помітивши, що Аґнєшка впевнено прямує до однієї з брам.

— На квартиру. Треба ж десь душ прийняти і так далі.

– І так далі? Гаразд. Але… у тебе у Львові теж квартира є? Чи ти винайняла?

— Ні, Романе, — засміялася Аґнєшка. — Усе набагато цікавіше. Кілька років тому я жила півроку у Львові на стипендії літературній, у цьому будинку, ось там, на третьому поверсі, — показала вона кудись нагору пальцем.

— Ага, і що?

— А нічого. З того часу в мене залишилася копія ключів, і якщо зараз у квартирі нікого немає, то ми зайдемо, відпочинемо кілька годин, а потім підемо дивитися твою Україну, за якою ти так дуже сумуєш. Сумував, — виправилася вона.

— А якщо там хтось є?

— А ми зараз перевіримо, — сказала Кохановська. — Для цього люди давно вигадали дзвінок. Зараз подзвонимо, а потім будемо розбиратися.

— А якщо там хтось є? Нічого, що лише п’ята ранку?

— Вибачимось і підемо собі.

— А якщо там міцно сплять і не прокинуться? — не відставав Роман.

— Там такий дзвінок, що мертвого підійме. Слухай, але ти нудний. — Аґнєшка жартома штовхнула Романа, і він навалився спиною на стіну під’їзду.

— Я не нудний, просто останнім часом не люблю сам собі ускладнювати життя.

— Ой, та годі тобі. — Аґнєшка зупинилася перед залізними дверима чорного кольору. — То що, дзвонимо?

Роман кивнув, і Кохановська натиснула кнопку дзвінка. Вона не збрехала — від цього звуку піднялися, певно, навіть мертві. Десь під дах пурхнули перелякані голуби і, здавалося, сам Біг-Бен простромив, мов спис, з першого поверху по четвертий усі сходові клітки під’їзду й потойбічно загудів у свіжому квітневому повітрі. Роман напружився, мов натягнена струна, готовий утікати за першої потреби, але по той бік дверей панувала мертва тиша, лише десь унизу дзвінко зацявкав якийсь песик.

— Ну ось, а ти хвилювався, — кинула Аґнєшка. — Бачиш, усе в порядку. У них навіть думок не виникло, аби замок тут поміняти.

У тиші й темряві провернувся ключ, і з квартири на них насунулося слабке світло. Аґнєшка мишкою прошмигнула в передпокій, рвучко протягла за собою Романа, на ходу поцілувавши його під вухо, зачинила двері і вміло, як цілий загін спецназу, пронеслася по кімнатах нечутними кроками.

— Вільно! — крикнула звідкілясь із дальшої кімнати, і Роман, що досі стояв біля дверей, рушив на голос у нетрі квартири.

Помешкання було велике і явно обжите. На кухні біля входу лежали цілі стоси газет за минулий рік, у попільничці було кілька недопалків, а на ліжку у великій кімнаті покоївся акуратно складений чоловічий одяг.

— Тут хтось живе, — констатував Роман.

— Та байдуже. Зараз швидко зганяємо в душ і підемо собі. Покури поки що, — запропонувала вона Роману, показуючи на відчинене вікно, а сама пішла до ванної.

З вікна видно було Оперу,[10] загорнену в сірувату, імлисту ковдру ранкового туману. Вуличні ліхтарі при площі за ті кілька хвилин, що вони долали сходи до квартири, встигли вже вимкнути, і тепер вулиця виглядала містично — зі встромленими мало не в брук, схематично означеними, почорнілими від часу скелетами дерев, з бруньками птахів на гілках. Якщо не брати до уваги авто Кохановської, припарковане внизу, і всюдисущу рекламу, ознак часу теперішнього не було помітно зовсім, аж Роману здалося, що його винесло протягом у минуле. Вітер і справді був потужний і нахабний — вривався у відчинене вікно й знову вилітав назовні, витягуючи за собою хмари тютюнового диму, роблячи Романа невагомим, мов та пір’їнка, тягнучи за собою геть із помешкання, до каменистого серця цього міста.

Аґнєшка неголосно співала в душі, вода билася хвилями до берегів чавунної ванни, і Роман несподівано навіть для себе глибоко вдихнув переддощового повітря, заплющив очі, і в цьому дзюрчанні води в стічному отворі, у приємному, хоча і невміло співаючому голосі Аґнєшки він раптом почув хвилі вбитої часом ріки Полтви, що протікала тут же, за якусь півсотню метрів, на глибині в кілька людських зростів під бруківкою. Як і будь-який допитливий турист, він знав цю історію про колись судноплавну річку, яка тепер стала частиною системи міської каналізації, і його завжди проймав гострий жаль. Полтва шуміла зараз переконливо і тужливо, і від цього жалібного співу перехопило подих. Він так і застиг, овіяний вітром і дещицею попелу, своєчасно не струшеного з цигарки й піднятого в повітря протягом.

— Агов, усе гаразд? — Аґнєшка вивела його з трансу поштовхом у плече.

Роман перевів на неї погляд — Кохановська стояла перед ним, чарівна і мокроволоса. Залишки води стікали тонкими лоскотливими цівками їй на голі стопи, і вона трохи пританцьовувала на давньому паркеті.

— Як думаєш, як почувається Полтва?

— Полтва? — заскочено перепитала Аґнєшка. — Думаю, що погано. А чого питаєш?

— Ти ж знаєш цю історію, так? Про те, як Львів єдину свою пристойну річку перетворив на каналізацію. Не можу цього зрозуміти.

— Звісно, знаю. Сто років тому Полтву було б видно з цього вікна, — показала вона рукою. — І я теж цього не розумію, хоча, думаю, на це були цілком об’єктивні причини. Але впевнена, що Полтві зараз непереливки, вона почувається піді Львовом паскудно, як і будь-яка жінка, живучи з красивим, але самозакоханим чоловіком. Виносить із нього своїми хвилями всі сумніви, депресії, усе його гівно, жертвуючи при цьому своєю красою, а в підсумку — життям.

— Нічого собі порівняння, — присвиснув Роман.

— Не знаю, це просто припущення. Я погано розбираюся в таких речах, Романе. Можливо, їй цілком комфортно. Іди в душ. — Аґнєшка вклала йому в руки великий мохнатий рушник і буквально заштовхала до старезної ванної кімнати.

Коли він за якусь чверть години покинув цей філіал нептунового королівства в окремо взятій львівській квартирі і, привівши себе в порядок після подорожі, вийшов до кухні, то відразу поринув у запахи: Аґнєшка готувала сніданок із яєць і ковбаси, знайдених у холодильнику господаря.

— Нічого навіть чути не хочу, — випередила заперечення Кохановська. — Я вже довгий час мрію про те, аби якось приготувати тобі сніданок, так що не заважай мені, гаразд?

— Ти не боїшся, що нас застукають? — Роман присів біля неї на низький табурет із м’якою обшивкою.

— Я тобі ще раз кажу — мені байдуже. Ясно, що тут хтось живе, але я думаю, усе буде гаразд. Сідай, смачного нам. — Вона поставила пательню з яєчнею на стіл і, вміло розділивши страву, розклала по тарілках.

— А справді смачно, — задоволено замурмотів Роман. — Ти гарно готуєш.

— Дякую, я знаю, — кивнула йому Аґнєшка.

— Але ти самовпевнена! Звідки тобі знати, що я не брешу зараз?

— Хоч би звідти, що ти вже ум’яв свою половину сніданку, милий, хоча, — вона подивилася на настінний годинник, — не минуло й трьох хвилин.

— Добре-добре, визнаю. Насправді смачно.

Роман підвівся з-за столу й почав ходити кухнею, оглядаючи різні дрібнички, начиння, принюхуючись до приправ у спеціальній шухлядці й кави в паперовому пакетику.

— Ось що мене насправді дивує — це те, що ти поводишся тут, як господар, — провадив він далі по короткій хвилині мовчання. — Ти почуваєшся, як удома, мені це в голові не вкладається. Чужа країна, чуже місто, а в тебе є ключ від величезної хати в центрі, і ми сюди влазимо без дозволу, попри те, що квартира — це навіть сліпому видно — зараз явно не покинута!

— Поляк у Львові не в гостях, а вдома. Тільки тобі не зрозуміти цього, — буркнула Кохановська, не піднімаючи голови від тарілки.

— Хей, ти полегше, — заперечив Роман, різко повертаючись до неї. — Львів — український!

— Нічого подібного. Львів — польський. Він просто перебуває під управлінням українців. Не знаю, чи це тимчасово, але так є.

— З якої це радості він польський?

— Хоча б із такої, що ми маємо на нього більше прав. Ми його шануємо, ми його любимо, ми про нього дбаємо всупереч вам, українцям!

— Думай, що кажеш! — Романа вже обурювали її слова, у таких дискусіях він завжди почувався невпевнено і легко збивався на істеричний тон.

— Я думаю, повір. Ніколи нічого не роблю, не подумавши. Наведу тобі кілька простих прикладів: я жила півроку в цій квартирі і за цей час отримала повну, я підкреслюю, повну інформацію про кожну людину, яка тут мешкала від часів будівництва до мого приїзду. Для поляка це риса національного характеру, бо я зверталася до стипендіатів, що були переді мною, і ми робили цю справу спільно, себто мені йдеться про історичну пам’ять, яка небайдужа поколінням. Серед українців подібним займався б хіба що якийсь відбитий прихильник історії чи щось таке! Пересічному українцеві байдуже, хто жив до нього в цих старих львівських помешканнях, і байдуже, а навіть і страшно лише з тієї причини, що українців серед цих імен, які спливають із глибини часів, обмаль. Таким чином, чим глибше він у цьому напрямку копає, тим більше доводить, що українці прав на це місто не мають, що це все — злий жарт політиків! І скажу тобі далі, — Аґнєшка розійшлася, мов відьма, не даючи Романові вставити ані слова, — у цьому місті безліч польських слідів, треба тільки відколупати зі стін не надто якісну штукатурку українського сьогодення, і ти побачиш, як із фасадів будинків до нас сходить уся польськість, яку ти тільки можеш уявити — від фасонів одягу до місцевих польських говірок, від польських вивісок на будинках до польської крові, пролитої за це місто.

— Крові української було пролито теж багато, — заперечив Роман. — І до того ж ніколи не бачив ніяких слідів Польщі на львівських, наприклад, стінах.

У відповідь на це Кохановська зірвалася з місця, залишивши на столі недоїдену яєчню, і, мов ужалена, закружляла кімнатою, щось бурмочучи собі під носа. Роман, наче переляканий звір, слідкував за її маршрутами, думаючи про те, що настільки захопленою й переконливою він її не бачив жодного разу. Аґнєшка кінець кінцем зупинилася біля масивного письмового столу у великій кімнаті, очевидно, згадавши щось.

— А тепер дивися! — переможно закричала вона на весь голос, від чого десь внизу знову затявкав песик, а за сусідньою стіною почувся якийсь незадоволений голос. — Польські сліди у Львові є всюди, достатньо лише обідрати ваші косо приклеєні шпалери!

З цими словами вона заскочила на стіл ногами, обмацала стіну і, дряпнувши нігтем, за кілька секунд рвучко потягла на себе паперову смужку. Пролунав тріск, і Аґнєшка радісно засміялася, стоячи на столі й тримаючи в руках добрячий, довгий шмат паперу, лише хвилину тому приклеєного до стіни. Роман розгледів за її лівим плечем якісь літери, і чим далі Кохановська зривала зі стіни шпалери, тим більше тих літер з’являлося з небуття, поступово укладаючись у слова і навіть речення.

Уже знайомим і рідним Аґнєщиним почерком написано було на стіні короткий вірш:

Spójrz w górę, tam pusto.

Podniebne ptaki krążą mi nad głową.

Na podniebieniu czuję smak ich wolności.

Rozpływa się w ustach,

dociera do krwiobiegu,

po całym ciele się roznosi,

do bólu aż.[11]

— Ну що, як тобі? — Кохановська, важко дихаючи, зістрибнула зі столу й показала Роману на голий шматок стіни, звільнений від паперового панцира, де було написано кілька рядків польською. — Це мій вірш, сліди мого перебування тут кілька років тому, які теперішній господар невміло та невдало намагався замаскувати. І подібних слідів у цьому місті ціле море!

— Ти хочеш сказати, що Львів є польським тому, що ти тут понаписувала щось на стінах? — іронічно усміхаючись, запитав Роман.

Вона вже розкрила рота, аби сказати Роману щось насправді дошкульне, як у дверях несподівано провернувся замок і вони обидва на мить застигли, перелякано дивлячись одне на одного, а потім Аґнєшка вихором пронеслася кімнатою, запихаючи в наплічник їхній нечисленний скарб, і дременула кудись у куток напроти відчиненого до Опери вікна. Роман швидко понісся за нею і зловив її біля старезних дверей, очевидно, чорного ходу, які Кохановська марно намагалася відчинити, попри те, що вони були зачинені на єдину іржаву й доволі хлипку на вигляд клямку.

— Блядь, блядь, блядь, — повторювала вона, мов мантру, і руки її трусилися, ранячись об двері.

У квартирі тим часом почулися кроки. Хтось упевнено увійшов спершу до кухні, потім — дуже обережно — зазирнув до ванної і вбиральні. І в той момент, коли Роман, не витримавши Агнєщиного колупання із замком, висадив і без того ледь живі двері з ноги і вони побігли давніми сходами вниз, цей хтось увійшов до великої кімнати.

— Чувак, навіть не думай за нами гнатися, ми озброєні! — гукнув Роман у безмежну висоту над собою, покреслену дерев’яними, пропахлими вологою сходами. — А ти матюкалася українською, українською! Слава Україні, Кохановська!

Останню фразу він кричав уже спантеличеній Аґнєшці, коли вони вибігли на подвір’я і швидко, мов коти, шмигнули кудись у відчинені двері. Зупинилися аж тоді, коли вискочили на якусь бічну вуличку, якої Роман зовсім не знав. А десь там, під самим небом, у старезній квартирі з видом на оперний, самотній літній чоловік задумано стояв над покинутим двома загадковими відвідувачами сніданком.

У повітрі висів дощ, дрібний, але густий, на вулиці виповзли перші одиниці міського транспорту, похитуючи у своїх салонах заспаних пасажирів. Люди дивилися на них крізь вологі стекла вікон, кожен зі своєї персональної фортеці не до кінця вивітрених сновидінь, і відвертали голови. Роман з Аґнєшкою привітно махали їм руками, поставивши на парапет поруч із собою великий — на двох — паперовий стакан кави з автомату. Над кавою парувало, щоправда, дедалі менше, і вони нагадували веселих безтурботних дослідників біля гирла затихаючого вулкану.

— Погода цілком львівська, — зауважила Кохановська, задоволено підставляючи обличчя під дощ.

— Не знаю, я вперше потрапляю на таку. Я був у Львові три або чотири рази, і завжди світило сонце.

— Вважай, що тобі не щастило, — всміхнулась Аґнєшка, лагідно торкаючись його руки.

— Не щастило? — перепитав Роман.

— Про те, наскільки пасують одне одному Львів і дощ, існують цілі легенди, книги й пісні. Ось, навіть Гарік Кричевський має пісню про львівський дощ.

— Ха, ти й про Кричевського знаєш! — засміявся Роман. — Кохановська, ти дивовижна, я тобі казав?!

— Казав, казав, — у свою чергу засміялася вона, відкидаючи з очей пасмо волосся.

— Ну й добре. То що робитимемо сьогодні?

— Не знаю, у нас попереду цілий день. Усі кнайпи і ресторанчики відчиняться щонайшвидше за кілька годин, тому пропоную погуляти поки що так.

— Згода.

— Ось ти про Полтву згадав, мені так дивно. Пропоную вшанувати колишню її якщо не велич, то красу дощовим пікніком десь біля неї. Що скажеш?

— Ми ж щойно поснідали… Але загалом прекрасна ідея!

— От і добре, ходімо!

І вона потягла його провулками, наче пса на повідку. Кохановська чудово орієнтувалася в цих химерних заплетених вулицях, а Роман сліпо йшов слідом, не встигаючи навіть запам’ятати, де вони рухаються. Аж раптом вузька вулиця розійшлася в боки і вони вийшли на велику трикутну площу, у центрі якої рвався в небо пам’ятник Адаму Міцкевичу.

— А, ну так, звісно ж. Куди ще ти мене могла повести у Львові на пікнік? — усміхнувся Роман.

Аґнєшка у відповідь жартома штурхнула його, і вони попрямували до підніжжя монумента. Там було мокро й непритульно, але вона витягла зі свого наплічника якийсь шмат тканини, постелила на сходах, і, запрошуючи Романа сісти поруч, дістала вже знайомий термос. У вологому повітрі запахло чаєм із лимоном, і біля Аґнєшки опустилися з небес два вимоклі до останнього пір’ячка голуби.

— Ось тут, — показала вона Романові на площу, — якихось сто п’ятдесят років тому був острівець на Полтві.

— Як гарно, що ти це все знаєш і пам’ятаєш, — Роман сьорбнув чаю. — Я вірю, що таким чином можна вберегти будь-що від остаточної загибелі. Ну, себто якщо пам’ятати про ту ж Полтву, то вона існуватиме, якщо не залишиться жодної людини, яка пам’ятає про неї — річки просто не стане, в усіх сенсах. Повне небуття.

— Так, я в цьому давно вже переконалася.

І вони сиділи пліч-о-пліч під мінливим львівським дощем, який то заспокоювався, то, знову набравши сили, атакував їх холодно й завзято, і так собі розмовляли над тілом досі живої річки. Туман, наче завісою в театрі, загородив їм сучасне місто, понівечене виразками реклам і модерних ремонтів, і за його стіною виник раптом зовсім інший Львів, прозорий і тремтливий, мов привид. Чути було плюскіт ранкових хвиль, подекуди виринали човни, і молоді гребці вітали панянок на дерев’яних мостах, знімаючи капелюхи, на Ратуші годинник відбив вісім разів, і слідом за цим містом пронісся плаксивий голос сурми. Старомодно вдягнені люди заполонили вулиці, усюди було чути буденний гомін їхніх голосів і стукіт коліс екіпажів на щойно прокладеній бруківці. Роман з Аґнєшкою сиділи в центрі цього всесвіту, мов зачаровані, переплівши руки, тулячись одне до одного, тримаючи весь цей світ минулого на своїх утомлених плечах.

Те, що має таку крихку й безнадійну опору, як чоловік і жінка, які з певних причин не говорять одне одному про почуття, обходячись лише жестами, торканнями й натяками, руйнується дуже швидко. І це місто-примара розкришилося відразу, щойно Кохановська розкутала Романову куртку, нахилилася до нього й поклала голову йому на коліна. Сьогодення повернулося і, попри всю свою буденність, здавалося цим двом неймовірним і смачним. Роман мовчки гладив її мокре волосся, а Аґнєшка, зручно примостившись головою на його стегнах, щось наспівувала й усміхалася.

— Ось бачиш, Романе, і дощ перечекали, — показала вона на небо, де над дахами в сірій щільній завісі хмар з’явилися помаранчево-жовті шпарини, у які вже билися з усієї сили промені сонця.

— Бачу, — погодився він. — Це добре.

Погода змінилася так швидко, як тільки може помінятись у Львові. Їхній одяг не встиг висохнути, з волосся Кохановської не вивітрився несподіваний запах морських хвиль, а бруківка була вже суха й навіть тепла на дотик, і про дощ через якусь годину нагадувало хіба листя на деревах, зеленіше, ніж завжди, і люди, що вийшли з дому раннім ранком — усі вони мали при собі парасолі. Кохановська у Львові зробилася балакуча й легка.

— Знаєш, я іноді почуваюсь якимось пророком, принаймні в дрібницях, — розповідала вона Роману, коли вони зазирнули до першої-ліпшої відчиненої кнайпи. — Мені іноді здається, що я своїм писанням накликаю якісь ситуації, події і таке інше.

— Ти про дощ писала? — поцікавився Роман.

— Так, а конкретніше — про дощ, під яким мої герої гуляли у Львові.

— Тобі не здається, що це аж занадто сентиментально?

— Та ні, це ж про кохання роман, так що, думаю, усе в порядку.

Розрахувавшись, вони вийшли на вулицю й рушили до міських лабіринтів. Кохановська водила його своїми улюбленими місцями, про кожне з яких мала в запасі чималий багаж байок і побрехеньок, щедро пересипаний історіями з власного життя у Львові. А на лаві в колишньому Єзуїтському городі[12] цього їй здалося замало, і декілька вона на льоту вигадала, аби тільки Роман невідривно слухав її і не смів навіть очей відвести, аби не випадати з поля його зору ані на секунду, навіть найкоротшу. Роман це швидко зрозумів і старанно підігравав їй, тим більше, що Львів він уже достатньо бачив, а Кохановську у Львові — ні.

— Ти привезла мене сюди для того, аби не місто мені показати, а себе в цьому місті, я тебе викрив!

Він театрально вигукнув цю фразу на якійсь із площ, яку вони перетинали навскіс, і Аґнєшка лагідно притулилася до його плеча.

— Так-так, ти мене розсекретив, навіть не знаю, що робити тепер!

— Продовжуй, продовжуй, — і переплів її пальці зі своїми.

Від цього тілом Кохановської знову пробіг розряд і їй раптом схотілося бути слухняною і м’якою.

— Куди б ти зараз пішов?

— Давай на Личаків. Люблю цей цвинтар. Тим більше, стає спекотно, а там із затінком проблем немає.

— Добре, ходімо.

Кохановська зупинилася серед вулиці на кілька секунд, роздумуючи, а потім різко, мов завзятий вояка, розвернулася на п’ятках і повела Романа в бік, протилежний їхньому попередньому напрямку. Чим далі від центру, тим менше зустрічалося туристів, і крізь грим міста-розваги проступало обличчя справжнього Львова — задумане, вайлувате й щемливо красиве.

На Личаківському цвинтарі було тихо й малолюдно, лише поодинокі туристи блукали алейками, фотографуючи давні гробки й наближаючись впритул до табличок, поїдених часом, силкуючись читати імена й дати. Небо над цвинтарем було високе й безхмарне, повітря просочене багатовіковим спокоєм і непорушністю. Армія мертвих, попри всі катаклізми, що трусили Львів від часів заснування цвинтаря аж до сьогодення, по-справжньому успішно тримала оборону свого невеликого клаптика землі, за великим рахунком, єдиного, якого не торкнулися кардинальні модернізації та перепланування.

Вони йшли цвинтарем, перемовляючись упівголоса, мов дітлахи, що намагаються вранці в батьківській спальні залізти до шафи з цукерками. Свіжа зелень виблискувала на сонці, мов луска, і деякі дерева нагадували великих смарагдових риб, що з розгону вертикально вгризаються в мул, каламутячи хвостами блакить води довкола себе.

Несподівано перед ними виникла улоговина, по схилах якої спускалися аж до дна зо кілька десятків рядів однакових хрестів. Роман упіймав себе на тому, що ніколи досі не бував у цій частині кладовища, і покосився на Аґнєшку, мовляв, що це таке.

— Український військовий меморіал, — відповіла вона на мовчазне запитання. — Пам’ять про українців, полеглих у часи боїв за Львів у 1918 році.

— З ким билися?

— З поляками, — крізь зуби процідила Кохановська, — я думала, ти знаєш про ту війну. Дивно, що ні.

— Мене українсько-польські стосунки до кінця грудня минулого року не цікавили абсолютно, повір. Гарно тут, затишно, — провадив він далі.

Аґнєшка залишилася стояти нагорі, а Роман спустився до хрестів. Поки він ходив між ними, капітально розбурхана за час знайомства з Кохановською уява вихоплювала звідкілясь голоси вояків української армії, їхні дзвінкі пісні й гасла. Якщо заплющити очі, можна було на секунду перенестися до юрми на одній із львівських площ, що майже сто років тому прогомоніла свою згоду на початок оборони Львова. Роман вдихнув на повні груди цієї атмосфери звитяги й завзяття, а коли видихнув і розплющив очі, перед ним був лише невеликий майданчик, де знайшли вічний спокій бійці, яких він лише мить тому відчував живими.

— Мені часом важко таке зрозуміти, — казав він Кохановській, коли піднявся до неї. — Подібні люди не мають вмирати взагалі, а вони обирають собі таку долю, що смерть знайде їх швидше, ніж будь-кого іншого.

— Які це «такі люди»? — не зрозуміла вона.

— Ну, хоробрі, віддані своїй справі.

— Усі вмирають, Романе. Думаю, ці воїни бенкетують собі в якійсь українській Валгаллі, співаючи пісень і дивлячись на вас.

— Я, до речі, зараз чув їхні пісні. Без жартів.

— Я знаю. — Аґнєшка дивилася на нього серйозно і спокійно. — Там, унизу, — показала вона рукою, — добре чути їхні голоси, про це всі знають.

— А я думав, у мене вже дах їде.

Повз них пройшла невелика група туристів із квітами, і Роман несподівано для себе почув, що вони говорять польською мовою.

— О, дивися, земляки твої пішли, — кивнув він на них головою Аґнєшці.

— Так, я чула. Ти в цій частині явно не бував, якщо не знаєш, куди вони прямують.

— Ні, зараз уперше. А що там? — показав він на спини польських туристів, що віддалялися від них.

— Ходімо.

Аґнєшка взяла його за руку й повела стежкою. За кількадесят метрів вони вийшли до іншої групи хрестів — рівної, чисельнішої, білосніжної в променях квітневого сонця. Перед пам’ятниками була так само білосніжна велична споруда з колонами й арками, до якої, наче до сцени, з обох боків вели сходи. Романа це місце миттю притисло урочистістю, він відчув слабкість під колінами й важко похитнувся.

— Польський меморіал? — здогадався він.

Аґнєшка ствердно кивнула головою й мовчки провела до найближчого з хрестів. Торкнулася його, пробігла пальцями, прошепотіла щось собі під носа й тихо, але з повагою й артикулюючи кожен звук, вимовила:

— Цвинтар львівських орлят. Кладовище полеглих за Вітчизну.

— Чому орлят?

— Ну, ось така назва склалася. Наш герб — орел, а це цвинтар молодих поляків-добровольців, отже, орлят, що воювали за Львів і Східну Галіцію з українською армією в листопаді 1918 року, а пізніше — і з армією більшовиків. Я, з одного боку, заздрю їм, а з другого, — мені їх неймовірно шкода.

— Поясни, — попросив Роман.

До горла його підкочувався підлий клубок, і пальці рук нервово смикалися.

— А нема що тут пояснювати. — Кохановська повернула голову до нього. — Заздрю, бо ці хлопці померли героями, за свою рідну землю, а для поляків «померти за Вітчизну» — це не порожні слова. У всякому разі раніше так було, — гірко додала вона по кількох секундах роздумів. — І крім того, вони не бачили жахіть, які довелося пережити Польщі у двадцятому столітті. А шкода тому, що ось цей клаптик землі, — вона показала рукою на площу меморіалу, — це мало не єдина ділянка в цьому місті, яка залишилася тут від тієї Вітчизни, за яку вони вмерли. Ці хлопці лежать зараз у чужій землі, хоча поховані були в рідній, ось така несправедливість і трагедія, розумієш?! — останні слова Кохановської зірвалися в крик, але вона швидко опанувала себе.

Роман лише й міг, що промовчати. Аґнєшка повернулася до нього спиною й опустила голову. Почулося шорхання сірників, і над нею піднявся в небо сивий тютюновий дим. Роман обійняв її ззаду і, мов вірний пес, мовчки примостив голову їй на плечі. Кохановська повернулася в його бік, вони торкнулися щоками, і він відчув на своїй шкірі вологі сліди польської скорботи за цим місцем.

— Вибач мені, — промовила Аґнєшка, — але і зрозумій теж. Це місто наше, поляки заслуговують його повністю, а не тільки кілька сотень квадратних метрів на давньому, хоча і напрочуд красивому цвинтарі. Розумієш?

— Львів — український, — уже не так твердо, як уранці, відповів Роман.

— Ні, ні! Це злий жарт і непорозуміння. Ви ж тут живете, як квартиранти, це всієї країни, напевно, стосується, але лише на Львові мені залежить, тому й кажу про нього. Хай би як ми розглядали це місто, — як витвір мистецтва, великий архітектурний ансамбль чи спадщину славетного минулого, — його заслуговує той, хто буде про нього дбати й берегти від руйнування. На прикладі двох меморіалів, які ми відвідали з тобою за півгодини, можна зробити дуже серйозні й водночас очевидні висновки, розумієш? І українці, і поляки проливали кров за це місто, але подивися: порівняно з орлятами ваш цвинтар відвідує явно менше народу, хоча орлята і знаходяться не просто далеко, а взагалі в іншій державі. Та й наш меморіал підтримується в зразковому стані, а на вашому я вже помітила незначні сліди занедбання. Це значить, що у вашій національній пам’яті місця тому великому подвигу українців набагато менше, аніж у польській — подвигу польському. Хіба не так? Ну скажи! — Кохановська нервово смикала його за рукав, вимагаючи відповіді.

— На це я тобі можу сказати ось що: те, що у вас більше грошей на підтримку військового меморіалу в чужій державі, не означає, що місто ваше. А стосовно пам’яті — у нас проблем стільки зараз, що сил на минуле й майбутнє фактично немає, їх і на сьогодення залишається мінімум. Схоже, ми, українці, перетворилися на народ метеликів-одноденок. Засинаючи, ніхто не знає, чи прокинеться завтра, а в щасливому випадку прокидання не відає, чи доживе до вечора. Погодься, Кохановська, що в таких умовах важко не те що дбати про щось, що не стосується безпосередньо підтримки життєдіяльності й пристойного зовнішнього вигляду, а навіть і думати про це.

— А може, ваша проблема в тому, що ви не шукаєте відповідей у минулому? Мені завжди здавалося, що українці схожі на дітей, у будь-який період історії. У вас яскравий і свіжий погляд на реальність, але напрочуд коротка пам’ять. Ви діти. Вам легше влаштувати істерику на рівному місці, аби хоч якось досягти свого, аніж працювати, вчитися й наводити аргументи в суперечках. Тому, що не вмієте приглядатися до уроків минулого, не шукаєте там досвіду, а тільки якісь зовнішні яскраві елементи, якими намагаєтесь обґрунтувати свою велич і обраність. Кожна перемога несе людині краплю розуму, кожна поразка — ціле море! Вам залежить лише на своїх перемогах, яких, до слова, не так багато, тут ми з росіянами постаралися, визнаю. Але ж це все поверхове й легко сходить, як шпалери в тому помешканні, знаєш? І під ними раптом виявляється порожнеча, бо ви, на превеликий жаль, не вмієте вчитися на минулому, а вчитися не вмієте, бо ви його ні хріна насправді не шануєте! Люди, які не шанують своєї історії, завжди здаються мені жебраками!

— Ого… — тільки й спромігся вимовити Роман.

Кожне слово Кохановської різало його. У глибині душі розумів, що вона говорить давно продумані й проаналізовані тисячу разів речі, говорить відверто, як найближчому другові, говорить, не шкодуючи почуттів, розрізаючи рішуче, як хірург ріже гнійник, знаючи, що після цього має бути легше. Кохановська говорила захоплено й переконливо, він аж заслухався.

— Аґнєшко, я й не знав, що тобі так залежить на українцях.

— Після знайомства з тобою особливо.

— Я жебрак, Аґнєшко, — видихнув раптом Роман і потяг її на те узвишшя, з якого, мов зі сцени чи п’єдесталу, відкривався чудовий вид на цвинтар молодих поляків.

Аґнєшка слухняно вийшла за ним, вони стали, опершись на поруччя, і дивилися на рівні ряди хрестів і кількох поляків різного віку, що ходили поміж гробками, вкладаючи квіти то одному, то іншому героєві. Романові раптом стало гаряче, тілом пробігла хвиля, і він важко осів на перила. З вуст його вирвався стражденний стогін.

— Що сталося, Романе? — суворо спитала Кохановська, поклавши руку йому на плече.

І під вагою її м’якої, закоханої долоні світ Роману остаточно похилився. Йому захотілося впасти перед нею на коліна, хотілося не тримати в собі гіркі й безнадійні сльози. Але він стояв, хоча й похилено, непевно. Кохановська перелякано дивилася на нього.

— Пробачте нам, пробачте… — він шепотів, захлинаючись словами, що рвалися з нього потоком, руйнуючи все на своєму шляху. — Аґнєшко, як вони могли вмерти за це місто? Невже ці вулиці коштують стільки людських життів?! Мені в голові не вкладається, що вам так залежить на цьому місті, а ми так недбало ставимося до нього. Мені прикро за кожну краплю польської крові, пролитої за Львів, за кожен занедбаний будинок, за кожну цеглину, виламану задля того, аби облаштувати черговий тупорилий бар чи бутік, за всі витерті й знищені польські імена на стінах. Насправді прикро.

Роман уже не міг зупинитися, і врешті-решт голос зробився взагалі нерозбірливим і дитячим. Він упіймав долонями руки Кохановської й поцілував їх стримано, але віддано. Аґнєшка спершу спантеличено роззиралася на всі боки, але потім її пробили сльози, плач справжнього потужного жіночого зворушення. Вона притулилася до нього всім тілом, огортаючи Романа, мов дитину, що бігла собі та й перечепилася, побивши колінку. Він дивився перед собою й шепотів незв’язно, але розпачливо.

— Ромчику, милий мій, ну перестань. Я прошу тебе, заспокойся, я дурниць тобі наговорила, Львів — український. Ну чуєш мене?! — Вона з криком схопила його за барки й дивилася в обличчя. — Львів — український, ну припини, хлопчику!

Але від її слів Роман затулив обличчя руками, мовби захищаючись. З дерев вистрілили в небо чорні круки, а поляки біля гробків, мов перелякані коти, визирали з-за хрестів у їхній бік, намагаючись зрозуміти, що це за нечисть так кричить на цвинтарі.

Аґнєшка Кохановська не раз втішала чоловічі істерики та розпачі й добре знала, що це все варто перетворити на гру, що чоловіки — великі діти й несподівана цяцька здатна відволікти середньостатистичного мужчину навіть від наближення Судного Дня. Вона пошаруділа по кишенях куртки, крім ірисок, нічого там не намацала, але раптом згадала щось, і її осяяла геніальна думка.

Вона поцілувала його в щоку, упіймала долонями Романову голову і, дивлячись в очі, сказала серйозно:

— Ромцю, стань рівно, дивись на мене.

Той послухався, хоча ноги були мов чужі, тримали непевно, від чого Роман трохи похитувався. Кохановська погладила його щоку, стала навпроти і, покопирсавшись у нагрудній кишені, вийняла звідти простого ключа. Потім надала обличчю найбільш пафосного виразу, на який була здатна, і, опустившись на одне коліно, простягла ключа Роману.

— Візьми цього ключа, брате-українцю.

— Що це за ключ? — заскочений виставою, спитав Роман, утім, уже помітно заспокоївшись.

— Це ключ від міста Львова. Від імені польського народу я передаю його тобі в довічну власність, з умовою дбайливого й поважного ставлення до цього великого міста, його минулого, сьогодення й майбутнього. Чи ти приймаєш цей дар?

Очі Романа зробилися великі й вологі, мов у п’ятирічної дитини, він обережно взяв ключа з лагідної долоньки й затис його у своєму кулаку, потім підняв Кохановську з коліна, поцілував її руку й міцно притулив польку до себе.

— Так, приймаю, звісно ж, приймаю, дякую тобі! — прошепотів він їй на вухо.

Аґнєшка радісно усміхнулася, і він відчув ту усмішку шкірою шиї.

— А що це за ключ? — спитав він раптом.

— Від тієї квартири, де ми сьогодні вранці були. Вибачай, іншого львівського ключа в мене немає.

— Цей теж гарний, — відповів Роман і раптом тихенько, але щиро засміявся — уперше після цієї своєї катастрофи.

З парапету на них спокійно дивився чорний цвинтарний кіт, що грівся на сонці. Світ повернувся у свою колію.

Але остаточно Роман заспокоївся аж ближче до вечора. По кількох годинах прогулянки Личаківським цвинтарем Аґнєшці нарешті вдалося його звідти вивести, і вони трамваєм повернулися до центру, до самого ядра міста, що вирувало численними туристами.

Кохановська завела Романа на каву на Вірменську вулицю. Вони сиділи при столику біля старої хіпівської кав’ярні, спокійно перемовляючись у самому центрі карнавалу, на який щовечора перетворюються вулички в центрі Львова.

— Ну, як тобі? — спитала Кохановська.

— Не знаю. Точніше, я в шоці. Можливо, з часом я упорядкую враження й розповім тобі, що зараз відчуваю.

— Сподіваюсь, нічого поганого.

— Ні, швидше багато нового.

— Шкода, що я за кермом, не можна випити зараз. Я б напилася з тобою із задоволенням, — поділилася Аґнєшка.

— На Празі нап’ємося, Кохановська, удома. Мені теж випити треба.

— Мене так зворушує оце твоє «вдома».

— Люблю зворушувати тебе, це гарне заняття, — усміхнувся їй Роман.

Вони дивилися одне на одного вдячно і спокійно.

— А ось цікаво, за Прагою ти скучив? — спитала Аґнєшка.

— Хм, ти знаєш, а трошки так. Хочу вже повернутися, мені там спокійно — якраз так, аби думки до ладу привести.

— А за Оленою? — знову запитала вона, не зводячи погляду з Романового лиця.

— Хай як це дико звучатиме, але ось до цього моменту, коли ти спитала, я жодного разу не згадав про неї, — відповів Роман і здивувався сам собі.

І відразу по першій згадці про Олену щось йому засвербіло в грудях, спокійний настрій зник, наче й не було. Роман збентежено, за кілька ковтків допив свою каву й запитально зиркнув на Аґнєшку.

— Добре-добре, поїхали, — видихнула вона, — тільки треба філіжанки занести.

Вони повернули голови до кав’ярні й лише тут помітили, що за їхніми розмовами час минув швидко — двері закладу вже було зачинено і тільки всередині горіло жовте світло, у променях якого дві жіночки наводили порядок у приміщенні. Кохановська швидко зорієнтувалася.

— Ходімо, Романе, швидше, — і, взявши обидві філіжанки, пішла геть від столика.

Роман, озираючись, побіг за нею.

— Кохановська, ти ворюга! Це повернути треба!

– Іди до біса, — кричала вона йому вже з-за рогу, — буде нам із тобою пам’ять!

І справді, наступного ранку, повернувшись до помешкання на Зомбковській, Роман перш за все заварив собі міцну каву й пив її з поцупленої у «Вірменці»[13] філіжанки. Спогади про цей день оповивали солодко й густо, як дим лісових пожеж огортає розніжені серпневі озера.

Між хвилинами, коли він вийшов із дверей на Зомбковській і знову зайшов до них, повернувшись зі Львова, минуло трохи більше тридцяти годин. Для Олени цей час тягнувся довго й виснажливо, для Аґнєшки вмістився в якісь півгодини, натомість Романові він здався цілим життям, випущеним у нього звідкілясь збоку, мов куля. І це життя тепер застрягло в ньому, і рана боліла несамовито.

Занурення

Пілсудський за відсутності Аґнєшки учинив у квартирі справжній розгром. Коли вимучена півторадобовою подорожжю Кохановська відчинила двері, їй першої секунди здалося, що до неї завітали з обшуком, якого вона по-справжньому боялася, поки не довелося зайнятися книгою на тему кохання. Але в самому центрі цього перевернутого догори дриґом мікровсесвіту сидів Пілсудський, і мав він таким вигляд, що не виникало сумнівів: подерті книги, чернетки, фіранки, канапа й кілька розтрощених вазонів — це справа його кігтів. Аґнєшка втомлено присіла поруч із ним, обхопивши коліна руками, і констатувала:

— Малий, ну ти й сволота.

Пілсудський у відповідь розвернувся до неї хвостом і по діагоналі перетнув кімнату, усівшись мордою до картини на стіні, очевидно, розмірковуючи, чи не роздерти і її. На картині було намальовано кавалок вечірнього міста — якого конкретно, ніхто не знав, комусь із друзів воно нагадувало Вільнюс, а хтось говорив про Будапешт. Сумнівів не було лише в одному: місто було зображене красивим, мало не казковим, тому Аґнєшка, попри те, що це був подарунок від її колишнього, якого вона воліла б не згадувати, повісила малюнок на видноті. Пілсудський завурчав і приготувався до стрибка, але Кохановська завбачливо вигукнула щось грізним голосом і слідом за котом перетнула кімнату, зняла картину зі стіни, сховавши її за шафою. Потім, розкидаючи босими ногами шматки розірваного паперу, пройшлася на кухню, запалила газ, нашвидкуруч заварила чаю і, повернувшись до кота, налила йому повне горнятко. Поставила перед ним на підлогу й погладила теплу, гнучку спину свого найкращого друга. Пілсудський спершу пручався й намагався втекти, потім трохи розм’як і врешті повернувся до Аґнєшки мордою й заходився пити свою гербату.

— Знаєш, ти правий. Це вперше, визнаю, уперше за весь час нашого знайомства твої ревнощі аж настільки обґрунтовані. Так що, котяро, я тобі ані слова не скажу стосовно того, що ти тут влаштував. По-перше, я втомлена неймовірно, а по-друге, котику, я давно нічого подібного не відчувала, тому ти наревнуєшся, повір. І ще дякуй своєму котячому богу за те, що я роман пишу на ноутбуці, а не на папері, бо я би з тебе шапку зробила, зрозумів, мерзотнику малий?

Пілсудський мовчки сьорбав свій напій, не підводячи очей до господарки, як п’ють віскі при шинквасі пригнічені чоловіки. Аґнєшка скрушно зітхнула, наостанок почухала кота за вухом і, швидко роздягнувшись, завалилася на ліжко, вимкнувшись майже моментально, щойно голова торкнулася подушки. Перед сном вона встигла піймати себе на міркуванні, що Пілсудський зі своєю котячою інтуїцією максимально наблизив зовнішній вигляд квартири до стану, у якому перебували її думки, — тотального розгардіяшу й анархії, — і таким чином Аґнєшка Кохановська зі своїми почуттями, відчуттями й настроями зараз вписувалася в цю квартиру настільки органічно, як, напевно, ніколи дотепер.

І лише коли вона міцно заснула, Пілсудський, розібравшись зі своїм чаєм, довго ходив довкола Аґнєшки, розіп’ятої втомою на ліжку, мовби вагаючись, чи пробачити їй, чи ні. Але врешті тихенько муркнув і, пропхавшись до теплого, м’якого живота своєї хазяйки, скрутився калачиком, теж собі задрімав, під’єднавшись до неї, зливаючи собі в бездонні резервуари розуміння, ніжності й відданості її чорне, як нафта, виснаження. «Кінець кінцем, — пронеслося в котячих думках, — окрім неї, у мене нікого нема».

Поки Роман із Кохановською відсипалися після своєї подорожі, Прагу накрила справжня буря. По кількох блискавках небо із загрозливим тріскотом репнуло, розійшлося, мов незагоєна рана, і з горішнього потойбіччя на вулицю плеснуло ціле море. Олена перелякано навпомацки зачинила вікно і так і залишилася стояти при ньому, вслухаючись у потоп.

Небесна вода усім своїм тілом — гнучким і святим — лягала на ще донедавна розпечені тіла жерстяних каптурків під вікнами, вмощувалася на карнизи й тулилася до стін кам’яниць. Від цього вони набирали вологи, мов губки, всотували в себе всю карнавальну радість квітневої грози, стаючи темнішими і важчими, осідаючи під власною легкістю настільки помітно, що мешканці, затихлі в нетрях своїх квартир, у знеструмлених, безголосих печерах, ясно відчули: будинки їхні дихають і танцюють, легенько поскрипуючи.

Олена також відчула, як дерев’яна підлога під її босими ногами хилиться й пританцьовує, та й собі, анітрохи не злякавшись, затупцяла на місці, спираючись на підвіконня міцно й твердо, обома руками. Хтось із великих казав, що тугу найкраще сублімувати до танцю або рубання дров. Мовляв, коли всі м’язи тіла зайняті справою, мозок просто не встигає зосереджуватися й отримує суттєве розвантаження. Таким чином, Олена зараз на повну виносила з голови цілі ланцюги дурних думок, що переслідували останнім часом: про повернення до України, якого не треба було допустити, про те, що Роман надто часто став залишати її наодинці з цією величезною квартирою і, що найпаскудніше, про те, що деякі книжки й речі у великій кімнаті мають у собі нотку того запаху, який Роман завжди приносить із собою, коли повертається від Ярослава. І все б нічого, адже можна припустити, що Ярослав колись тут мешкав протягом тривалого часу, а значить, тут залишилося багато його слідів, непомітних людині зі звичайними органами чуття, але запах був пронизливо жіночим. Саме тому щоразу, коли Роман повертався додому, в Олени різко псувався й без того тривожний настрій.

Шкодувала вона тепер не за своєю сліпотою, а за речами зовсім небуденними, скажімо, за невмінням чи тати чужі думки. Та що там чужі, вистачило б абонемента до думок у голові одного Романа, аби чи то заспокоїтись, чи переконатися нарешті у своїх підозрах і розлучитися із сумнівами, страхами й обминанням певних тем, які маркували їхні стосунки від самого переїзду, а тепер виходили на передній план. «Скільки нам тут залишилося? — питала себе Олена, загинаючи пальці. — Два місяці з копійками. Два з половиною, гаразд, — виправилася вона, — тоді доведеться хоч ненадовго повернутися в Україну. Якщо в нього хтось і з’явився тут, у Празі, то їхній зв’язок хоч ненадовго обірветься, і я цим скористаюсь. Як? Я його вмовлю їхати до іншого міста. Куди завгодно — до Німеччини, Польщі, до Іспанії, а найкраще до Ісландії. Бо це найвіддаленіший шматок Європи. Там він завжди буде зі мною, буде гріти мене й турбуватися про мене. А про ту, іншу, якщо вона насправді є, він забуде. Я йому рідніша й ближча».

Олена свідомо готувалася проковтнути можливу зраду, знаючи, що це найгірше, що може статися між ними, а тому, якщо вона буде напоготові, усі інші погані новини переживе сміючись. «Кінець кінцем, у мене, окрім нього, узагалі нічого нема, хай би що сталося — переживу, аби тільки в підсумку був зі мною», — з цією думкою вона відірвала долоні від вологого підвіконня, забризканого краплями, що проривалися до кімнати крізь старі вікна, і навпомацки рушила до ліжка, де змучено й беззвучно спав Роман. Нечутно влізла до нього під ковдру, прилаштувалася до його вигинів і завмерла, ловлячи хвилі тривожного, міцного сну.

Прага приспала всіх. Буря тривала аж до ночі, і якби злива не позаганяла з вулиць до домівок і барів усіх людей, не залила улоговини бурхливою водою, то бодай хтось би та й помітив, що все довкола наче вимерло. У жодному вікні ані шурхнули фіранки, не запалили світло, коли місто накрила темрява — усі або спали, або пили в підвалах барів, сповнені апокаліптичних передчуттів.

Кохановська після повернення зі Львова проспала мало не цілу добу, і це знову збило хиткий біологічний годинник. За тиждень чи два Аґнєшка перетворилася на бліду, вимучену тінь, при вигляді якої в Романа неодмінно виривалося:

— Кохановська, та що з тобою?! Ти на примару схожа.

Він торкався худорлявих рук і стискав зап’ястки, від чого Аґнєшка, зовсім уже безсила, готова була впасти. Одного разу вона все-таки розповіла йому правду:

— Романе, мене знову мучить безсоння, як тоді, коли ми познайомились.

– І часто з тобою таке?

— Періодами, — пояснила Аґнєшка, — важливі, яскраві події вибивають мене з колії, залишають без сну.

– І що? Знову термос із чаєм, де намішано снодійного, так?

— О, ні, Романе. Я вигадала новий спосіб, який не нестиме небезпеки іншим людям і, крім того, є настільки наближеним до єства справжнього письменника, що ближче годі й вигадати! — Аґнєшка засміялася, і на поблідлих щоках проступив той рум’янець, якого Роман не бачив уже давно.

— Розповіси?

— Краще покажу, — відповіла вона. — Може, зазирнеш якось до мене в гості? — попросила Кохановська.

— Думаєш, уже час? — заусміхався Роман.

— Так-так, давно час. І мені зараз важко знаходитися надворі, правда, бо я по-справжньому боюся, що можу заснути і впасти під якесь авто чи в каналізаційний люк. — Аґнєшка притулилася до нього і, торкаючись вустами мочки вуха, шепотіла далі: — Ходімо зараз, мені нестерпно знаходитися на вулиці, ходімо, будь ласка, заколишеш мене, я спати хочу.

Голос Аґнєшки зривався в тихеньке цуценяче скавчання, і Роман незчувся, як Кохановська вже тягла його Прагою до себе додому, не відпускаючи руки ні на мить, не зупиняючись і не оглядаючись. Роман волочився за нею, мов пес на повідку, ледве встигаючи за темпом, який вона задала з першого кроку.

— Щось не схоже, щоб ти спати хотіла! — кричав він їй, але Кохановська лише оберталася до нього на ходу й дивилася втомленими, почервонілими від безсоння очима.

Її будинок виник несподівано просто з-за рогу. Роман здогадався, що вона тут мешкає, побачивши знайомий світлий «опель», припаркований на тротуарі. Він раптом згадав, що відразу по своєму приїзді до Варшави, у першу ж прогулянку Прагою, ходив тут і так само наштовхнувся на її авто.

— Це Намисловська, — кинула йому Аґнєшка.

— Я в курсі, уже бував тут. І авто твоє бачив теж, я давно підозрював, що ти тут мешкаєш.

— Ах ти! І не зайшов? — Вона аж зупинилася.

— Як бачиш. — Роман спокійно дивився на неї й усміхався. — Ну давай, веди вже.

Аґнєшка мешкала на першому поверсі. Вони не зайшли до квартири так, як ходять усі нормальні люди — через під’їзд і вхідні двері, ні. Кохановська змусила його перелізти паркан, обплетений виноградом, потім рвучко й натреновано стрибнула за ним сама. Вони опинилися в невеличкому саду, аж смарагдовому від зелені, із вимощеною бруком стежкою, що вела повз столик із двома стільцями вглиб, до простеньких дверей.

— У тебе гості були? — кивнув Роман на два порожні білосніжні горнятка, залишені на столі. — Хоч би прибрала чи що, перш ніж мене кликати, — голос задзвенів нотками ревнощів, які Кохановська миттю вловила.

— Та ні, це ми з Пілсудським чай пили, — втомлено пояснила вона.

— Юзеф Пілсудський? — Роман аж присвиснув. — Мила, ти або заговорюєшся, або займаєшся спіритизмом! Давай я тебе спати вкладу?

— Пілсудський — це мій кіт.

— Не знав, що в тебе є кіт.

— О, ти багато про мене не знаєш, попри те, скільки часу ми проводимо разом… — Вона стала навшпиньки, жартома поцілувала його потилицю і, натиснувши на плече, всадовила на стілець. — Почекай, я зроблю нам кави. Посидь тут.

І, не чекаючи відповіді, зграбно зняла порожнє начиння зі стола та й попростувала собі до дверей, а потім зникла в нетрях квартири.

«Їй пасує цей садочок, — думав Роман, розвалившись у кріслі й уп’явшись поглядом у високе небо над ним, — тут гарно працювати, напевно». Але думка ця не встигла розвинутись не те що в невеличкий абзац, а навіть у розлоге складне речення, бо у відчинені Аґнєшкою двері вужем прослизнув Пілсудський, пробіг стежкою і всівся просто навпроти Романа, ніби вивчаючи його.

— Ну привіт. Я щойно почув про твоє існування і, виходячи з мого досвіду спілкування із сімейством котячих, я впевнений, що ти мені однозначно не радий. Мене звати Роман, і твоя хазяйка нерівно до мене дихає, тому давай приймемо це за аксіому й постараємося поставитися одне до одного з розумінням. — Роман трохи нахилився вперед і пояснював коту, обіпершись ліктями на коліна. — Ніхто нікому не буде шкодити, сцяти у взуття і дерти одяг, але й ніхто нікого не буде мотлошити і гладити без обопільної згоди, натомість ставитиметься з виключною повагою. Домовилися?

Пілсудський дивився на нього абсолютно холодно й безжально, як переконаний зарізяка дивиться на потенційну жертву. Усім своїм виглядом цей кіт давав зрозуміти Романові, хто тут чого насправді вартий, і нагадував виразом морди кримінального авторитета середньої руки, який приїхав розрулювати дрібний конфлікт на продуктовий ринок попри те, що це взагалі не його рівень і він тут лише для того, щоб роз’яснити всім ситуацію і хто тут головний. Кіт знову холодно зиркнув на нового знайомого, а потім, ніяк не зреагувавши на промову, раптом розвернувся й неспішно попрямував до помешкання.

— Хм, іще той фрукт, — Роман заусміхався сам собі, — схоже, я нажив собі ворога.

Не встиг пухнастий хвіст Пілсудського зникнути в прорізі дверей, як із нього граціозно, мов янгол, випливла Кохановська з тацею в руках. «Чорт, а може, вона перевертень?! — Романа аж вкусила дурна, але така раптова і спокуслива думка. — Якщо я сьогодні не побачу їх одночасно, мене переслідуватиме ідея, що Кохановська — котячий перевертень».

— Що там, милий? — Аґнєшка усміхалася йому лагідно й турботливо. — Ось кава з ірисками. Як хочеш — цукру додай, а мені і так солодко.

— Дякую, дякую. Ох у тебе й кіт… колоритний він, очищами своїми мені в душу зазирнув.

— Він уже вийшов перевірити, кого я привела?! — Кохановська засміялася. — От ревнивий, страх. Просто Отелло!

— Мені здається, я йому не сподобався.

— Він ненавидить усіх, хто до мене наближається, — пояснила Аґнєшка.

— Навіть так?

— Навіть так. Сподіваюся, для тебе він зробить виняток.

— Подивимось. А ти можеш покликати його? Хотів би подивитись, як ви виглядаєте вдвох. — Роман пішов на хитрість, аби відігнати від себе надокучливу й дурну ідею про перевертня.

— Ні, він не прийде зараз, він вгамовує свої ревнощі, — мовила Аґнєшка, і Роман не зрозумів із тону, чи жартує вона, чи говорить серйозно.

І тут же, ніби на підтвердження її слів, із квартири почувся дзвін розбитого посуду. Роман зірвався на рівні, але Кохановська дивилася на нього спокійно й поглядом запрошувала сісти назад, не перейматися такими дрібницями.

— Це він тобі зараз щось розбомбив, так? — спитався Роман.

— Ага, я ж казала, ревнощі вгамовує. Нічого страшного, я спеціально недорогий посуд купую, про всяк випадок.

— Ага, зрозуміло.

Переконавшись таким чином, що Кохановська — це Кохановська, а кіт Пілсудський — це кіт, Роман заспокоївся. Розмова точилася розмірено й невимушено.

— Слухай, я одного не можу зрозуміти, — говорив Роман, дивлячись на вулицю крізь зелень заростей, — ця Намисловська — суцільні новобудови. Чому ти не залишилася в тій квартирі, у старій? Там і околиці атмосферніші, і сама квартира, як я розумію, на порядок більшу площу має. Мені там більше подобається.

— Саме через це, себто через площу і стан помешкання. Цей дім не завалиться зненацька і не згорить знічев’я, а ось на Зомбковській таке цілком можливе, ти ж бачив сам — ти тут лише чотири місяці, а на Празі вже кілька старих будинків перейшли в кращий зі світів. А ще в мене забагато спогадів про те помешкання, на які я не хочу наштовхуватися щохвилини. І крім того, Романе, жити у великій квартирі самій — значить гостріше відчувати свою самотність. Мені воно ні до чого, повір. Я тут почуваюся цілком затишно й комфортно, Зомбковську відвідую в разі потреби й використовую ту квартиру теж як мені заманеться.

— Ага… а ось цей садочок… ти злочинців не боїшся? Сюди легко потрапити, не боїшся, що вкрадуть щось чи зґвалтують тебе, наприклад?

— Ох, — театрально закотила очі Аґнєшка, — де ж ці злочинці, де вони?! Чому зі мною ніколи такого не ставалось!?

— Зрозуміло з тобою все, — засміявся Роман. — Ну то що, покажеш мені нарешті свій суто письменницький метод боротьби з безсонням? — спитав він, допивши каву й відставляючи вбік філіжанку. — Бо на тобі, Аґнєшко, лиця вже нема, суцільна втомлена маска.

Кохановська допалила сигарету й повела Романа досередини, при цьому виставивши до садочка Пілсудського, попри злісний опір.

— Йому краще бути зараз на вулиці, — пояснила вона Роману.

— Гаразд, гаразд, що я маю робити?

— Нічого. Сядь на канапу на п’ять хвилин, я тебе покличу.

Він усівся у куточок, оглядаючи кімнату, де ще видні-лися наслідки розгрому від Пілсудського, а Аґнєшка носилася помешканням із якимись пакетами й торбинками, мовби збираючись від’їжджати. Роман із цікавістю спостерігав за її маніпуляціями, аж поки цей смерч, що гуляв кімнатою, втих і зник десь у глибині коридору. Нарешті почувся голос Кохановської, притишений стінами. Він пішов на нього, погано орієнтуючись у маленькому, але чужому приміщенні, оминаючи скалки побитих Пілсудським тарілок, гори ірисок, що лежали всюди барханами, і тримаючись стін, теплих від квітневого повітря.

— Де ти є? — гукнув він Аґнєшку.

— Я тут, Романе! — голос пролунав із дверей аж у кінці коридору.

— Чекай, ти у ванній?! — простромила його думка вже під дверима.

— Так, я у ванній. Поверни вимикач, праворуч від дверей, і заходь до мене.

— А якщо ти гола?

— Я і є роздягнена, заходь давай, я не кусаюся.

— Щось я в цьому починаю сумніватись, — пробурмотів Роман, клацнув вимикачем і, штовхнувши двері, увійшов до кімнати.

У ванній горіло кілька свічок, і в момент, коли він переступив поріг, Аґнєшка, схильна до театралізацій, увімкнула музику. Тишу лагідно роздерли на лахміття добре знайомі Роману «Rolling Stones», щоправда, ледве-ледве чутні за переполошеним диханням двох людей у кімнаті. Кохановська лежала в порожній глибокій ванній, свічки були прилаштовані так, що світло торкалося лише обличчя, ключиць, передпліч і грудей, а вже під ребрами танцювала тінь, і живіт її, начебто укутаний у чорну ковдру, потопав у темряві.

Кохановська дивилася на нього жадібно й допитливо.

— Що скажеш? — спитала вона, облизавши пересохлі губи.

— Це найкраще, що я бачив у житті, серйозно.

— Дякую, Ромцю. Присядь біля мене, на бортик.

За ті кілька кроків, що Роман слухняно подолав до неї, Аґнєшка встигла повернути кран, і над ванною миттєво запарувало — вода була гарячою.

— Ти справді так заснеш? — поцікавився Роман, не знаючи, що сказати далі.

— Ні, це лише прелюдія. Я зараз виконаю певний порядок дій, і лише після того мене обов’язково зморить сон. Такий собі ритуал, обряд, розумієш? Люблю всілякі ритуали.

— Накликання сну? — резюмував він. — Я зараз почуваюся причетним до священного дійства, правда. Тільки що в цьому письменницького, не розумію.

Роман поклав їй руки на плече і ковзнув униз, до ключиці, від чого Кохановська мало не задихнулася. Вода вже лоскотала втомлені від пішого ходіння литки і котячий вигин спини, вода плюскотіла приємно і торкалася її ніжно, поки що трохи лагідніше, аніж Роман, і Кохановська відчула, що зараз помре, розірвавшись між цими двома коханцями. Раптом вона простягла руку кудись убік і витягла з темряви пляшку.

— Що це? — спитав Роман.

— Шампанське, — пояснила Аґнєшка. — Добряче вихолоджене шампанське. Частина ритуалу. Невід’ємна частина.

— Ти що, кожен раз випиваєш пляшку шампанського, аби заснути? Ти ж так зіп’єшся!

— Якщо я не спатиму, то зійду з розуму набагато швидше. Крім того, мені подобається бути п’яною біля тебе, тому я зараз вип’ю трохи більше, аніж зазвичай. Дивись мовчки, — порадила вона йому.

А Романові і так всі слова обривалися просто в горлі, розсипалися в порох, в’язли на зубах, роздзьобані на фонеми птахами бажання й подиву. Він гладив ніжну шкіру й відчував, що це все і справді має якийсь стосунок до письменництва, до натхнення, творчості й божевілля… І чим пружніше під пучками пальців наливалися насолодою груди, тим гостріше він це розумів. Гаряча вода вже пестила її боки, від цього Аґнєшка потихеньку звивалася й стогнала, і якби не міцні Романові руки, то злетіла б до стелі від щастя.

— Так-так, — шепотіла вона, відпиваючи з пляшки великі ковтки. — Уся справа в тому, щоб відкритися повністю, зуміти відкинути будь-які умовності, одяг буденності, зуміти довіритись і показати себе без прикрас і всього іншого. Постати збудливою, збудженою і справжньою, показати себе в ракурсі, вільному від усього на світі, коли матерія, якою ти є, говорить усе сама за себе. Написання книги, Романе, схоже на процес прийняття ванни… — Їй подих мало не зупинявся від близькості Романа, та навіть не близькості вже, а злиття з ним, переплетення і взаємопроникнення, які провадили її до прострації, близької до шаманських екстазів. — Ти влягаєшся в порожню й холодну керамічну труну сюжету, влаштовуєшся там якнайзручніше зі всіма своїми поганими звичками — коханцем, сигаретами, алкоголем, наркотиками чи що там іще буває, і відкручуєш крани. І з тієї миті, коли вода тексту починає наповнювати цю заздалегідь приготовану ємність, ти, за законами природи, починаєш важити в цій воді дедалі менше, тебе виштовхує із сюжету, і замість деталей автобіографічних з’являються там лише уламки твого особистого досвіду, спотворені потребами сюжетної лінії. Жодна книга, Ромцю, жодна завершена книга не виглядає такою, якою задумувалася на початку саме через це — бо автор стає невагомим, текст витісняє його з первинного задуму, у тому каркасі залишаються лише найважчі за своєю сутністю особистості. Може, тому існує порівняно мало серйозних письменників?

— Не знаю, — розгублено відповів Роман на її монолог. — Я не знаю, що на це сказати, хіба тільки те, що перебування з тобою в такій ось обстановці, — він кивнув на воду, яка вже заливала пальці, що витанцьовували на грудях Аґнєшки, кивнув на майже порожню пляшку з-під шампанського і на свічки, — може навіть мене змусити щось писати. Це збуджує і надихає, Кохановська, я зараз на сьомому небі, це якесь неймовірне відчуття.

— Підозрюю, що це ерекція, — засміялася вона, вигинаючись до Романа.

Раптом п’яний сміх захлиснула вода, і Аґнєшка, безпорадно випустивши з руки пляшку, що відразу розбилася, важко опустилася в гаряче море ванни. Роман перелякався, але зорієнтувався швидко, схопивши її за волосся і витягши голову з води.

— Господи, я зараз мало не вмерла, коли ти мене так узяв, — вигукнула вона, відкашлявши з легенів прозору воду.

— Так, Аґнєшко, досить. Ти вже впилася, час лягати. — І Роман без особливих труднощів підняв її на руки, від чого підлогу залило водоспадами.

Кохановська витерлася з його допомогою м’яким свіжим рушником і вже за п’ять хвилин засинала, вкрита ковдрою, лежачи ще мокрою головою на стегнах Романа.

— А так і буває. Так і закінчується книга, — мурмотіла вона крізь сон, — автор захлинається, і в певний момент текст викидає його з хвиль, мов рибу на пісок, де він із незвички задихається, залишившись без створеного ним світу.

— А потім?

— Потім? Потім минає якийсь час, і знов виникає потреба прийняти ванну, ось і все.

— Так просто?

— Так просто.

Кохановська по цій останній фразі провалилася нарешті в очікуваний, випещений, солодкий і вимучений сон, стискаючи теплу, уважну долоню Романа. Лише зараз, коли затихла вода в крані, замовкли «Ролінги» і від Кохановської замість п’яних монологів лунало тільки ледве помітне дихання, Роман почув: з вулиці у двері оскаженіло шкребеться Пілсудський.

Зрив

Весна видалася на диво жаркою й швидкою. Аґнєшка у своєму романі писала про цілі будинки, які вже із середини травня, у ті шалені години, коли сонце палило найсильніше, плавилися по краях, мов сир над вогнем, про бляшані карнизи, на яких екстремальні пражани могли готувати смаженицю, і про ліпнину на стінах, що м’якшала й деформувалася під своєю вагою.

Вигадана нею історія добігала кінця, і з цим неможливо було щось зробити. Телефонували з видавництва, нагадуючи про терміни, підганяв і Роман, якому не терпілося дізнатися, чим усе закінчиться. Книгу треба було дописувати.

Того разу, коли Аґнєшка продемонструвала йому свій аристократичний метод боротьби з безсонням, Роман не пішов, поки вона не прокинулася. Майже до смерку сидів на подертій канапі, прилаштувавши собі на стегна, мовби на подушку, її голову. Від його доторків мокре жіноче волосся пахло щастям і висихало неохоче. Впущений знадвору Пілсудський так само невідлучно лежав неподалік, не зводячи з Романа ревнивих очищ.

Коли Аґнєшка по кількагодинному сну, набагато коротшому, ніж можна було сподіватися, розплющила очі, на лице наповзла розгублена усмішка: Роман був при ній. Ще не вирвавшись остаточно з ланцюгів розслабленості й спокою, вона промурмотіла щось пронизливо віддане й запросила його повечеряти.

— Ні-ні, не сьогодні, Кохановська. Я вже піду. Єдине, що попросити хотів: дай мені книгу свою почитати, ту, що зараз пишеш.

— Уже? — здивувалася Аґнєшка. — Може, почекаєш, поки вийде друком?

— Я зараз хочу, ти ж уже дописала?

— Ні, не зовсім. Залишився один розділ, розв’язка.

— Ну ось і чудово, — закивав Роман, — я прочитаю все, крім найважливішого. А ту, останню — уже у виданій книзі. Згода?

— Ох, Романе, ти не уявляєш, наскільки треба любити людину, щоб давати їй читати свою незакінчену книгу. Зараз роздрукую. — І Кохановська, смішно покректуючи, піднялася з його колін, рушивши до ноутбука.

Він, усміхаючись, зігнорував попередню репліку і, поки Аґнєшка копирсалася в текстовому документі, вочевидь, підлаштовуючи шрифти і щось там виправляючи, поки принтер виспівував свої симфонії заспаній хазяйці, Роман зварив їм кави і нагодував Пілсудського. Кіт слухняно їв зі своєї мисочки, не виказуючи жодних ознак спротиву.

— Я в шоці, — крикнула йому Кохановська, — він тобі довіряє, це вперше таке!

Коли філіжанки спорожніли й принтер виплюнув останній видрукуваний аркуш, Кохановська акуратно їх склала, вирівняла краї і, жартівливо усміхаючись до Романа, сказала:

— Усе, давай вимітайся. Ти отримав, що хотів.

— Добре-добре, тільки зброю не діставай. — Він перейняв її тон і, задкуючи, пішов у напрямку дверей до садочка, піднявши руки з роздрукованим романом догори.

Але Кохановська раптом зірвалася, у кілька стрибків подолала відстань між ними й притулилася до Романа всім тілом.

— Дякую, що побув зі мною трошки, милий. Я тебе не люблю й за тобою не сумуватиму.

— Навіщо ти мені кажеш це? — здивовано поглянув він на неї.

— Ну то таке… — зам’ялася з відповіддю Аґнєшка. — Пам’ятаєш, я казала тобі колись давно-давно, сто років тому, що кохання тримається на брехні майже завжди — від брехні дрібної до брехні, що кохання досі триває, пам’ятаєш?

— Так, пам’ятаю.

— Хай краще я брехатиму тобі в цьому ось, ніж у будь-чому іншому, домовилися?

— Я теж тебе не люблю ані крапельки, Кохановська. Па! — Він поцілував її щоку, вийшов у садочок і, легко перемахнувши паркан із виноградовими заростями, зник при початку вулиці Намисловської.

— Бувай, бувай! — щасливо кричала Аґнєшка йому услід. — Ти бачив це, бачив?! — зверталася вона вже до кота, що ліниво розвалився на виході з кімнати, щойно Роман залишив її. — Як тобі?

Кохановська кружляла помешканням, мов листочок, здійнятий у повітря протягом, а Пілсудський дивився на неї зі змішаним почуттям насмішки і втіхи, як дивляться старші люди на закоханих дітей.

Читання нової книги Аґнєшки Кохановської виявилося для Романа справжнісіньким іспитом — на місце розпливчастих і необов’язкових намагань прочитати польський текст прийшла гаряча необхідність. Книга давалася Роману не завжди легко, попри те, що мовою він оволодів уже досить добре й вільно розумів свою польську пасію. Говорив також достатньо зрозуміло, хоча Кохановська його запевняла, що позбутися свого м’якого українського акценту він не зуміє ніколи. Але він зустрічав у недописаному романі стільки своїх рис, уривків їхніх з Аґнєшкою розмов, місць, які вони відвідували разом, що ця книга переставала бути просто книгою. Розуміння тексту несло більше відповідальності і, само собою, ускладнювало процес читання, раз по раз приголомшуючи інтимними деталями чи роздумами, а чи то несподіваними рішеннями Кохановської, які не вкладалися в Романове бачення розвитку сюжетних ліній.

Ця книга виявлялася щоденником його перебування у Варшаві, а точніше кажучи — на Празі, бо ж темну стрічку Вісли в напрямку Старого Міста він так жодного разу й не перетнув за ці довгі, але швидкоплинні місяці. І хоч як він налаштовувався на те, що все буде саме так, бо ж для того вона й викликає його на відвертість, для того і веде з ним довгі розмови, за це вона і платить йому гроші, аби він продав їй усе своє минуле, а з ним усього себе, з тельбухами, — книга вражала. Хоч як він себе запевняв, що готовий до кожного слова, яке прочитає, деякі речення, фрази, а часом навіть і поодинокі слова розпорювали живіт, як консервний ніж бляшанку. Кохановська чітко ловила зміни Романового світогляду по виїзді з України, позначала, мов маркером, ключові моменти й підкреслювала особливо важливі думки. За ті кілька тижнів, які Роман читав книгу, він постійно почувався голим перед нею, обеззброєним і крихким, але Кохановська поводилася напрочуд делікатно, жодного разу не образивши його найтонших почуттів.

Ще недописана книга водночас виявилася пам’ятником цим двом. Монументом їхній чуттєвості та зацікавленості, свідченням того, наскільки міцно можуть переплестися два близькі народи, якщо говоритимуть одне до одного, якщо одне одного слухатимуть і поважатимуть. Але, якщо відкинути пафос, книжка була віддзеркаленням того, як випадковість, непередбачуваний збіг обставин впливає на життя пересічної людини.

— Ромцю, усе залежить від випадковостей. Хай би що ти планував, а не знаєш, що станеться наступної хвилини. Тому я волію взагалі нічого не планувати. — Аґнєшка водила його майже літньою Прагою, роблячи при цьому такі вихиляси, що Роман трохи втратив розуміння, де ж вони зараз знаходяться.

— А як без планів? Як будувати все?

— Та ніяк не будувати! Сенсу від цього — нуль! Ти ось задумався над тим, аби залишити Україну, шукав місто, до якого хотілося б поїхати, шукав якнайвигідніших покупців для свого житла, влаштовував справи на роботі і, найголовніше, — ти пояснював це все друзям і батькам, шукав підтримки в Олени, а кінець кінцем твою долю вирішили кілька дрібних злодюжок і незнайома жінка. Причому, мушу тобі зауважити, — наголосила вона, — перші двоє поставили тебе в такі умови, що другій, себто мені, ти взагалі не опирався.

— Я був у відчаї.

— Це тут ні до чого. Ми говоримо про недоцільність будування планів.

— Твоя взяла. Плани — абсурд.

– І, крім того, мене, щиро кажучи, вразила легкість, із якою ти пристав на мою пропозицію. Я сподівалася бодай якогось опору.

— А що мені залишалося, Аґнєшко? — Роман скрушно розвів руками. — Я опинився без грошей у чужій країні й цим був, до речі, добряче шокований.

— То все ясно. Але дивись, я пропонувала фінансову допомогу, і тобі навіть до голови не скочило, що можна в мене взяти грошей у борг, аби таки дотримуватися свого плану і доїхати до Праги, влаштуватися там на перший час. Ні, ти відразу повівся на інтригу. Обдурив свою кохану, яку, я підозрюю, ти на той момент і не кохав уже зовсім. Розміняв Прагу чеську на куди менш яскраву на перший погляд Прагу варшавську, отримавши, щоправда, на решту мою прив’язаність і доволі безтурботне життя впродовж цілих півроку.

— Так, воно й справді доволі безтурботне.

— Ось-ось, і я навіть не намагаюся звабити тебе, хоча між нами все давно вже мало б статися.

— Це з якої такої радості? — вдавано здивувався Роман.

— Ти знаєш, — примружила очі полька, — колись у мене був один цікавий коханець. Математик. Як мужчина він був не надто вправний, але це компенсував тим, що постійно підкидав мені такі теми до роздумів, від яких паморочилося в голові, і я втрачала контроль над собою лише від звуку його голосу.

– І що, я зараз мушу слухати про твоїх коханців? — обурився Роман.

— Та ні, ти не зрозумів. Я ж не для того розповідаю, аби тебе зачепити. Просто до слова прийшлося.

— Давай, — неохоче погодився Роман і попросив у неї сигарету, аби наперед заспокоїтися.

— Ну, він був математиком… Це, до речі, від нього в мене звичка, з якої ти кепкуєш, — переводити кохання в графіки. І ось одного разу він, такий розмірений хлопець із роками усталеним розкладом дня, пропав. Уявляєш?

— Угу.

— Ми тоді підняли на вуха всю поліцію в місті й об’їздили всі морги. Але врешті знайшли його живого й неушкодженого. Він чотири дні просидів у парку на виїзді з міста.

— Що він там робив?

— Він вираховував «формулу зваблення», як сам її називав.

— Ай, невже люди бувають аж такими довбанутими?!

— Та чекай, Ромцю! То була геніальна річ! — Кохановська захоплено розповідала цю історію, оживлюючи її у своїй пам’яті. — Суть цієї формули полягала в тому, що кожна людина має в собі закладений природою рівень сексуальної активності, те, що називається лібідо. Він тоді виділив, грубо кажучи, п’ять типів сексуальності, зі значеннями від одного до п’яти, аби рахувати було легше. Також він брав до уваги опір спрямованій на тебе сексуальній активності. Себто якщо ти в цьому плані максимально активний, то опір твій мінімальний. І навпаки. Також значення від одного до п’яти. Слідкуєш за думкою?

— Намагаюсь, — чесно зізнався Роман.

— Ага. Отже, є сексуальність і опір, які вкладені в тебе природою. Далі він визначив, так само для рівного рахунку, п’ять стадій зваблення іншої людини. Від поцілунку до повного й безумовного контролю над її тілом і думками.

— Оце вже цікавіше.

— Та не те слово. І ще, уявляєш, він по таблицях дивився, скільки енергії людина витрачає на певні дії. Ну, там ходіння, біг, спання, читання, слухання музики і так далі.

— Навіщо?

— А оце й було найцікавіше. Відкинувши емоції та підійшовши до процесу зваблення іншої людини з абсолютно формальної точки зору, він пропонував, спираючись на задані природою характеристики сексуальних активностей, враховуючи стадію зваблення, до якої треба довести певну особу, визначати, скільки на це треба витратити енергії або часу.

— Ти що, серйозно цю маячню сприймала?! — здивувався Роман.

— Та чого маячню… Теоретично, без урахування похибок, виходили доволі цікаві цифри. Наприклад, знаючи свою сексуальність і сексуальність партнера, ти міг вирахувати, скільки часу ти витратиш, виконуючи певну послідовність дій і добиваючись певної стадії зваблення.

— Він хворий був. На голову.

— Та ні, ми перевіряли, теоретично все складалося правильно.

— Перевіряли?!

— Так, заради науки й мистецтва.

— Здуріти!

— Та, це ще не все! Ми брали заданий час і вираховували енергію, тобто що саме треба робити, аби звабити людину.

– І що, ти пам’ятаєш цю формулу досі?

— Ха! Звісно! — беззаперечним тоном повідомила Кохановська.

— Поділишся зі мною?

— Нє. Це буде моя таємниця.

Роман ішов, замислено перебираючи в голові щойно почуте. Виходило надто вже по-дурному, але щось у цьому викликало якщо не довіру, то потужну зацікавленість.

— Ну, а для чого ти мені це все розповіла? Я не зрозумів.

— Та ні для чого. Просто хочу повідомити тобі, Романе, що на ту енергію, яку витратила на тебе за весь час нашого знайомства я, згідно з цією формулою, легко би звабила трьох імпотентів.

— Серйозно?

— Так, абсолютно. І не по одному разу.

— Дивно це чути. Не знав, що в мене такий опір звабі.

Роман мовчки покрокував собі далі, тримаючи Кохановську за руку. Перед очима, мов на кіноплівці, пронеслися останні місяці, гострі й теплі, і в той же момент боляче штрикнуло розуміння, що з дозволених візою шести місяців залишився тільки один. «Нікчемно мало, — подумав Роман, — несамовито мало».

— Кохановська, уже літо завтра, — у голосі дзвеніли недомовленість і неспокій.

— Я знаю, Романе, — серйозно поглянула на нього Аґнєшка, — я теж безперервно про це думаю. Але нічого, ви повернетеся сюди, коли там зможете, нічого страшного. Я почекаю, Романе.

Він у відповідь тільки хмикнув. Того разу Аґнєшка завела його до себе на чай, але в процесі готування впилася вином і, розриваючись на клапті від бажання й нетерплячки, нарешті начхала на будь-які рамки пристойності, формули божевільних своїх коханців, розуміння ситуації та все таке інше й завалила Романа на канапу, намагаючись зґвалтувати. Але п’яні, неслухняні пальці не впоралися вже з третім ґудзиком на Романовій сорочці, і він миттєво взяв себе в руки, вужем вислизнув з-під неї, поцілував у губи і, перечепившись через випростаного Пілсудського, вибіг у садочок, звично залишаючи цю квартиру, як дрібний злодій, перестрибуючи оплетену зеленим огорожу. На грудях боліли довгі, тонкі й глибокі сліди від Аґнєщиних нігтів.

— Ну що за скурвий син! — кричала Кохановська навздогін, уперше в житті б’ючи тарілки об підлогу.

Фарфорові та керамічні друзки встеляли паркет і різали розпечене повітря кімнати, мов шрапнель. Переляканий Пілсудський забився в куток і звідти поблискував очима-катафотами. Аґнєшка досягла такого ступеня шаленства, якого лише може досягти закохана п’яна жінка, якій коханий не дає торкнутися свого жаданого тіла. Їй аж свербіло під шкірою, вона зривала із себе одяг, але з кожною секундою власні дотики обпалювали дедалі сильніше. Ніч минула солодко, безнадійно й безсонно, у гарячих простирадлах, що, мов піски в пустелі, не встигають охолонути за короткі години без сонця. Кожен дотик ставав Романовим, адже десь у глибині візерунків на пучечках пальців залишилися і його сліди, а часом здавалося, що їхні візерунки взагалі зрослися в щось спільне, нове й незнайоме на дотик, а від того ще солодше й лагідніше.

Кохановська затихла десь аж під ранок, вимучена власною пристрастю й безсиллям, простягнена ліжком, на піввидиху, застигла на мить, вигнута до вологого ранкового неба, мов будь-який із мостів над Віслою, а потім важко осіла в шелестке ліжко під вагою своєї любові. І лише тоді, коли її подих став рівним і заспокоєним, у неї в ногах прилаштувався збентежений кіт, готовий щомиті або тікати з ліжка в будь-якому напрямку, або лягти в разі потреби аж на самий низ живота чи серце і витягувати звідти безнадію.

Інші двоє героїв тієї ночі так само не зімкнули очей. Роман, залишивши свою милу, розхристану польку, мало не біг на Зомбковську, розлякуючи голубів та зівак, белькочучи зблідлими вустами чи то молитву, чи прокляття, а насправді — округле й притульне Оленчине ім’я. Він, проти своєї звички, не відчинив ключем, а тарабанив у двері й гарячково дзеленькав, так учепившись у дзвінок та ручку дверей, що підняв із ліжок кількох підстаркуватих мешканців тієї кам’яниці. Старенька пані Беата, яка мешкала навпроти них, аж прикипіла до дверної шпарини у своєму помешканні, очікуючи, що Роман зараз вирве цей дзвоник чи й самі двері з одвірками, а пан Яцек, що з поверху нижче, застиг над своєю вечірньою горілкою перед сном, подумавши, що знов повернувся той привид, який тероризував цей будинок у гнітючі повоєнні часи і свого часу повністю перевернув його тоді ще дитячий світогляд.

Роман так горланив під дверима, що Олена не на жарт перелякалась. І коли вона, беззахисна й переполохана, нарешті відчинила всі клямочки й замки, він звіром накинувся на неї, заваливши на гарячу підлогу тут же, біля входу, здираючи з неї одяг і обпікаючи поцілунками колись кохані вуста й шкіру на боках і стегнах. Пані Беата зітхнула й відірвалася від шпарини, пішла шукати свої ліки від серця і зразу заснула, важко розвалившись у подертому фотелі біля прочиненого вікна.

Роман не відступався від Олени всю ніч, пестячи її довго, як приплив вилизує тихий нічний берег, вривався в неї з руйнівною, безбожною силою, мов цунамі в принишклі, спорожнілі вулиці портових японських міст.

І лише по світанку, коли Олені остаточно забракло дихання і серце стало корком під горлом, перекриваючи кисень, Роман дав їй спокій. Хвилі знемоги і спустошення застали їх у кухні. Олена тихенько стогнала, випростана тілом на обідньому столі, безсило звісивши з нього ноги і руки, силуючись хапнути ротом повітря. Роман сидів на підлозі біля столу, погладжуючи їй гарячі литки і притулившись щокою до однієї з п’яточок. Прага тієї ночі видалася такою солодкою й виснажливою, якою не бувала ніколи досі. Вони добряче виплеснулись, залишилися спустошеними, переливши у свою пристрасть усе те напруження, що наростало останнім часом. Натомість стало електризованим повітря — починалося літо, а з ним і сезон гроз. Олена, безсила навіть злізти зі столу, засинала, підклавши руку під голову, і кольорові плетені феньки плуталися їй у волоссі. Після того, як Роман так завзято брав її цієї ночі, вона переконалась, що тут не обходиться без незримої присутності іншої жінки, пристрасної, екстатичної й наелектризованої, бо ж тільки така й могла посіяти в ньому настільки осатанілу напругу.

Наступного вечора Оленка розпочала розмову, яка давно назрівала й тепер оминати її стало неможливо.

— То що далі, Ромцю? Скільки в нас грошей, які подальші плани? — Вона оперлася підборіддям на долоні й повернулася до нього обличчям.

Роман замовк, ніби його вдарили в сонячне сплетіння, і лише віддихавшись, майже прошипів:

— Грошей у нас достатньо, аби купити невеличку квартирку або будиночок десь у провінції. Біля Чорного моря, наприклад.

— Що?! — майже скрикнула Олена. — Ти здурів тут, у цій Чехії?! Повернутися хочеш?

— Так, хочу, — він ствердно кивнув і, зробивши коло навкруг столу, зайшов їй за спину. — Європа не для мене, мала. Я тут чужий. Вибач, тобі справді важко це зрозуміти, тобі будь-де однаково. Зміни твого настрою відбуваються лише у зв’язку зі змінами мого за великим рахунком.

— Це все так, але є можливість зачепитися тут! Є можливість жити подалі від України з усіма її проблемами.

— Нема бажання чіплятись. Розумієш?

— Ні, не розумію.

— Авжеж, де ж тобі! — Роман зірвався з місця й заходив кімнатою, змахуючи руками, мов збентежений крук. — Ти в принципі не можеш сумувати за чимось, окрім моєї присутності, а отже, тобі мене не зрозуміти. Ми повернемося. — Він схилився їй до плечей і прогарчав це на вухо.

Олена наїжачилася, стислася в маленьку холодну точку, але вже за кілька секунд вибухнула, мов наднова, опустившись перед Романом на коліна, і шепотіла, обіймаючи його стегна:

— Ромчику, милий мій, коханий! Навіщо мучити себе? У нас вийшло відірватися від тієї проклятої країни, а ти знову хочеш добровільно туди повернутись! Ну, згадай же, чому ми поїхали, пам’ятаєш?

— Звісно, пам’ятаю, — відповів Роман.

— Ти був пригнічений, замучений тим абсурдом, який відбувався. Думаєш, за півроку там щось змінилося на краще? Те, що ти стільки часу перебував поза цим пеклом, не означає, що чорти стали добріші. Навіщо тобі це все, у нас є такі можливості!

— Які в нас є можливості? Батрачити на дядю й кожні півроку приїздити додому, аби оновити візу? І так усе життя?

— Чому ні?! Ніщо не тримає, обирай собі будь-які міста, будь-які локації. Хочеш — будемо жити в горах, хочеш — у місті, хочеш — біля моря.

— Удома також є море, Олено. А ще там усе зрозуміле, рідне і близьке, попри те, що упосліджене й химерне. Мене гризе ця довбана емігрантська ностальгія, і, на відміну від величезної кількості людей, я не в силі їй опиратися.

— Чому ти боїшся нового життя, Романе? — серйозно запитала вона.

— Ні, не боюся. Більше того, я його прагну. Але тут, у Європі, я осягнув, що не хочу нового життя, побудованого на чужому фундаменті.

— Я тебе не розумію, милий, — майже плакала розгублена Олена.

— Від тебе цього ніхто й не вимагає. Просто вір мені, підтримай мене й готуйся до повернення.

На цьому сцена обірвалася. Роман вийшов у кухню, м’яко відклеївши від себе Олену, залишивши її мало не в істериці, із головою, похиленою на стілець. На серці муляло, адже він ніколи не ображав свою кохану й не чинив жодних перепон її забаганкам, хай навіть і нелогічним. Йому завжди було легше поступитися або змовчати і зробити по-своєму, аніж іти на прямий конфлікт, і вони обоє чудово це знали, та — кожен по-своєму — готувалися переконувати іншого.

Останні тижні у Варшаві стали схожі на пекло. Аґнєшка цілими днями стовбичила в них під вікнами, не звертаючи уваги на божевільну спеку чи затяжні грози, і врешті руки й шия засмагли так, ніби вона була десь на відпочинку, а голос захрип і став утомленим. Після тієї невдалої спроби затягти Романа в ліжко їм жодного разу не випало поговорити нормально, попри те, що вона хіба тільки не ночувала під брамою на Зомбковській, відлучаючись лише додому спати й годувати Пілсудського та до видавництва — поквапити з виданням книги, бо ж їй хотілося, щоб Роман дочитав ту історію перед своїм від’їздом. Аґнєшка вистежувала його під час походів до магазину, але розмов не відбувалося, радше — взаємне жбурляння словами, перестрілка недомовками й напівнатяками, після яких у кожного подовгу боліла голова.

Олена напосідала на Романа дедалі сильніше, аби він зрікся ідеї повернення в Україну. Важко сказати, чому їй так на цьому залежало, можна думати, що вона і справді переживала за Романа, але є як є — протягом червня Олена випробувала всі методи шантажу, які тільки могла вигадати. Обіцяла накласти на себе руки просто на митниці, божилася перестати говорити з Романом, погрожувала відмовою кохатися з ним. Нічого суттєвішого вона запропонувати не змогла, і хлопець, не простежуючи в її вимогах жодних логічних підтекстів, дедалі більше переконувався у своїй правоті. А вона шукала нових методів впливу на свого коханого, не відчуваючи, утім, як критично наблизилася до межі, за якою нитка кохання обривається остаточно. Як і будь-яка покалічена особа, з котрою все життя носяться і яку жаліють, вона усвідомлювала свою неповноцінність, але підсвідомо сприймала її як важіль у боротьбі за якомога комфортніше існування. І неважливо, що така боротьба нечесна, — Олену результат цікавив набагато більше.

Отже, варто лише було Роману почати розповідати, що він відчуває насправді, перебуваючи на чужині, як він сумує за своєю прогнилою наскрізь, але рідною країною, вона зривалася на вереск і сльози. Не бажала сприймати жодних аргументів, навіть найбільш переконливих, будучи впевненою, що врешті-решт коханий Ромчик не витримає і, відсидівши в Україні якийсь тиждень, вони знову поїдуть до Європи, у якій їй дихалося набагато легше. І справді, після кожного скандалу Олена відчувала, що він, попри те, що опирається, уже майже-майже зламався і наступна істерика його доб’є. Якби в цьому трикутнику з’явився хтось адекватний і неупереджений, якби він спитав, якого біса вона виробляє і чи не помічає, що коханий віддаляється після кожного такого концерту, Олена твердо відповіла б: «Ні». Егоїзм зробив її абсолютно сліпою.

А Роман утомився. Коли ця неспокійна смуга лише почалася, він дуже переймався, відповідаючи на істерики, хотів усе залагодити й жити спокійно та щасливо. Але, зрозумівши, що Олена не хоче слухати, він перестав говорити з нею. Останні дні у Варшаві минали в майже цілковитому мовчанні й непохитній упевненості, що треба повернутися в Україну. Олена розцінювала це мовчання як добрий знак, а він його сприймав як єдиний спосіб спілкування зі своєю дівчиною, при якому є шанси не поїхати дахом.

Прага затихла в передчутті розв’язки.

Повертання

«Усе на світі рухається по колу, начебто замкнене в кільце трамвайних рейок, і перервати цей рух не дано нікому. Максимум, що вдасться, це кинутися — з власного бажання чи за збігом обставин — під життя, що мчить повним ходом, і вийти з-під нього очищеним і безголовим, мов булгаковський персонаж.

Минуло рівно півроку без одного дня від їхньої першої зустрічі, а світ, здавалося б, тотально переінакшений, знову повернув Романа з Аґнєшкою в околиці вулиці Єзуїтської. Точніше, застав їх при самому її початку, у літньому кафе на Ринку, у старій частині Варшави.

Був пізній ранок, доволі свіжий після тижня гроз. Але заповідалася спека, і голуби на дахах уже незадоволено туркотіли, підшукуючи собі комфортні місця у затінках від димарів. Учора ввечері Аґнєшці вдалося нарешті забрати з видавництва сигнальний примірник нової книги, і тепер вона, попередньо сповістивши Романа емоційною запискою, витягла його із самого ранку до Середмістя, у якому вони не були разом цілих півроку. Кохановська мала святковий настрій і замовила шампанського з кавою, на що Роман тільки хмикнув.

Вона тулилася до нього, мов дитина, обережно погладжуючи руки, що тримали свіжу книгу, з якої ще не вивітрився запаморочливий аромат друкарської фарби. Він, своєю чергою, водив пальцем по обкладинці, на якій було зображено одну з вулиць їхньої Праги, і намагався вгадати, чим же закінчиться книга. Кохановська вела сюжетну лінію так, що без останнього розділу, якого він не став чекати і якого пізніше вона йому вже не дала, передбачити фінал роману було важко.

— „Десять слів про Вітчизну“? — запитав він Аґнєшку, укотре перечитавши назву книжки на обкладинці. — Дивна назва, ні? Чому так?

— Навіть не зможу до ладу пояснити, — Кохановська клацнула ментоловою капсулкою в сигареті й щасливо видихнула дим, — у романі вийшло десять розділів, і кожен із них я постаралася подати так, щоб до змісту розділу можна було підібрати якесь одне ключове слово, tag, розумієш?

— Ну так, загалом розумію. І як, вийшло?

— У таких речах не вгадаєш. Письменник мислить не так, як читач, йому видно більше підводних течій у тексті, він від початку відчуває всі впливи, хай навіть і не до кінця їх розуміє, і тому завжди має на те, що вийшло в підсумку, зовсім інший погляд, аніж той, хто це читатиме.

— Себто ти виокремила десять слів, які мають щось характеризувати, але це все настільки суб’єктивне, що ключові слова можуть видатися органічними тобі одній?

— Так, щось на кшталт.

— Ти не боїшся, що критики й читачі рознесуть книжку за таку ось фішку, яка нікому, крім тебе, не буде зрозуміла?

— Ні, не боюсь. За моєю теорією, письменник пише в першу й головну чергу для себе самого. Перед собою я завдання виконала. А наговорити можна багато. Романе, як не крути, — зітхнула Кохановська, — якщо ця книга дійде до широкого загалу, то мені не уникнути питань про те, наскільки вона автобіографічна, а в критичних матеріалах і статтях у часописах лунатиме найбільш дебільне питання всіх часів і народів: а що ж автор хотів сказати тим чи іншим образом, зворотом, реченням, ситуацією?

— Як завжди, — засміявся Роман.

— Отож. Саме тому я заздалегідь абстрагуюся від цих усіх питань, бо знаю, що писала, мало задумуючись над будь-чим, окрім сюжетної лінії, пунктуації та орфографії. А те, що ці всі копачі познаходять у тексті масу алюзій, паралелей і навіть пророчих та пафосних висловів — це їхні особисті проблеми. Те, що вони знайдуть тут відповіді на гострі питання або провокації й заклики до порушення гострих питань — справа виключно їхніх комплексів і самооцінки. Те, що якісь речі видадуться їм нелогічними й незрозумілими, — питання їхнього світогляду, бо я нічого не вигадувала, лише описала наші з тобою півроку на Празі, милий.

І вона вдячно торкнулася теплої руки. Напруженість і недомовленість останніх тижнів зникли невідь-куди, повернулася звична для них ніжність. Роман змусив Аґнєшку підписати цей екземпляр і заховав його до наплічника, пообіцявши дочитати сьогодні ввечері і завтра, в останній день у Польщі, розповісти про свої враження.

Вони сиділи в самому серці Варшави, затихлі й лагідні, як і будь-які закохані перед розставанням, яке триватиме невідомо скільки. Шампанське майже скінчилося, кава давно вистигла, але вони навіть не торкалися її, знаходячи набагато більше тепла в доторках одне одного.

Раптово, мов хмара, пронеслася над ними чиясь тінь, ковзнула їхніми щасливими обличчями, і Роман, відірвавшись від Аґнєщиних вуст і перевівши погляд в інший кінець стола, мало не зомлів. Перед ними сиділа Олена. Вдягнена була просто і зручно, мала свіжий і задоволений вигляд, а головне — її очі бачили. Роман був шокований, він не міг ні пояснити, ні навіть осягнути, що трапилося. Хапаючи ротом повітря, нездатний вимовити ані слова, він вирячився на Олену. Аґнєшка застигла, мов статуя, шкіра її рук моментально стала зимною й шорсткою.

— Здорово, голуб’ята, — іронічно кинула їм Олена. — Як ся маєте? Ніжитесь?

— Олено! Олено, як це?! — Роман, зірвавшись на рівні, дивився на неї перелякано, пластиковий стілець прогуркотів кудись убік.

— Ану сядь, психу мій коханий. Ефектно, правда?

В Оленчиному голосі з’явилися командні нотки, жести нарешті набули впевненості й чіткості. Вона дивилася на спантеличених Романа з Кохановською, упійманих на гарячому, і їй хотілося реготати, коли погляд зупинявся на переляканих мармизах цієї парочки.

— Ну що, Ромцю. Давай говорити. Палите, так? Дай мені теж одну, — звернулася вона до очманілої Аґнєшки, і та слухняно простягнула їй запальничку й цигарку.

Клацнув кремінь, зашипів газ, і Олена затяглася на повні легені, але відразу закашлялась і жбурнула сигарету на стіл.

— Ні, до чорта, то не моє. Отже, слухайте, панове, і ти теж слухай, я знаю, ти українську розумієш, — тицьнула вона до Кохановської. — Я не знаю, як це пояснити з точки зору медицини, але мій зір повернувся до мене, Романе. Почалося це приблизно на початку весни. Спершу зникла темрява і з’явився туман, — сірий, густий, — а згодом і він почав розсіюватись, і тепер я бачу більш-менш добре, хоча, підозрюю, стан мій буде покращуватися.

— А чого ж ти мені нічого не казала? — озвався Роман.

— Облиш, милий, ти був ось цією лахудрою зайнятий, — вона саркастично кивнула на притихлу Аґнєшку, — де тобі було до моїх очей. Але ні, не лахудра, вона гарна, Ромцю, я її так близько ніколи не бачила ще, а тепер я тебе розумію трохи.

Вона підвелася й жартома відважила Кохановський низький театральний уклін, на який та лише крекнула.

– Ідемо далі, — продовжувала Олена. — Ось у мене почало розвиднюватися в очах, а ти, Ромцю, почав без мене кудись виходити мало не щодня, ну і я теж вибиралася на прогулянки недалеко від будинку. І що ж я дізнаюся в перші тижні по прозрінню? Що Ярослав — жінка, Прага, до якої ти мене мав завезти, — ілюзія, бо ми живемо не в Чехії, а в Польщі, а отже, я не уявляла навіть, де знаходжусь, і ми з тобою вже кілька місяців живемо в суцільній брехні!

— Я можу пояснити тобі все, — несміливо озвався Роман.

— Завали рота! — зненацька гаркнула на нього Олена. — У тебе, тварюко, було на це півроку, і ти мовчав, поки тебе не почали тицькати носом у твоє ж гівно! Так що тепер усі пояснення не варті нічого!

Олена зірвалася на крик, і за сусіднім столиком перелякано скосили очі на молоду українську відьму. Аґнєшка під столом міцно вхопила Романа за руку.

— Добре, згодний. Виправдання нема мені. — Роман понуро дивився на Олену. — Але щось далі треба робити.

— Так, треба. І я навіть знаю що. Я останні два місяці багато за вами, голуб’ятка, стежила, оскільки часто залишалася вдома сама. Отже, Романе, і ти, полько, не в курсі, як тебе звати…

— Я Аґнєшка, — вичавила із себе Кохановська.

— Та начхати, Господи… Але добре. Отже, Романе й Аґнєшко, робимо так: я на вас зла не триматиму, ви мені обоє не потрібні. Одна в принципі, другий у підсумку того, що він наробив. У тебе є дві квартири, — звернулася вона до Аґнєшки, — ти мені віддаєш будь-яку з них, можна ту, де ми з Романом жили, я звикла до неї. Далі ви вдвох мені даєте гроші на нормальне життя, поки я не знайду собі якесь заняття або взагалі не вирішу, чого я хочу далі в житті.

– І це все? — поцікавилася Аґнєшка.

— Ні, не все. У тебе є щось таке, без чого тобі важко буде? Те, що з тобою довгий час, що тебе рятувало й лікувало?

— Не знаю, Пілсудський хіба що, — розгублено промовила Кохановська.

— Це хто такий?

— Це кіт, — втрутився в розмову Роман, але Оленка зупинила його жестом.

— Замовкни, не тебе питали, — кинула вона в його бік. — Кіт — це чудово. Отже, Аґнєшко, пропоную вам по-доброму: даєш мені житло, гроші і свого кота. Я віддаю тобі Романа. І ця історія залишається між нами. Якщо ні — повір, я знайду спосіб створити вам проблеми. Серйозні проблеми, від яких Роману буде дуже несолодко. А відповідно й тобі. Одна заява в міліцію може кардинально змінити життя. Хай навіть він нічого не зробив, у нашій країні це ще треба довести. Зрозуміла? Що скажеш?

— Я згодна, — не вагаючись, відповіла Кохановська, і на обличчі Олени з’явилася задоволена хижа посмішка.

— А далі що? — не втримався Роман. — Що далі буде?

— Далі ми з тобою з’їздимо в Україну, а за першої-ліпшої можливості я повернуся сюди, до своєї квартири і до кота, — відповіла Олена, переможно дивлячись на Аґнєшку. — А ти роби, що хочеш. Але підозрюю, що совість змусить тебе приїхати до цієї панни, яка тебе зараз виміняла на домашню тварину. І скажу тобі більше — залишитися з нею, вона тебе кохає, це видно. Ти можеш пишатися собою, Романе, ти рідкісне брехло і сволота, а таку жінку до себе прив’язав. Ну все, ще поговоримо, на все добре, голуб’ята.

З цими словами Олена легко підвелася і, йдучи уздовж одного з ребер квадрата Ринкової площі, скоро зникла з очей. Життя зробило неочікуване сальто, і по цьому карколомному перевороті всім трьом було напрочуд добре.

Літо, остаточне літо прийшло до Варшави. Роман з Аґнєшкою крокували вузькою вуличкою, тримаючись за руки, слухаючи неперевершено літню Джаніс Джоплін в одних навушниках на двох. Олена, зупинившись, дивилася на зелені води Вісли зі Шльонського мосту й на безбережну блакить неба над ними. Кожен із них трьох почувався нарешті вільним».

Роман закрив прочитану книгу, відклав її вбік і запитально подивився на Аґнєшку.

— Що скажеш, Романе? — нервово перебираючи намисто на шиї, спитала Кохановська. Голос її захрип і, здається, був ладний щомиті зникнути від хвилювання.

— Наскільки я пам’ятаю, у книзі мали бути використані несправжні імена, — прошипів Роман, — і це перше, що мені впадає в очі. У чернетках їх звали так, як ми домовлялися, себто Маґда, Олег і Наталка. Але в книзі вони всі мають наші імена. Навіщо, Аґнєшко?

— Я дуже забобонна насправді… І вірю, що використання справжніх імен вкупі з тим фіналом, який я їм усім вигадала, зможе втілити його в реальність.

— А, тоді стає більш-менш зрозуміло. Але ти, Кохановська, справді помішана на якійсь театральності, це однозначно.

Роман озирнувся довкола й побачив, що вона призначила зустріч саме в тому місці, про яке він щойно читав у романі — літнє кафе неподалік від початку вулиці Єзуїтської. Переживаючи дежа вю, Роман ковтнув із келиха шампанського і скосив очі на Аґнєшку. Та сиділа бліда і явно збентежена.

— Тобі сподобався фінал, Ромцю? — раптом спитала вона.

— Для роману про кохання — чудово, як на мене. Суцільний happy-end. Невиліковна хвороба відійшла сама собою, жертва брехні й підлості виявилася великодушною й здатною на всепрощення, щоправда, на дуже меркантильних умовах, ну а кохання торжествує. Усе чудово, Аґнєшко.

— А як думаєш, — підняла на нього погляд полька, — чи можливо хоча б частково відтворити цей фінал у реальному житті?

— Не думаю, — на лице Романа насунулася серйозність. — По-перше, Олена досі сліпа, — він вказав рукою на протилежний кут літнього кафе, де, колупаючись маленькою ложечкою в морозиві, сиділа його дівчина. — По-друге, потяг уже за кілька годин, — показав він на краєчки залізничних квитків, що стирчали з нагрудної кишені сорочки, і на дорожню торбу біля своїх ніг, — а значить, часу на диво залишається дуже мало.

— Так, прикро, — погодилася Аґнєшка. — А коли ви плануєте повернутися сюди?

Роман, склавши перед собою руки, дивився на неї, досі сумніваючись у своєму рішенні, яке назрівало в ньому давно і на якому він зупинився лише вчора ввечері.

— Ми не повернемося, Кохановська, — промовив він, і Аґнєшку захлиснула крижана хвиля. — Ми залишимося в Україні.

— Як це? Чому? — вона боляче прикусила собі губу, і очі її волого заблищали.

— Вибач, Аґнєшко. Я не можу без України. Мушу повертатись. Тут було чудово, але там — дім. Розумієш?

— Ні, не розумію! Україна у важкому стані зараз, там дедалі гірше стає, чому ти не хочеш виїхати звідти?

— Кохановська, моя Вітчизна з тих, які найбільше надихають і тягнуть до себе якраз у такому стані — жалюгідному й майже безнадійному. Я повертаюсь.

— А як же ми? Ми з тобою — як? Так усе гарно, по-справжньому! — Вона майже плакала, хапаючи Романа за руки, як потопельник.

— Немає ніяких «нас», — із важким серцем сказав їй Роман. — Пригадай першу розмову нашу, пригадай. Є роботодавець, є виконавець, є серія інтерв’ю, яка завершилася. Ось є результат, — кивнув він на «Десять слів про Вітчизну», що лежали на столі й виблискували на сонці обкладинкою. — Було гарно з тобою, але це скінчилось. Вибач, але така правда.

— Як ти можеш так?! — шаленіла Аґнєшка. — Як можеш так поводитись?! Краще б збрехав, сказав би, що повернешся, хай би до мене це все поступово доходило…

— Так-так, кохання тримається на брехні, Кохановська? Я не люблю тебе й не сумуватиму за тобою, анітрохи, — тепло кинув він їй.

Аґнєшці в горлі застряг важкий ком, і вона похилилася йому на руки, цілуючи їх. Роман із великими зусиллями вдавав холодність, понад усе йому хотілося зараз втішати цю прекрасну жінку. Треба було завершувати сцену, інакше вона могла затягтися на все життя.

— Я також не люблю тебе, ані крапельки, — чи то собі, чи то йому шепотіла Кохановська.

— А крім того, у мене є обов’язок перед Оленою. Іноді обов’язок важливіший за все інше, правда, Аґнєшко? Я буду з нею, хоча часом мені здається, що достатньо одного малого поштовху, щоб мене від неї відірвало. Вона не хоче повертатися, вона доволі підло мене шантажує, і терпіння моє будь-якої миті може елементарно не витримати. Але я мушу бути з нею стільки, скільки буду потрібен їй. Добре, Аґнєшко… нам час іти вже. — Він рвучко підвівся, востаннє притулився до неї й поцілував мокрі від сліз очі. — Бувай, мила. Думаю, я часто тепер читатиму й чутиму про тебе.

Роман узяв зі столу книгу, обережно поклав на стіл ключ на широкому кільці, накинув на плече торбу і, оминаючи легкі столи й стільці, наблизився до Олени. Потім вони вдвох пішли з Ринку. Роман дбайливо підтримував її за лікоть і щось казав, але Оленка відповідала різко і збентежено. Аґнєшка раптом також залишила столик і рушила за ними. З відстані якихось п’ятнадцять-двадцять метрів вона добре бачила, що відбулося далі.

Роман вів її Святоянською вуличкою, під входом до того костелу, на вежі якого він задивився був у грудні, коли збив із ніг Аґнєшку. Аж раптом єдина припаркована на цій вуличці автівка загурчала і рушила з місця, наздоганяючи їх з Оленою. Сліпа дівчина, попри голосну й агресивну суперечку з Романом, почула гуркіт і, коли авто наздогнало їх, раптом вирвалася з Романових рук, птахом шугнула під колеса. За виском гальм і глухим ударом почулися схвильовані крики. Аґнєшці мороз пробігся чутливою шкірою, її аж притисло до стіни якоїсь із кам’яниць, але вже за секунду вона зрозуміла — Олені нічого не сталося. Чи то водій зреагував вчасно, чи допомогла бруківка, по якій не розженешся, але Роман підняв Олену, і на ній не було жодної подряпинки.

Водій, знизавши плечима, поїхав собі геть, а Роман, трусячи Олену за барки, щось їй кричав. Аж ось дівчина підняла до нього свої сліпі очі й сказала щось таке, від чого Роман раптом обірвався, обвис, мов лялька в руках невмілого лялькаря. Усе, що вони пережили разом, майнуло між ними блискавкою, і Роман, умить постарівши поглядом і поставою, махнув собі рукою, поставив свою сліпу подружку біля входу до костелу, дістав із кишені сорочки один із квитків і вклав Олені до рук. Поглянув на неї востаннє та й пішов, підібравши дорожню торбу і не звертаючи уваги на її вже жалісні вигуки, з яких раптом вимело, мов хуртовиною, усі вередливі нотки. Розчинився в черговій групі туристів, що заполонили вузьку вулицю. Аґнєшка, втомлено осівши просто на бруківку, видихнула і заплакала.

Літо, остаточне літо прийшло до Варшави. Кожен із них трьох почувався по-своєму вільним, але розбитим.

Outro

Хтось казав, що життя — як коробка цукерок. Ніколи не знаєш, якою буде начинка. Кохановська, вкусивши найсолодшої цукерки, яку їй запропонувало життя, заревіла від гіркоти й несправедливості. І якби написана книга не принесла їй справжнього визнання і не врівноважила таким чином поразок у житті інтимному, Аґнєшка не пережила б того літа, а його варто було пережити.

Сліди всіх учасників цього трикутника губляться ближче до осені.

Олена щезла назавжди вже за тиждень. Бачили, як турботливі черниці садовили її до потягу, щось схвильовано пояснюючи провідникові, і як вона безголосо й пригнічено долала свою дорогу додому, усе сподіваючись, що Роман їде з нею в одному вагоні і ось-ось повернеться, обійме, як завжди, і знову стане легко. Але завбачливий Роман давно помінявся квитками з кимось в іншому кінці потяга і всю дорогу вимучено проспав, прокидаючись лише на короткі години — від різких викриків прикордонників. У своєму рідному місті вони вийшли нарізно, і лінії їхніх життів ніколи більше не перетиналися в жодній з усіх відомих Декартових систем координат.

Аґнєшка Кохановська також невдовзі зникла. Розчинилася, мов цукор у воді. У всякому разі кажуть, що востаннє її бачили на українському кордоні — щасливою й рум’яною. Вона розмахувала якимось папірцем і намагалася розповідати втомленим прикордонникам про забуте Богом містечко на узбережжі Чорного моря, рибальські човни і жовтий, гарячий пісок, який сиплеться крізь пальці. Врешті-решт прикордонникам вдалося позбутися її, але вони встигли отримати купу зайвої для себе інформації про якогось Романа. Коли Аґнєшка нарешті дала їм спокій, всівшись до свого «опеля», на передньому сидінні якого спокійно й поважно сидів Пілсудський, і зірвавшись у східному напрямку, вони ще довго збирали розсипані нею іриски з підлоги пропускного пункту.

І хоч вона залишила свою Прагу, кілька найближчих друзів, коханців, приятелів і прихильників досі бережуть пам’ять про Кохановську. Кожен, хто, ідучи при початку вулиці Намисловської, випадково кине погляд у садочок при будинку, побачить простий, але зворушливий пам’ятник у зелених глибинах за огорожею: молода жінка читає при столику книгу, а біля її ніг сидить великий нашорошеовухий котяра.

Ця історія завершилася саме так, хоча могла взагалі не мати кінця. Роман із Кохановською спокійно живуть біля моря, Пілсудський днями пропадає на пляжі, вдивляючись у хвилі і сріблясті спини риб, що стрілами пролітають у воді. Він став уже зовсім своїм у цьому маленькому містечку, і ніхто б не сказав, що він емігрант, якби його з вухами не виказувало те, що він досі муркоче, як корінний варшав’як: «Warrr, warrr, warrr».

Примечания

1

«Люди здаються дивними, коли ти мандрівник, обличчя здаються потворними» (фраза з пісні гурту «The Doors»). — Тут і далі примітки редактора.

2

Перукар (польськ.).

3

Псував, ламав (суч. сленг.).

4

Чай (польськ.).

5

Лобове скло (суч. жарг.).

6

Закладу (польськ.).

7

— Я так тішуся, що ти мене зараз упіймала. Я дуже скучив за тобою.

— А я також за тобою, знаєш (польськ.).

8

Невідома земля (лат.).

9

Східні околиці (польськ.).

10

Львівський національний академічний театр опери та балету ім. Соломії Крушельницької.

11

Подивися вгору, там порожньо.

Піднебесні птахи кружляють мені над головою.

На піднебінні чути смак їхньої свободи.

Він розпливається на моїх вустах,

сягає мого кровотоку,

розноситься тілом,

аж болить

(авторський переклад із польської).

12

Парк імені Івана Франка, або ж парк Костюшка.

13

Кав’ярня на вул. Вірменській у Львові.

Content

Олексій Чупа
10 слів про Вітчизну

Передмова Роман про втечу та її неможливість

Intro

Порятунок

Ілюзія

Звичка

Пристрасть

Розчарування

Легкість

Смуток

Занурення

Зрив

Повертання

Outro

Примечания