Пентаграм

Заглавна страница

Пентаграм

Атанас П. Славов

Дружество на българските фантасти „Тера Фантазия“

Фондация „Човешката библиотека“

2014

Издателска информация

Пентаграм

(фантастика в текст и образи)

сборник, български

Автори: Атанас П. Славов, Георги Арнаудов, Александър Карапанчев, Вал Тодоров, Величка Настрадинова, Калин Николов, Светослав Николов, 2014

Редактори: Александър Карапанчев, Калин М. Ненов, Вихра Манова, 2014

Предговор: Калин М. Ненов, Светозар Златков, Георги Малинов, Иван Иванов, Мартин Петков, 2014

Преводач: Илка Чечова, 2014

Коректори: Калин М. Ненов, Вихра Манова, Янчо Чолаков, Александър Карапанчев, Саша Александрова, 2014

Художник и оформител на корицата: Атанас П. Славов, 2014

Електронно оформление: Александър Василев, Димитър Стефанов, Калин М. Ненов, 2014

Технически сътрудник: Мандор, 2014

Първо хартиено издание: Дружество на българските фантасти „Тера Фантазия“,  фондация „Човешката библиотека“, 2014

Първо електронно издание: Дружество на българските фантасти „Тера Фантазия“,  фондация „Човешката библиотека“, 2014

Ако по-желаете да подкрепите творческите участници – автори, редактори, коректори, художници и оформители – парично или с отзиви :) – заповядайте в сайта ни: http://choveshkata.net/blog/?p=4774. Всички събрани средства от електронните антологии се разпределят между тях.

По-желали:

Калин Ненов

Валентина Димова

Димитър Стефанов

Невена Стоянова

Лъчезар Енчев

Саша Александрова

Стоян Пешев

Десислава Йоргова

Иван Крумов

Светла Христова

Янчо Чолаков

Александър Карапанчев

Вместо предговор

Целият ми живот е минал под знака на фантастиката. Дали я пиша като литература, изобразявам като визия, организирам в Клуба по фантастика, евристика и прогностика „Иван Ефремов“, а от 2009 г. и като председател на Дружеството на българските фантасти „Тера Фантазия“. Този сборник с текстове и визуализации е своеобразен бенефис за 50-годишното ми плуване във водите на фантастиката. И тъй както рибата трудно може да разкаже нещо за целия океан, реших да дам думата на тези, които са се гмуркали в него и срещали с мои творения.

Авторът

Разказите и новелите на Атанас П. Славов се открояват сред всичко българско, което съм чел, защото:

– нямат равни в разнообразието си – и на идеи, и на форми;

– при все това разнообразие ги прониква и споява един идеал: Мечтата за Човека – еволюиращия, търсещия, отзивчивия, готовия да дръпне другите подире си. А този идеал, уви, дори в световната фантастика се среща рядко. И малко са читателите, дето няма да го от-рекат „наивен“ или даже „остарял“… а колко са онези, дето ще се вдъхновят сами да търсят, да се отзовават, да дърпат другите подире си? С което авторът печели точки и за смелост;

– са писани на език, който смълчава редактора у мен и кара пишещия да си води записки;

– вълнуват.

„Психопрограмираният“ няма и двеста страници обем, нито главният му герой Баюн – трийсет години живот, но усещането ми в края на пътя е за хиляди прелетени километри и за десетилетия, сбити до пренасищане – по едно във всеки от двайсетината дни на сюжета. Това е история-концентрат, дестилат, може би повече от всички други истории на Атанас П. Славов. И – може би – е най-личната му.

Хиляди прелетени километри, сбити десетилетия, концентрат… „Психопрограмираният“ чак замайва, накъртва с наситеност. На жадния за идеи и интересни герои читател у мене му се ще да имаше още – два, три, седем пъти повече случки и разговори. Толкова, че да прекарам същото време в света на Баюн, колкото съм прекарал край Данло от „Падналите богове“; да раста успоредно с него, да ми остави същия траен отпечатък. Аз съм последният пишещ, който да вини другите в лаконизъм и недоизказаност – и все пак, и все пак…

Е… у Атанас къкри (клокочи!) поне още един роман. И колко ли разкази, статии с решения на бъдещето и проницания за настоящето… Ще чакам.

(Калин Ненов – преводач, творчески директор на фондация „Човешката библиотека“)

Отзиви за сборника „Мигновечност“ (Аргус, 2007)

Понеже ми е трудно да пиша за човек, когото познавам, няма и да го правя. Ще спомена само, че Н. Славов е един от малкото наши писатели, при които автор и личност се припокриват, за разлика от други автори, които са скрили добре в ежедневието си онази същност, която се проявява единствено при писане.

(Светозар Златков – изобретател)

Аз всъщност съм чел голяма част от разказите и всички повести, но… Първо, събрано на едно място, усещането и внушението е съвсем, съвсем различно. Второ, някои неща съм ги чел в далечната бездна на времето (като „Сиянието на реката“ и „Феести“) като пъпчив възторжен пубер, на когото малко му е било мъгляво в главата като за какво толкова иска да ни каже големият брат от София. :-) Сега виждам, че това, което съм разбирал с младежкия си мозък, е било по-скоро някаква емоционална реакция на прекрасния изказ, чудния наниз от думи, изплитащ като прежда някакъв тайнствен, красив и обаятелен свят.

Сега, трийсетина години по-късно, откривам вече и логиката на този свят. Сякаш видях себе си отстрани и света край мен. Възхитително. Ние сме възхитени – както казва нашият познайник Кот Бегемот.

За разказите – поздравления за „Война и мир“ и „Сън в лятна нощ“. Най обаче ми хареса „Сто години самота“. Може някъде в океана от фантастични идеи да има подобна, стил „Хищникът“, но твоята версия е уникална. Както би казал героят от разказа: Атанасе, Атанасе, каква месарска фантасмагория си опропастил, каква златна жила за Холивуд си затрупал. Кой ти говори днес за Човека, за творчество, за утрешното.

При теб няма и намек за технократизъм, всичко е в човека, в силата на разума, в еволюцията на социалното.

И още една много важна разлика. При теб, особено при разказите, има история. Има хитро измислена и майсторски структурирана история, направо по Аристотел: завръзка, познание, катарзис. Това е страшно важно според мен. Фантастиката е литература и читателят иска освен да му кажеш нещо, и да му Разкажеш. А за да му разкажеш, трябва да имаш интересна история. Като в „Пентаграм“ например и „Сън в лятна нощ“. Перфектни истории, а „Пентаграм“ с финала си уби всички модели а ла Холивуд. Идеята, че може да победиш някого (нещо?) не чрез друго, а като му покажеш нещо хубаво, е уникална.

И лично ми допадна, че не си дал голям дан, като много други – и аз в това число, на втръсналия вече киберпънк. Е, „Матрицата 4: резолюции“ не го броя за такъв.

А със сигурност на някои няма да допаднат нещата ти. И то не защото непременно ще са глупаци, неразбиращи и хора „не от нашата кръв“. Не се ядосвай и притеснявай от нехаресването от страна на „свестни“ хора. Това просто си е начин на възприемане на изкуството. Защото, колкото и вчера да се мъчеше да ни убедиш, че не се броиш за писател, фантастиката си е все пак литература.

Е, накрая за да не те само хваля: Малко с фалшив революционен патос ми дъхти „След пустинята“. Знам, че е писан в друго време, но според мен цялата идея на разказа можеше да си остане и без барикадните боеве и битките с „жандармеристите“. За хора, които не знаят кога е писан разказът и какъв беше духът на времето, особено за по-младите, със сигурно ще звучи наивно и непонятно.

Толкоз от мен. Следващия път, като дойде романът. :-)

(Георги Малинов – IT инженер, писател-фантаст)

Втора българска книга тази година, която за себе си определям като истинска фантастика! От две прочетени! Изглежда нещо наистина се раздвижва и трябва да следя по-отблизо родната продукция. И на мен поезията в някои от нещата (явно страшно харесвани от по-лирично настроените натури) ми дойде множко, но за сметка на това мисълта, идеите, позицията на автора, атмосферата, оригиналният хумор ми доставиха огромно удоволствие. Дори установих, че без да искам, съм запомнил дума по дума някои моменти.

Поздравления за отличния сборник и такова… ами… искаме още…

(Иван Иванов – програмист)

За да не повтарям похвалите, изредени досега, ще кажа само, че това е една от най-писателските книги в новата българска фантастика. Най-после малко истинска литература. Нещо, което почти не се среща от Любен Дилов насам. И едно прекрасно заглавие на сборника, което нямаше как да не ми стане любимо.

(Мартин Петков – юрист, писател)

Психопрограмираният

~ роман ~

Пролог

– Господа стратези и тактици! Създадено е непознато по своята сила оръжие, основано на разпадането на атомите. Неговата сила е огромна – ще се убедите сами. Наистина, след прилагането му възникват вредни ефекти, но над тяхното отстраняване нашите учени работят активно. Господа! Нангар намери достойна опора на своята духовна непобедимост – това са учените – нашите учени! Те са наистина самоотвержени – един от тях, чието име няма да споменавам поради секретност, загуби зрението си при взрива. Моля пуснете филма.

Фелдстратегът седна до Халбун и нещо му зашепна.

– Скоро ще издигнат и нашия Чувал – пропя в тъмнината Баюн.

Столът под началника на летището яростно заскърца, но къде ще откриеш в тъмното автора на гласа? Халбун не се съмняваше чий е този глас, но Баюн имаше авторитет сред изпитателите и никой не би станал свидетел. Началникът остави раздразнението си за след филма, още повече че новото оръжие обещаваше да се окаже интересно.

Тази нощ летец-тактик Баюн за пръв път след детството си сънува кошмари. Присъни му се сянка от къща върху сянка от небе. Кой знае как, но беше гадно.

На другия ден се постара да забрави за тях.

I. Демонът

От север идваше буря. Авангардът от смолисти облаци развърна своя фронт над хоризонта. Когато срещнаха погледа на Баюн, облаците отстъпиха в центъра, но хвърлиха в атака фланговите си колони. Лявата погълна слънцето и бетонът на летището потъмня.

Бурята идеше откъм Кондаф, където живееха враговете на Нангар, затова Баюн я презираше.

– Идва буря, летец-тактик – глухо каза Трелан Карус. Баюн му отвърна с форсаж на турбините, гласът на инженера изчезна. Сгънат от силата на вятъра, иззад жълто-синята барака притича Хлахх, махна небрежно с разрешителното флагче и побягна обратно. Самолетът на Баюн замислено се плъзна по бетона, без да забелязва пораслата между плочите трева. Вятърът се нахвърли върху него – амортизаторите злорадо скръцнаха. Първите капки дъжд се самоубиха върху стъклата на кабината. Баюн натисна до отказ акселераторния педал и изстреля самолета срещу облаците. Вятърът го тласна надолу – беше избързал, не му достигна скорост. Можеше отново да стъпи на пистата, но това би означавало отстъпление.

Тактиците не отстъпват!

Самолетът пълзеше нагоре през вбесения вятър. Баюн едва доловимо помръдваше лостовете. Чувстваше се като изсечен от камък – жива статуя на Летеца-тактик. Бранител на въздушните простори. В огледалото на задния прицел лицето на Трелан бавно, но сигурно пожълтяваше – инженер-стратегът еднакво зле понасяше пътуванията и по море, и по въздух. Бранителят на въздуха сви устни – присъствието на Трелан рязко ограничаваше свободата му. Въпреки стратегския чин Трелан си оставаше цивилен и Баюн не намираше никакви причини да го уважава. Скоро бяха над облачния фронт и в кабината плисна светлина. Облаците потекоха под тях. По краищата им прибягваха първите залпове мълнии. Гръмотевичните атаки проникваха през равномерното свирене на турбините. Налягането беше малко над нормата – Баюн дръпна вентила, самолетът шумно въздъхна, обви се за секунда с облак пара и отново запя равно и уверено. Поривите на бурята го тласкаха нагоре, надолу, встрани – лицето на Трелан премина през всички степени на бледност. Няма как – създателят трябва да изпробва творението си сам, за да почувства духа му.

– Включвайте, летец-тактик! – дрезгаво заповяда инженерът.

Пръстите му побеляха върху дръжките на креслото.

Баюн фиксира педала в пределната точка, стисна с колене главния лост и с точно, красиво движение завъртя магнетото. Отново и отново. Едновременно пръстите на дясната ръка отвориха временния вентил, газът засвири вътре, полетя по тръбите назад към опашката и нахлу в дългата нелепа тръба под стабилизатора – реактивния мотор, творението на инженер-стратега Трелан Карус.

Зад самолета се точеше дълга димна следа. Баюн остави магнетото – газът вече се самозапалваше от горещите стени на мотора. Постепенно го обхвана възхищение, не, възторг! Стрелката на скоростомера отдавна беше опряла в края на скалата, а скоростта растеше – 400, 450, 500… 700 километра в час! От прибора нямаше нужда – с кожата си, с тялото си Баюн усещаше новата скорост. Реактивният мотор беше великолепен.

Толкова великолепен, че пилотът не можеше да го свърже с дребния, пребледнял човек на задната седалка.

Имаше, разбира се, и неприятни моменти – самолетът по-трудно изпълняваше командите, неохотно се подчиняваше, лостовете вибрираха, сякаш искаха да се разбунтуват. Но огромната сила на мотора беше несъмнена. Баюн хвърли самолета надолу, в бурята.

– Намалете, тактик! – хриптеше отзад инженерът.

Баюн се вслуша в задавеното му дишане и неохотно отпусна педала. Това не донесе облекчение. Пилотът съжали, че се е подчинил – загуби скорост от тласъците на бурята. Самолетът явно ù се струваше отпаднал и тя се опита да го стисне в юмрука на смерча. Баюн я прокле през зъби и отвори докрай газовия вентил, като не пропусна да натисне педала отново до дъно. Реактивният вой удави дори воплите на вятъра. Баюн се погледна в огледалото – лицето му не беше пребледняло. Сега можеше отново да се издигне над облаците, но предпочиташе двубоя. С една такава буря човек можеше да бъде откровен. С нея отношенията са ясни. С нея сложните дипломатически увъртания не минават. Нещата се решават от реакцията. Точността. Ръката върху завойния лост. Натиск. Главният лост – напред и веднага назад! Предният фронт е прегазен, отхвърлен, разпръснат от мощните рамене на крилете. Това не са цивилните плещички на стратега Трелан, който се опитва да надвика мотора, турбините и претоварването. Тук не е канцеларията, където дори прошепнатите заповеди звучат солидно и непреклонно. Тук е полет, господин инженер, дърво без корен, както му викат, тук е въздух ефирен и мек само когато падаш, а когато си насреща му…

– … заповядвам ви, летец! – проби най-сетне бариерата на мислите му писъкът на Трелан.

Баюн се подчини, този път без неприязън. Поеха обратно, а зад тях бавно бурята изоставаше.

Приятно е да си победител.

След спирането на реактивния мотор турбините бяха странно тихи. Инженерът дойде на себе си, размърда се, започна несръчно да разкопчава коланите и да опипва парашута зад гърба си.

– Закопчайте се, господин Трелан – каза пилотът.

– Не чувам званието си, летец-тактик! – процеди Трелан.

– Закопчайте се, инженер-стратег.

Радостното настроение от полета угасна. Раздразнението отново изпълни пилота, напомни му, че в днешния полет той не е господар на себе си и самолета. Напомни му, че инженер-стратегът от секретния отдел Трелан Карус провежда полетни изпитания на новия (честно казано, негов) мотор и следователно има правото да командва един от най-добрите пилоти-изпитатели на Нангар.

Вече кръжаха над летището.

– Продължете изпитанието сам, летец-тактик – сухо каза инженерът. – След полета ще ми докладвате съгласно протокола.

Той отвори капака и заедно с ледения въздух вътре нахлу оглушителното свистене. Баюн знаеше колко е трудно излизането от задната част на кабината върху крилото. Знаеше, че може да помогне на Трелан с леко накланяне и издигане на самолета, но не му помогна. Проследи с поглед падащата фигура и сърдечно пожела блокирал парашут. Апаратът, разбира се, беше в ред, долу гостоприемно го очакваше главната писта и Баюн побърза да изхвърли от мисълта си секретега Карус. Колкото и далеч да е, един висш офицер никога не може да бъде приятна мисъл.

Пилотът натисна едновременно завойната ръчка и лоста „крен-тангаж“. Самолетът, отново усетил твърдата му ръка, легна на крило, описа плавна дъга и се понесе към пустинята. Чакаше го полетната зона и укрити сред дюните мишени, които трябваше да бъдат разстреляни – първият в света реактивен самолет още не е доказал бойните си качества. Баюн предвкусваше бъдещия летеж на куршумите. Всяка една от тези мишени би могла да се окаже кондафски танк – тежка желязна кутия, от която ноктите на закалените куршуми трябва да изтръгнат жалките купчинки месо и кости, осмелили се да престъпят границата на велик Нангар…

… и очите му срещнаха Нангаруза – сляпата пустиня с кафяви зеници – гонени от вятъра храстови кълба. Нангаруза го погледна така студено, сякаш никога не го бе виждала, не го бе викала на бой, сякаш това е под нейното достойнство.

Пустиня на демоните.

Баюн изтръпна и стисна зъби. Отново му се удаде да прогони този глупав страх. Пустинята на демоните пак се превърна в познатото и изучено пясъчно море, въздухът над което пази раните си от многобройните полети. Летецът се намръщи, като разбра източника на тези идиотски настроения – сенките на редките облаци, остатъците от бурята, дошла откъм Кондаф! Мисълта за Кондаф подгони кръвта към лицето му. Пилотът се усмихна със злостно удоволствие. Една мисъл за Кондаф трябва да заслужава прилив на кръв, неслучайно инструктор-тактикът Тол обичаше да повтаря пред новобранците: „Повече кръв по лицето при учение – по-малко кръв по лицето в боя!“.

Да, господа от Кондафския център, или от Концентър, както предпочитате, на нас кръвта не ни се свиди, с вас как е – не знаем. Или може би се надявате, че няма да узнаем? Смятате, че ако преди петнадесет години правителството на нашия Презитег… впрочем, господа кондафари, за вас той не е „нашият Презитег“, а неумолимият Президент-стратег на Велик Нангар, който някога великодушно ви даде независимост и който изглежда ще си я вземе обратно, защото вие не сте дорасли до независимост, господа кондафари, и едва ли ще дорастете някога до нея.

Баюн плъзна поглед към пясъчните хълмове. Зоната на мишените наближаваше и той запали факела на реактивната струя. В движенията му имаше точност, онази точност, която се получава от чистия синхрон между целите и средствата – познанието за тези цели и владеенето на тези средства. От ясната вражеска същност, нейната мерзост и нищожество. Впрочем една точност на истините винаги зависи от известна неточност на знанието – в случая онова знание, което дава представа за вътрешните пружини и зъбни колела на политическите механизми. И откъде би могъл летецът-тактик Баюн Глордах, двадесет и шест годишен изпитател при Фелдстратегиума, да се сдобие с това знание? Разбира се, не в петгодишното Едносъщно начално училище, където от потапяне в божествената същност на душевния фокус не оставаше време за учене на каквото и да било друго… Впрочем, слава на съдбата, Едносъщните бяха свалени по време на Великия прелом и всички насаждани със столетия обществено-божествени истини се оказаха пара под налягане и излетяха през крана, отворен от нетърпеливата ръка на група прогресивни промишленици и прагматични учени. Излетяха и се стопиха в бялото небе на Нангар. Едва ли му даде нещо повече и Тактическата школа, в която Баюн попадна веднага след Прелома (трябваше някак си да се заличи от биографията му петното от Едносъщното училище). След кратки размишления Саан Глордах избра за сина си военна кариера. А там всичко беше засенчено от изумителните машинни чудеса. В края на основния курс петнадесетгодишният Баюн неудържимо пожела да стане пилот. И успя, след щателни изпити и изпитания, след десетки неуспешни проби и нерешени задачи, но улеснен от безупречното си здраве и рефлекси. Тази победа като че ли беше негова – висшата школа за летци. Първите хора, причастни към птиците. Първите и единствените, защото само армията може да си позволи този лукс – самолетите са невероятно скъпи, а цивилната авиация прекрасно се задоволява с бавните, но сигурни дирижабли.

Баюн фиксира лостовете в онази позиция, която прави полета спокоен и уверен. Беше достигнал зоната на мишените.

Първата откри веднага – старо самоходно оръдие, покрито с маскировъчна мрежа. Издаваха го сенките, които ъгловато разсичаха мекотата на дюните. Баюн заби в корпуса му два откоса бронебойно-термитни куршуми и без да се оглежда назад, полетя в спирално търсене.

В този момент по кабината му плъзна сянка – откъм слънцето идваше друг самолет! Пилотът с труд различи очертанията му в ослепителния кръг. Откъде накъде друг изтребител тук? Или може би това също е мишена… въпреки че никога не бе чувал за толкова далеко летящи безпилотни самолети. И освен това никой не би могъл да осигури за мишена чисто нов „Тарган“… „Тарган“!!! Кондафски „Тарган“!?

Докато мозъкът му проумяваше как на стотици километри от фронта се е появил вражески изтребител, ръката му тласна лоста, кракът натисна акселератора – и за десетина секунди „Тарганът“ се смали до точка, проблясваща над далечните мишени.

Едва сега, когато между него и врага бяха легнали километри, Баюн осъзна, че всъщност е избягал. А тактиците не отстъпват!

„Тарганът“ кръжеше там, където се бяха срещнали, сякаш знаеше, сякаш беше уверен, че Баюн ще се върне. Сега нямаше време за учудвания, шеги и проклятия. Баюн започна първия си истински бой, усети го във въздуха, в светлината, в стиснатите до схващане пръсти. Факелът на реактивната струя тласна самолета в остър вираж, изнесе го от прицелния ъгъл на изтребителя и го хвърли в атака.

Челна – тактиците не отстъпват.

Баюн не затвори очи, но престана да вижда. Очакваше удар, но нищо не последва. Усети болка в левия крак и разбра, че е натиснал педала на картечниците. Зрението се върна. „Таргана“ го нямаше. Баюн погледна надолу. Вражеският изтребител падаше, от разкъсаните му тръби бликаше пара и се смесваше с черния дим, обвил крилете. Баюн го последва, вече повярвал на очите си. Полетя успоредно на димната пътека, на десетина метра зад горящия изтребител, за да има време да излезе от пикиране, когато горящият враг се разбие.

„Тарганът“ не се разби.

На стотина метра над пясъка той направи рязък завой… не, какъв ти завой! Там, където до този момент беше горящата кабина, се оказа опашката. Изтребителят (въпреки че това беше невъзможно) се заизкачва обратно по собствената си димна пътека.

После имаше един безкраен миг на разминаване, когато вкамененият Баюн успя да види странното лице на другия пилот, да долови безупречния полет на двете оловни струи, които точно и беззвучно разстрелват жизнените възли на неговото отчаяно тяло от тръпнещ метал. Витлата се разпаднаха като разкъсани цветя, левият елерон доби самостоятелност и изчезна в посока към слънцето…

Летецът-тактик не успя да се изплаши – навярно за това трябваше повече време. Успя само да разбере, че времето свършва. Всички спомени, за които то беше нужно, се възкачиха един върху друг. Баща му Саан Глордах се мъчеше да даде съвет – мъдър и универсален, съветът излиташе от устата му (но нали за това е нужно време), утаяваше върху лицето на бъдещата жена, която Баюн още не беше срещнал, през нея прозираха децата, върху тях се напластяваха и ги изтриваха съвсем неопределени силуети – уважението към бъдещия герой, верността към Презитега, щастието, че загива достойно и няма да попадне в плен, накрая съвсем отвлечената представа за това как тактиците никога не отстъпват, не отстъпват, не…

Ръцете не дочакаха командата. Сами и решително, те изравниха самолета, изтръгнаха пломбата на аварийния клапан. Парата оглушително засвири през долните вентили и малко преди удара пое тежестта на разбития самолет. Пробитото на няколко места крило заора в пясъка. Машината едва не се преобърна. Предното стъкло хласна Баюн в челото. Стиснал зъби, пилотът затърси санитарния пакет. Около него бясно се въртеше болезнена мъгла. Напипа допинга, изгълта цялата течност и притисна към черепа си ватен тампон. Светът стана по-ясен, звънът утихна. Главата му се оказа практически здрава, костите също. Останалото не беше толкова важно.

Той изпълзя от кабината, огледа се и се вкопчи в ръба. На двадесетина метра от него беше кацнал „Тарганът“. Кацнал непонятно как – зад колелата му нямаше следи – и кабината му се отваряше.

Баюн не можа дори да извади пистолета си – така го вцепени неговият враг. Не беше кондафар, в никакъв случай – такива кондафари нямаше и такива нангарузи нямаше, и никъде по света нямаше такива – с една глава по-висок от Баюн, когото в школата наричаха „колоната Баюн“; толкова широк, че с труд се побираше в своята кабина, с коса и брада с цвят на пустинен пясък. Облеклото му – матовочерно, поглъщаше всички лъчи и го превръщаше в лишен от обем силует. От цялата му фигура лъхаше огромна гъвкава тежест. Когато този човек – човек ли? – тръгна към него, Баюн разбра, че нещо липсва. И погледна надолу. Този човек – човек ли? – нямаше сянка.

„Демон“ – изхриптя Баюн и разкопча кобура си.

Така демонът стана за Баюн Демона.

Баюн се прицели. Малкият офицерски пистолет беше станал непривично тежък и неудобен. Първият изстрел нямаше успех. Вторият също. После пистолетът засече…

Пилотът с каменни пръсти завъртя предпазителя. Под дулото изскочи оксидиран нож. Ловкостта не трябваше да го подведе – отвличащо движение, острието под диафрагмата, юмрук в слепоочието…

Очите на Демона, сини като детска коса, бяха скептични. И този скепсис беше насочен към него, Баюн, към неговите усилия, които, за съжаление, няма да имат никакъв резултат – както нямаше резултат от превъзходството на реактивния самолет, разбит сега в пясъците на Нангаруза, пустинята на демоните.

Ръката му беше тежка. Баюн никога не беше виждал такива ръце. Това не беше просто сила, това бе наличие, присъствие, подобно на природен закон. Ръката не просто го хвана за рамото – тя подкрепяше, насочваше, заповядваше. Не оставяше място за съпротива. Баюн пусна ръба на кабината, с безразлично движение хвърли пистолета и закрачи редом с черната фигура. Способността му да взема решения беше изтекла в пясъка. Двамата стигнаха до „Таргана“, внимателно се качиха в кабината – Демона отпред, Баюн отзад – и излетяха.

Кабината смазваше с теснотата си. Всички мускули, всички мисли на Баюн омекнаха. За кондафските каторги малко се говореше сред летците-изпитатели, малко, но страшно. Впрочем и фронтовите тактици не знаеха много за тези неясни ужаси, които сега за Баюн добиха съвсем конкретен смисъл.

Но пилотът Баюн не би бил пилот, ако страхът успееше да го парализира изцяло. Огледа се и видя, че „Тарганът“ малко се отличава от леките нангарски изтребители с дублирано управление. Наистина, завоят се правеше с педали, а не с лост, но това можеше да се овладее. Предната седалка беше по-ниска и Демона седеше в нея леко приведен… А защо Демона? Откъде накъде Демон? Наистина, висок и силен човек, но Баюн нямаше основания да се подценява. Освен това се оказа, че от задната седалка може да се свали тежък и удобен болт. Оказа се, че „Тарганът“ няма заден прицел, нито каквото и да било огледало, в което да се виждат действията на седящия отзад. Оказа се…

… че не може да го удари. Сякаш във веригата от желание, решение, команда и удар се бе прекъснал тънък и незабележим нерв, някъде импулсът се бе препънал, за да се върне обратно в мозъка, притихнал и обезкуражен. Ръката, стиснала с побелели пръсти болта, не помръдна, сякаш, единствен от останалите части на тялото, нейният дух се бе оказал нерешителен.

– Върнете болта на мястото му, Баюн – каза Демона, без да се обръща. – Ще откачите седалката.

За пръв път Баюн чу гласа на Демона – плътен и силен, странно несъответстващ на тясното пространство в кабината, спокоен и отрезвяващ. В него имаше някакъв оттенък, който зачеркваше досегашните усилия и обръщаше значението на нещата. Огледа се навън, за пръв път откак бяха излетели, наистина пожела да се огледа. И това, което видя, го накара да се изпоти. Ориентирите бяха познати и те съвсем не сочеха към Кондаф, към ужасяващите северни рудници, към безнадеждния позор на пленничеството. Местата бяха познати – халюцинации нямаше, – на хоризонта вече изплуваше родното летище. Същото, от което бе излетял преди три безкрайни часа. И сега се връщаше.

По-точно – връщаха го. А демонът? Или един Демон също може да полудее? Освен ако не ги… но самолетът прелетя над зенитния пояс, без нито един разрив да пламне около него – кой знае как, отдолу не бяха забелязали посред бял ден вражеския изтребител! Оставаше неясно как ще ги приемат на летището (ако Демона има намерение да кац… да, има, вече кръжи над главната писта и заема позиция). Недоумението от странното поведение на Демона се удави в радостта и само едно ъгълче от съзнанието настръхнало съскаше, че един демон не може да полудее и щом той връща Баюн на собственото му летище, значи не е на добро, значи това влиза в плановете му, в демоничните му, без дух да останат, планове…

„Тарганът“ кацна чисто и професионално, както никой от изпитателите не би кацнал на главната писта при поривист страничен вятър, когато е по-добре да се възползваш от спомагателните писти, но Баюн винаги кацаше на Главната. Сега така постъпи и Демона. От диспечерската барака изскочи Хлахх и ухилен застана на пистата, сякаш не виждаше насреща си кондафски „Тарган“.

Излязоха. Хлахх изчезна зад самолета – извършваше техническите процедури по приемането. „Като че ли това е моят самолет“ – с равнодушие помисли Баюн, докато се влачеше след Демона. Кой знае защо, се обърна.

Това беше неговият самолет. Някъде там, над пустинята, или по обратния път, или над летището „Тарганът“ се беше превърнал в самолета на Баюн – познат до най-малката искра в алуминиевата обшивка, до обгорялата дюза на реактивния мотор, до новите, скоро сменени витла, които едва ли помнеха как са ги разкъсвали куршумите през кратката безкрайност на боя. „Демон“ – все така равнодушно си каза Баюн и отстъпи, за да пропусне Демона през тясната врата на бараката. Е, да, какво е за един Демон такова елементарно чудо? Професия.

Но същото това ъгълче на съзнанието продължаваше злорадо да съска, че Баюн се крие зад суеверието, за да има приемливо обяснение, и че той нарича своя враг Демон, защото няма други названия, и че един демон би постъпвал много по-обяснимо и познато…

Коридорът беше изпълнен с шумовете, които се процеждаха през шперплатовите стени. Чукане на пишещи машини и буквени телеграфи, бръмчене на телефони и скърцане на дъски под нечии забързани стъпки… Демона отвори последната врата и въведе Баюн в стаята на тактик-аналитика Халбун Криш, началник на летището.

Баюн очакваше от своя шеф всичко друго – възмущение, изненада, псувня… Би допуснал дори и равнодушие, ако Халбун беше пил повече от обикновеното.

Но никога – раболепие. Раболепният Халбун беше толкова немислим, колкото и трезвият Халбун. Със стратегическите инспектори той се държеше грубо фамилиарно, с аналитиците от щаба – мрачно и надменно. Пред идващите понякога фелдстратези началникът успяваше да изрази дори благородно достойнство.

А сега той стана с ловкост, невероятна за обема му, направи нещо като поклон и без да каже дума, отстъпи към вратата. С жест, който би могъл да означава „не се тревожете, няма да ви преча“, Халбун изскочи от кабинета си и тежките му стъпки загърмяха към изхода на бараката. Баюн и Демона останаха сами в захлопналата се наоколо тишина.

Пилотът не бе чувал такава тишина. Сякаш по стената се плъзна нещо невидимо и жадно за всеки звук. Баюн седна зад бюрото и съборената от него чаша се разби със звук на съдран плат. И в контраст с тази тишина Демона заговори със своя силен и кънтящ глас, който не можеше да не бъде чут.

– Вие предполагате, Баюн, че е безсмислено да ми задавате въпроси. Правилно – аз няма да отговоря на тях. Няма смисъл да търсите обяснение на станалото – то е толкова отвъд вашите представи, че вие дори няма да схванете неговата логика. Препоръчвам ви на първо време да не си блъскате главата. От днес вие ще започнете да вършите действия, които за вас може би ще бъдат нелепи, неморални или престъпни – но оценката им засяга вас, а не мен. Съобщавам ви това не за да ви унизя или за да издевателствувам над вас. Просто е необходимо да знаете причината за тези свои действия, за да не сметнете, че сте полудял, и действително да полудеете от тази мисъл. Вие ще правите всичко това, защото аз го искам! Ще вършите тези неща според Предписанието, на което от днес ще се подчинява вашият ум. Не ви препоръчвам да се борите с него. В най-добрия случай ще получите нервна криза и главоболие. Донякъде мога да ви успокоя, че Предписанието няма да ви пречи да оценявате своите действия и да правите изводи от тях. Желая ви успех в моята цел.

Дъските изскърцаха под тежестта на Демона, вратата се захлопна. В този миг се върнаха шумовете на летището и канцелариите. Те отново превзеха кабинета на Халбун Криш, където сам, в средата на собствената си вселена Баюн трепереше така, както треперят децата след нощен кошмар. През цялото време, докато Демона говореше, пред него върху купчината книжа беше лежал пистолетът на Халбун. Пилотът не го докосна, защото знаеше, че няма смисъл. Баюн знаеше, че са му съобщили истина, която не се нуждае от доказателства.

Той знаеше, че ще се случи всичко, което му беше казано.

И това дори не беше обреченост, защото обречеността беше свързана с нещо очаквано, а той не знаеше какво го очаква. С обречеността изчезва страхът – а Баюн се страхуваше. За няколко часа бъдещето му беше погълнато от неясна мъгла, през която се очертаваха само неясни, но заплашителни контури.

Затова Баюн взе пистолета от масата, освободи предпазителя и бавно обърна към лицето си никелираното дуло. Спусъкът беше непоносимо студен и Баюн с всичка сила стисна клепачи, за да не вижда отражението си в блестящия метал. Оставаше само да премести пръста си половин сантиметър… но не го направи. В главата му нещо меко и внезапно се промени – сякаш върху киноекрана премина онази черта, която сменя кадъра с друг. Баюн старателно затвори предпазителя, остави пистолета на масата и излезе в коридора.

II. Вечинт

Баюн се опита да задържи още малко сладостния уют на съня, но през прозореца се беше процедил изгревът – този безжалостен убиец на нощни илюзии. Предписанието също се включи и желанието да заспи отново изчезна съвсем.

Породистият фил, който нямаше име и се отзоваваше на прякора „Бу“, влезе в стаята с престорена леност, изви бодливата си опашка – и изведнъж с пъргав скок се оказа на стената, почти под тавана. Това беше покана за старата игра и Баюн с комично подражание на движенията му напрегна тяло и излетя от леглото.

За изминалите месеци като че ли беше привикнал към Предписанието. Но напрежението си оставаше. Отначало всеки момент очакваше неговият контрольор да изникне наблизо и да започне да го командва от висотата на огромния си ръст. После остана само чувството за неизменно и неизбежно присъствие на абстрактна и невидима личност…

Баюн се качи в гражданския автобус – до идването на военния оставаха двадесетина минути, валеше дъжд, а на спирката нямаше навес. В ранния час половината места бяха свободни. Баюн се разположи до прозореца. На задната седалка двама старци обсъждаха фронтовите новини. Единият беше колониален ветеран и подчертаваше своето превъзходство толкова агресивно, че гласът му прехождаше в сопрано.

– Какво! Какво! Ти тогава си се молил на духа на майчиното мляко! С десет години съм по-умен от теб, така че не ми възразявай! Сега никой не умее да воюва така, сега има самолети и тези… танкове, и дирижабли, и картечници, и какво ли не още!

Старецът се задави от прилив на чувства и събеседникът му се вклини в паузата с неочаквано дълбок бас.

– Пък в нашето скривалище угасна осветлението и тъкмо бяха обявили тревога, та щях да си потроша главата…

– Да! Да! – изпищя бившият колониален офицер. – Трошехме си главите в кондафската мъгла, какво знаят сега! Тоя мой ревматизъм ми е като медал оттогава! Сега лесно се побеждава, като има картечници. Ами ако към бойния дух имаш само една скапана пушка? Какво? Какво ми възразяваш! Ти там щеше да се посереш в мъглата!

– Недейте така, господине – обърна се Баюн. – В днешната война не е по-лесно. Днешните бойци също…

– Ти на колко си години, момчето ми?

– На двадесет и седем, но…

– Тогава какво ми говориш, мило момче! Много лесно ставате стратези сега – ти май и фронт не си помирисвал, мило момче! Преди петнайсе години, когато бяха Едносъщните… Не ме гледай така, момчето ми! Аз и медал имам за участие в Прелома! И аз гоних Едносъщните! Да, кални бяха, корумпирани, мръсни, но имаха военни. Имаха офицери, мило момче, и държаха Кондаф в железни клещи!

– Пък при миналата бомбардировка се срути половината от скривалището, та затрупа десетина души – намеси се вторият старец. – Хубаво, че вратата остана…

– И при нас се срути – включи се жената до Баюн.

– Изгубих си купоните и докато ми извадят нови, все от спекуланти купувах. Тогава цените бяха… – Автобусът спря и жената побърза да слезе, така че никой не чу съображенията ù за цените.

Баюн равнодушно я проследи с поглед. Слухът му постепенно се изключи от шумните старания на старчето, което продължаваше да доказва нещо на въздуха пред себе си. Скоро автобусът навлезе в новия център. Баюн обичаше този провокиращ архитектурата на Вечинт аеродинамичен модел. Това беше по неговия вкус – напомняше за изящните линии на самолетите, приканваше към полети, вятър и нещо ново… Да, господа ветерани, новото идва и никакви възторзи по старата армия няма да го спрат. Вече петнадесет години Едносъщните не мърсят с присъствието си нангарския въздух. Наистина отделни изостанали типове продължават сутрин да търсят около пъпа си центъра на Единната същност, но, господа, това е просто смешно! Може би вие също търсите, господа ветерани? Сутрин?

Зад завоя се показа бялата като обедно небе сграда на Фелдстратегиума. Всъщност животът беше прекрасен. Летец-тактик, който въпреки провинциалния си произход само за пет месеца се издига до аналитик-стратег в секретния отдел на Фелдстратегиума – това, господа, е една невероятна кариера, която… е, да, разбира се, Предписанието.

Пред главния вход го спря – за негова изненада – Халбун Криш.

Баюн си спомни – някой му беше споменал – Халбун също се е добрал до столицата и е преминал на цивилна работа, но това беше отдавна. Верен на своите традиции, бившият началник на Баюн бе все така дебел и дружелюбно пиян.

– Баюн-чи, слава на съдбата! Велика съдбо, ти – стратег! Това заслужава да се полее! Не, не възразявай, аз те каня. Познаваш ли семейство Теракол?

– Чувал съм ги.

– Тази вечер – какво ще кажеш?

– Какво тази вечер? У тях ли?

– Разбира се, че къде другаде? А, ти не знаеш – аз сега съм командир на въздушната гара, разпореждам се с всички полети, а доста калуриси имат собствени самолети. Богати хора! И сега през вечер ме канят, пък аз им пускам по някой частен полет в повече… Или не пускам, то зависи от много работи. Та значи довечера.

– Нищо против. Кога точно?

– В седем, може по-рано, може по-късно, както искаш. За един калурис точността е нещо извън приличието, нали знаеш…

Халбун прощално фрасна юмрук по гръдния си кош, обърна се и с усилие натъпка корема си в тясната служебна кола. Баюн развеселен го изпрати с поглед и се упъти към главния вход. Вътрешната планировка на Фелдстратегиума носеше определен белег на архитектурна патология. За да стигне до нужния отдел, пилотът трябваше да прекоси цялата канцелария – нямаше друг път. И той премина – отново във властта на Предписанието, което го застави равнодушно да погледне към младата машинописка Игис Хоуфа. Девическите пръсти незабавно почнаха да грешат. Игис преглътна и се вгледа в ръкописа. После с трепереща ръка хвана гумата и започна да коригира пострадалия от чувствата текст.

Баюн усети болезнено всичко това с гърба си и ако не беше… но Предписанието вече командваше краката му да го изведат от канцеларията, ръцете му – да затворят учтиво вратата, очите – да погледнат през прозрачната врата към секретарката Йохат.

Тя беше на мястото си във всеки един смисъл. Разпилените екзотични коси почти докосваха масата. Върху лицето ù устните сякаш търсеха спокойствието си, но намираха само тръпното очакване на някакво събитие. И никак не бе трудно да се отгатне какво събитие очакват. Тя изглеждаше потънала в работа, но Баюн не се съмняваше, че е вече забелязан. Той я доближи и отново, както при предишните разговори, усети познатото властно раздвоение. Предписанието го грабваше, формираше по някаква своя рецепта поведението и усещанията му – избутваше на преден план един друг Баюн – властен и хитър, силен и гъвкав, който елегантно се усмихва, с точно движение хваща облегалката на свободния стол, поставя го срещу нейното бюро и се настанява удобно.

– Вие сте непоправим тип, Баюн – каза с плътен глас Йохат. – Не разбрахте ли, че с вашата тактика няма да постигнете нищо?

– Това не е тактика, прелестна Йохат.

– А какво е?

Тя го гледаше непревзимаемо, но Предписанието не се лъжеше – в тона ù присъстваше затаено желание. Добре регулираните емоции не бяха в състояние да победят непреодолимото желание на самката.

– Това е стратегия.

– Не ви разбирам, Баюн!

– Много просто, прелест моя. Вие сте най-изумителната жена, която съм срещал, и без дух да остана, ако си позволя да не ви притежавам!

Той внезапно се изправи, мина зад гърба ù и преди тя да се обърне, потопи пръсти в пищните коси.

– Нямаме друг избор и двамата, скъпа Йохат. Нито аз мога да се откажа от вас, нито вие да ми се противопоставите! Така че колкото по-бързо се примирим със съдбата си, толкова по-скоро ще бъдем щастливи.

– Но, Баюн, как…

– Няма „как“, скъпа, няма как.

И с една силна целувка стратегът приключи всичките ù възражения. После, без да отдалечава лицето си, тихо запита:

– Довечера си дежурна, нали?

– Да…

– От колко часа?

– От полунощ.

Под пръстите на Баюн раменете ù потръпнаха в някакъв сладостен спазъм на ужас, примирение и желание.

– До полунощ – прошепна Баюн, изправи се и без да изпуска от капана на очите си замъглените ù зеници, отвори вратата зад себе си. Той не можеше да знае, че току-що бе разиграл психомодел на поведение, прочетено в най-интимните ъгълчета на Йохатината душа: това бе онзи идеал за мъжка власт, който тя никога не би признала пред себе си.

Баюн отново продефилира край машинописките със студено равнодушие – състояние, поддържано колкото от Предписанието, толкова и от отчаянието. Предписанието се беше върнало в позицията на наблюдател, без да му пречи да разбере до каква степен Игис остава за мечтите и сънищата. И че по-добре ще е да напусне тази област. Надеждите за спокойно семейно гнездо, взаимна и споделена любов – всичко това избледняваше и треперещо отстъпваше пред гръмкия вътрешен глас на Предписанието: „Игис е незначителна машинописка, а Йохат е секретарка на фелдстратега Гарлик – човека, който непосредствено завежда секретната военно-научна документация!“. Трябваше нещо да се прави с тази документация. Баюн още не знаеше какво ще трябва да направи.

Докато се справяше с онова нещо, клокочещо в гърдите му, пилотът успя да завие по коридора, да отвори вратата с табелка „Проекти и разработки на нови авиоконструкции“ и да се настани зад бюрото. Тук беше неговият кабинет: всичко наоколо говореше, че си е на мястото.

Потъна в десетките неприятни дреболии. Прехвърляше донесенията и гримасата му ставаше все по-кисела. Южните заводи забавяха доставката на алуминий. Новодошлите акумулатори бяха прекалено тежки и електротехниците срочно искаха други. При третата проверка на здравина се беше счупило едно ребро. Конструкторското бюро се оплакваше от недостиг на копировчици, мотористите искаха повторно изпитание на дюзите поради грешка в първоначалния протокол, двама инженери бяха задържани от Контролицията поради изтичане на информация и като връх на всичко срочният формуляр на Гарлик искаше пълен отчет и настояваше да се ускори работата…

„Велика съдба, какво общо имам тука аз! – вътрешно стенеше Баюн. – Това е работа за администратор! Но не, строял се самолет и летец трябвало да отговаря за строежа. Вие, аналитик-стратег Баюн, ще оправдаете възложената отговорност като пилот с дълъг стаж и прекрасни препоръки… Без дух да останете, канцеларисти проклети…“

Баюн едва не изчатка последната си мисъл по буквения телеграф, но нещо го спря навреме. (Нещо ли? Много ясно кое беше това „нещо“, което го предпазваше от всички неразумни действия, което му подаваше нужни усмивки пред нужни хора и стремглаво дирижираше кариерата му!) Бившият пилот предаде няколко разпореждания по секретната линия и се зае с отчета. Когато постави последната точка на последната страница, работното време беше свършило.

Той остави зад гърба си мраморните колонади на главния вход и се потопи в светлината на ярките улични фенери. Магазините вече бяха затворени. Над витрините на по-малките висяха щори, по-големите искряха с рекламни светлини. Автомобилите постепенно намаляваха и топлата влага, която изпускаха парните им турбини, постепенно се разтваряше във вечерната прохладна сухота.

Впрочем правият като прожекторен лъч булевард „Прелом“ не утихваше дори и през нощните часове. След дълго чакане и почти загубена надежда Баюн случайно успя да хване таксовоз. Назова адреса на Теракол и заби поглед в стъклото, като игнорираше опитите на шофьора да го заговори. Във Вечинт това се считаше за некултурно.

Семейство Теракол живееше извън града в разкошната вилна зона Калуро. Животът там си оставаше същият почти две столетия. Веянията на буреносните промени достигаха там като лек полъх на нова модна линия в облеклото и архитектурата, освежаване на интериора или поведението, без много да се излиза от добрата традиция. Дори Преломът не размести много нещо сред тези достойни люде, освен някоя нова клюка или нов герой за коментиране. Жителите на Калуро имаха достатъчно пари и благоразумие да не се компрометират с пряко служене на която и да било власт и същевременно да дърпат нишките на финансовата игра – всяка власт се нуждае от нея, независимо дали ще се нарича Храм на Единната същност или Фелдстратегиум. Пред тяхното бъдеще не надвиснаха облаци. Те живееха в Калуро и се наричаха „калуриси“. В която и да било държава – съюзна, вражеска или неутрална – „калурис“ звучеше къде по-авторитетно от „нангаруз“. Това обясняваше всичко или поне някои неща.

В преддверието на големия салон Баюн подмина услужливата стойка на лакея, една-две минути се повъртя пред огледалото. С машинални движения обходи идеално обтегнатия мундир и с одобрение констатира, че мустаците, които наскоро си бе пуснал, не изглеждат като залепени върху кръглото му жизнерадостно лице. И през цялото време търсеше в себе си глас. Но Предписанието мълчеше. Или във всеки случай намираше действията му за правилни.

Влезе в салона. Първото впечатление от огромните размери на тази зала почти веднага се удави в дъгоцветния хаос, където езерото от разговори само от време на време се набраздяваше от кръговете на някой ловко маскиран скандал. Баюн плъзна поглед по тази кипяща от непонятни движения маса, навярно щеше да се почувства ужасно самотен, ако сякаш по желание на духовете не се беше появил Халбун.

– Ще ми бягаш, а? – изригна той със среднопиян глас. – Гледам аз, няма го Баюн-чи, ааа, нищо, викам, ще доплува рибката, не я канят всеки ден на такъв тиган!

Баюн се готвеше да се разсмее гръмко, но Предписанието го ограничи само до лека усмивка.

– Как е тук, Халбун-чи?

– Как да е бе, приятел? Щом си за първи път тук, учи се и свиквай. И да не си посмял да скучаеш!

Докато го инструктираше, Халбун мощно си пробиваше път към някаква цел. Това не му струваше кой знае какви усилия, защото всички пред него с лек ужас отстъпваха пред шкембестата му маса. Скоро Баюн беше изведен до неголям бар с три масички пред него. Няколко секунди след като се настаниха, пред тях вече стърчаха високи чаши с коктейли – специалитетът на Теракол за тази вечер.

– Пий, Баюн-чи! – загърмя Халбун без особено уважение към етикета. – Страхотен нектар! След втората глътка в главата ти започват да бръмчат мааалки самолетчета, затова му казват „Мечтата на летеца“. И хич да не ти е чудно, бивши пилоте, сега самолетите са на мода, храбрите авиатори също. Така че не ми струваше нищо да те препоръчам като подходящ гост. Скоро ще те помолят да разкажеш нещо интересно, затова отсега измисляй подробности и не се тревожи за достоверността, тук никой не разбира от истински пилотаж, хе-хех-хе! Виждал ли си някой от техните самолети? Сандъци, правени по поръчка. Колкото щеш устойчивост и никаква маневреност – най-простият лупинг не става с тях… Един момент, че идват домакините и трябва да те представя.

Халбун скочи с неподозирана пъргавина. Към масата се беше приближила любопитна двойка. Несъмнено господин и госпожа Теракол бяха двойното бижу на своя салон. Дамата например само човек с хипертрофирала тактичност би могъл да нарече пълна. Роклята ù, конструирана от шивач-виртуоз, имаше стойност на скулптурно произведение и успешно покриваше почти всички гънки на невероятно сложното ù телосложение. В сравнение с нея Халбун изглеждаше строен като кинолюбовник.

За господин Теракол веднага ставаше ясно, че количествено той присъства далеч по-малко от своята съпруга. Дългото му кльощаво тяло преминаваше в неестествено дебел врат, увенчан от заобления завършек на нещо като глава. Лицето с бегло скицирани очи, устни и брадичка би било направо незабележимо, ако не беше носът. Огромен, месест, леко извит надолу, той впечатляваше с уникалната си окраска. Баюн усети неволно уважение към природата, способна да сътвори такива носове.

Семейството седна на двете свободни столчета.

– Господа, приятна вечер… приятна вечер!

Двамата говореха почти едновременно, с почти еднакви гласове повтаряха почти еднакви фрази – създаваше се впечатление, че говори един и същ човек, страдащ едновременно от заекване и раздвоение на личността.

– Разбира се, приятна, как иначе, хе-хе-хе! – възкликна Халбун и направи полупоклон. – Разрешете да ви представя моя приятел – пилот-стратега Баюн Глордах, за когото ви разказвах – пилот без съперници!

– Радваме се… разбира се… радваме се! – живо избъбри семейството. – Надяваме се… разчитаме, че ще ни разкажете нещо интересно… нещо интересно?

Баюн сдържано кимна.

– Но не, не сега… не веднага! – побързаха да уточнят двоицата. – По-късно, когато се съберем… когато се съберем повече хора.

Хармоничната двойка стана, поклони се с несъмнено изящество и тръгна към следващата партида новопостъпили гости. Халбун ги изпрати с поглед.

– Какво ще кажеш? Теракол са пикантерията на Калуро.

– Наистина пикантерия – леко замаян отвърна Баюн. Под маската на плодовите нектари, спиртният процент на коктейла коварно се бе промъкнал в мозъка му.

– Пий, подхвърчай, летецо Баюн! – фалцетно се провикна Халбун. – Утре не те чака летището, не си мисли дали техниците са подготвили самолета ти, бивши пилоте! Сега си стратег, свърши се с тактиката. Стратегията е голямо нещо, това не са ти самолети. Това са бюра, столове, телеграфи, секретарки… Като секретарката на твоя Гарлик, например… Голяма работа!

– Е, да – уклончиво промърмори Баюн. – Само че, разбираш ли, понякога ми се иска… какво съм почнал, нищо не…

– Ааааа, разбирам аз, много добре разбирам! Не гледай, че съм пиян. Те, пияните, понякога виждат по-добре. Иска ти се старото, нали? Пак полети, вятър, облаци и всичко останало? Много искаш, стратег, много искаш. Това е за дребните тактически рибки. Стратезите нямат време за такива неща!

Баюн усети непреодолима отврата към Халбун. Ти ли ще ми пееш за вятър и полети, Халбун-чи, дето от две години не си възнасял шкембето си към небето? Ти ли, Чувале, та за мен не е имало сутрин, в която да не пробия с челото си облачната стена и да не накарам Нангаруза да изпъне пясъци под мен! Без дух да остана, ако мога да забравя всичко това.

Баюн тръсна глава и се огледа. Наоколо равномерният кипеж на тълпата не беше преставал нито за миг и край малката като островче маса на двамата бивши пилоти прелитаха късове от диалози: „… да се изтребват, защото, докато са живи, непрекъснато са под влияние на своите вождове, техния, как беше там, кондафски Концентър или нещо подобно, а вождовете все гледат да изхранят народа си от съседската хазна, а не от своята…“, „… разбери, много са ми необходими, но на такава цена не мога да си позволя…“, „… мога да намаля с един процент, но…“, „… изумителни ръце имате, скъпа, с такива ръце…“, „… изобщо! Кондафарите се размножават със страшни темпове и ако седнем да се церемоним…“.

Някой мина край тяхната маса. Мина, без да спира, с безразличен израз, но Баюн долови остър мигновен поглед и усети, че непознатият за секунда го е огледал, претеглил и преценил. Впрочем непознат ли? Той познаваше това лице. Не в цветове – виждал го бе на снимка или на филм, въпреки че едва ли беше киноартист… Отзад долетяха приглушени реплики: „Прав сте, униформата му е стратегическа“, „Е, убедихте ли се?“, „Казвате, че станал стратег за няколко месеца?“, „Именно“, „Бихте ли ме запознали с него?“, „Съжалявам, не го познавам лично. Впрочем не се познавам и с вас, извинете“, „Нима не ме познахте?“, „Съжалявам, но…“, „Е, и аз съжалявам“.

Баюн ясно разбираше, че този разговор не е предназначен за неговите уши, но Предписанието, кой знае защо, беше решило да усили слуха му, докато открои от шума точно този разговор. Предписанието обичаше такива неща. Баюн крадешком се обърна. Непознатият беше станал и любезно се кланяше. Събеседникът му сви рамене и посегна към чашата си. Онзи премина обратно край Баюн и отново го обля със странния си поглед.

– Халбун-чи, този познаваш ли го? – сръга задрямващия дебелак Баюн.

– Не – изръмжа командорът, – но щом се интересуваш, ще разбера. Тук си имам осведомителни канали.

Десетина минути по-късно Халбун се върна с разочарована физиономия.

– Изложиха се моите агенти, без дух да останат. Никой не го познава, дори и Теракол. Всички смятат, че е дошъл с някой от останалите. Зарежи го, за какво ти е притрябвал?

Баюн не отвърна. Нещо в него се размърда, надигна се, заинтересувано наостри уши и го накара да потърси с поглед непознатия. Откри го недалеч от бара в компанията на енергичен шишко. Подпрян на огромен декоративен свещник, той увлечено слушаше вица на събеседника си.

– Отива той в Контролицията и разправя: „Така и така, изчезна ми жената“. „Добре де, викат му, опиши я.“ „Ами, вика той, висока е…“ – разказвачът посочи с ръка някъде на равнището на гърдите си – „широка е…“ – ръцете му се разлетяха, за да очертаят могъщи рамене – „а носът ù…“ – дланта му погали въображаем нос с невероятни размери. – После дълбоко се замислил и махнал с ръка: „Абе кво ще я търсите!“.

Непознатият ентусиазирано зацвили. Баюн ясно прочете изкуствеността на смеха му – защо да не ти се посмеем, глупако, щом си ни нужен… Този човек определено го тревожеше. Тревожеше го и кръглото му, напукано от вертикални бръчки лице, върху което големите чувствени устни изглеждаха като поставени допълнително. Не му харесваха отворите на малките пронизителни очички, които в определени ситуации могат неуловимо да се превръщат в късчета мътно стъкло. При бурния престорен смях те съвсем потънаха между бръчките. Главата на непознатия заприлича на изсъхнал, сбръчкан плод.

Баюн най-сетне можа да отклони поглед. Предписанието повече не се интересуваше от непознатия. Около масата се бяха събрали седем-осем души, които начело с Теракол очакваха от него обещаното „нещо интересно“. Предписанието пое инициативата. Баюн следеше отстрани игривата логика на разговора си, учудваше се на остроумието в своите реплики, на способността да се пренагажда към всеки един от събеседниците. Не можеше само да долови Целта. Тази безпомощност събуждаше в него мисълта, че трябва да направи нещо, например да млъкне рязко в средата на фразата, да прекрати тази недостойна словесна еквилибристика, да стане… нищо. Решимостта идваше на вълни и изведнъж изтичаше някъде навътре, оставяйки след себе си леко болезнена празнота. Когато го оставиха на спокойствие, Баюн стана и погледна към Халбун. Командорът на Вечинтската въздушна гара кротко похъркваше на стола си. Пилотът уморено се усмихна и се запромъква към изхода. В ушите му шумоляха интимни разговори: „Драги мой, сега положението е в твои ръце. Като го притиснеш с онези акции, дълго няма…“, „… какви деца, какви деца само! Казвам ù вчера, защо ти е нов модел, старата още вози, а тя: Старец, вземи се стегни, нали пред хора се явявам, и теб излагам вече…“. Недалеч от тежката, безвкусно обкована с черно желязо врата на салона семейство Теракол обсъждаше нещо, изглежда от жизнена важност. Господин Теракол оживено кимаше в такт с думите си. При неговия ръст това движение изглеждаше като че ли кълве главата на своята съпруга, която в отговор вадеше и прибираше подобната на чекмедже месеста долна челюст. С безразличен поглед на човек, който търси тоалетната, Баюн мина край тях. Вратата отсече пъстрите шумове на залата.

Едва когато нощният въздух лъхна през яката на мундира, съзнанието му се проясни достатъчно, за да си зададе въпроса: защо беше необходимо това прибързано напускане и закъде трябваше да бърза толкова? Отговорът не закъсня. Ръката, тласната от вътрешен импулс, извади часовника от нагръдния джоб. Наближаващите полунощ стрелки сочеха: Йохат!

III. Криза

Тръгна към града пеш. Имаше достатъчно време. Под краката му равнодушно мълчеше невидимият път и изтичаше в меката пролетна нощ. Беше сезонът, когато в небето са и двете луни – когато хладната равномерна светлина на Зун се смесва с тревожния пурпур на Себенера и връща древността на Нангаруза – старото име на тази страна, сега запазено само за голямата пустиня в средата на континента. Според езическата нангарузка вяра любовта се раждаше тогава, когато мъжът Зун се срещне в кристалния нощен купол със своята Себенера. Това означаваше пролет, движение и трескаво търсене, неспокойно напрегнато чувство за обновление на досадното прохладно битие на отминалата зима. Да, езичеството изчезна, смазано от настъпващата Единна същност. Много монарси паднаха, нови правителства и религии идваха, но пролетите оставаха същите – мъжът Зун намираше своята Себенера, спокойният хлад закипяваше от тръпния пурпур и дълбоко под здравия разум се надигаше тревогата на онези стремежи, които някога бяха породили езичеството и неговата любовна поезия.

Баюн не познаваше тази поезия. Носен от Предписанието, той наближаваше града, без да се разсейва от магията на околния пейзаж. Мисълта за предстоящата среща с Йохат отново бе изтласкала на повърхността спомена за Демона.

Кой беше Демона?

Без дух да остана, трябва поне да предполагам нещо. Човек в края на краищата трябва да предполага нещо, ако не иска някоя сутрин да се събуди от шума на своята кръв, която изтича през разрязаните вени. Баюн крачеше с широко отворени очи, но дори смесената светлина на Зун и Себенера не можеше да освети в мозъка му черния силует на Демона. Не можеше да проникне в невероятните, сини като детска коса очи, пълни с чувства и мисли, които нямат имена на нангарски, защото никой никога в този свят не е имал такива… Един и същ въпрос, вече половин година един и същ въпрос…

Кой е Демона?

Може би кондафар, овладял силите на древните магове, който воюва срещу нас? Откъде накъде такъв могъщ дух ще служи на жалките зъбльовци от Концентъра. Или посланик на все пак съществуващата Единна същност, дошъл да постави Баюн на изпитание, да извиси мисълта му до пророчество? За това някога в часовете по Приобщение беше говорил Едносъщният Тих певец Дилетиле, но кой да му вярва? Какво, без дух да остане, искаше проклетият Демон? Каква беше Целта? Имаше ли Цел?

Можеха да се предположат много неща. Прекалено много неща и всички те щяха да образуват неправилен кръг около центъра, защитен от посегателствата на познанието му. Истината.

Баюн не я знаеше. Това беше страшно.

С изминатите километри около него се сгъстяваше градът. Зачестиха горящите фенери – започваше булевард „Прелом“. Тяхната светлина заглуши луните и се вряза в очите на пилота с агресивната си празничност. Предписанието вече разливаше в гънките на мозъка прилива на нова воля. Баюн ускори крачка, зави зад познатия ъгъл и се изкачи до главния вход на Фелдстратегиума. Показа на постовия своя секретегски пропуск, мина покрай уставния му поклон, пресече коридора и отвори вратата на канцеларията.

Йохат го чакаше. Когато влезе в стаята ù и спря изненадан от тъмнината вътре, тя изневиделица го прегърна. Баюн сграбчи извивката на кръста и плъзна ръце нагоре. В тъмнината лицето ù безизразно се белееше, само черните отвори на очите разнообразяваха повърхността му. Младежът, скрит дълбоко в Баюн, когото редките срещи с момичета далеч не бяха направили ловък, с ужас и страхопочитание следеше властните действия на ръцете си, силните си длани, които караха тялото на Йохат да се огъва, устните си, които я караха да стене и отмята глава назад, краката си – пружиниращи и уверени, които я повеждаха към големия просторен диван в преддверието на кабинета – дивана с най-пикантната слава във Фелдстратегиума…

Йохат не заспиваше. Баюн търпеливо изчака десетина безкрайни минути, за да разбере, че жени като Йохат не заспиват лесно. А тя трябваше да заспи, защото всичко си губеше смисъла. Предписанието напираше и младият мъж, натегнат като пружина, повтаряше наум: „Спи! Спи най-сетне. Не ти ли стига! Спи. Спи!“ Ръцете му силно стискаха раменете ù, в очите му, вкопчени в нейния поглед, гореше заповед: „Заспи!“. И той усети как Йохат омекна в ръцете му. Лицето ù се омиротвори. С лениво движение го погали, сгуши се под мишницата му и затвори очи.

Баюн предпазливо се измъкна от топлината ù и стана. Нямаше съмнение в дълбокия ù сън и той, прекрасно ориентиран в непознатата тъмнина, влезе в кабинета, както си беше гол. Огромната метална каса сега беше само един по-плътен къс от мрака. Действаше така, сякаш бе ден. Но това беше другият Баюн. Предишният, изтласкан встрани, отново наблюдаваше движенията на своето тяло. Ръцете му опипваха сейфа. С ужас усещаше как дебелата многослойна врата става осезаема и видима в цялата си дебелина. Проявяваше се сложната система на шифровата ключалка. Полупрозрачни зъбчати колела, лостчета, заплашително жълти кабели на алармената инсталация и успокояващо зелено сияние на копчетата за тяхното изключване. Баюн ги изключи – преди той изобщо не подозираше за тяхното съществуване. Циферблатите покорно защракаха под пръстите му. Три, седем, пауза, пет, осем, пауза, отново пет, пауза, четири… Баюн отвори сейфа и замря. Не от страх, не от нещо външно, което може да го разобличи. То беше отвътре. Излетя някъде от гърдите или от главата? Прелетя по тунелите на ръцете, които сега бяха станали кухи и кънтящи, вля се в пръстите, задвижи ги с абсолютна точност, както биха могли да се движат само каменните статуи пред входа на Фелдстратегиума. Безупречно протягане навътре, в абсолютната тъмнина на сейфа. Пръстите пълзят между папките, четат надписите им. Най-долната! Виждащите пръсти я измъкват. Те считат, че вече може да бъде запалена лампата. Настолната лампа на бюрото на фелдстратега Гарлик. Папката се разгръща леко. Очите се впиват в тънката хартия, изпъстрена с чертежи и формули. Полуживият, тръпнещ дълбоко вътре Баюн също се взира в тези формули, но не разбира нищо. Пръстите мълниеносно разгръщат лист след лист, очите с фотографическа скорост съобщават на Предписанието смисъла на видяното. И още, и още…

Аркс!

Нещо се случи. За пръв път тази нощ Баюн управляваше тялото си дотолкова, че да може да вдигне глава и да се огледа. Да вдигне глава вътре в себе си, да се огледа вътре в себе си и да разбере, че този странен звук е прозвучал там. И това е бил викът на Предписанието – вопъл на отрицание, на констатация, че всичко това, което пръстите са разгръщали, а очите прочитали и преценявали, не е необходимото.

И Предписанието заглъхна. Избяга като пребит фил в най-далечния ъгъл на душата му. Опустошен и вдървен, Баюн затвори сейфа, с остатъчно съзнание и остатъчна воля върна кодовия циферблат в старото му положение, включи алармената система и излезе. Край дивана, където спеше Йохат, поспря, облече се, взе от бюрото ù лист и молив и написа: „Скъпа Йохат, извинете, че ви оставям, но държа да се прибера в къщи. Надявам се, че сте спали добре. Баюн.“ После постави листа до възглавницата ù така, че да го види веднага след като се събуди. Излезе в коридора, внимателно и безшумно затвори вратата. И побягна под безразличната светлина на дежурните лампи, през застиналите геометрични гърчове на коридорите, по паркета, потъмнял от дисциплинирани стъпки. Баюн бягаше към изхода, обвит от оловна задуха, бягаше по-далеч от извършеното неизвестно защо, неизвестно с каква цел, недостигната цел… Предписанието не се намеси, не попречи на ужаса. Напомни му само да забави тичането, да го намали до военна крачка, за да премине покрай постовия, без да внушава подозрение.

Дълбокият нощен хлад направи това, което Баюн бе очаквал от Предписанието – донесе успокоение. Не пълно, но поне някакво. Във всеки случай не изпитваше повече нужда да бяга. Не му се прибираше. За пръв път пилотът поиска да се напие до безсъзнание. Може би това щеше да го спаси от бавно сковаващата бездънна самота.

Огледа се. Наоколо нямаше никой, който да изкаже мнение за действията му. Трябваше да решава всичко сам. Седна на тротоара. Беше късно, прозорците бяха тъмни, светеха само витрините. Точно срещу него двама усмихнати манекени си протягаха един на друг модерен колан и елегантна чанта. Баюн изпита непреодолимо желание да запрати по тях два-три камъка. Спря го само тяхната липса. Върна се към мисълта за алкохола и паметта му започна да изравя от склада си нощните заведения на Вечинт. Най-близо се намираше бар „Надежда“.

В нощното заведение зеленият камулов дим се събираше под тавана и придаваше на осветлението плуващи оттенъци. Както винаги, Баюн се задави, но решително продължи навътре. Барът не беше пълен. Програмата за щастие отдавна беше свършила. Все пак свободни маси нямаше – край всяка седяха поне двама-трима души. Впрочем Баюн си даде сметка, че не търси свободна маса. Трябваше му сам човек, срещу когото би могъл да седне, да заговори. Независимо за какво. Поръча си коктейл и докато чакаше, огледа залата. Близо до празната сцена видя това, което му беше нужно. Масата беше малка, долепена до стената. Освен самотния си клиент можеше да приюти само още един човек. Баюн взе коктейла си, приближи се и бавно попита:

– Свободно ли е?

– Разбира се – радушно реагира мъжът. – Аз не съм тукашен и няма кого да очаквам.

Стратегът се намести на удобния стол и огледа събеседника си. Именно събеседник – той беше точно от този тип хора, които предразполагат към разговор – близък, приятелски и откровен, какъвто може да бъде само разговорът със случаен непознат.

– Как ви се вижда столицата? – започна с най-баналния въпрос, защото чувстваше, че е все едно как ще започне.

– Чудесна е – с готовност реагира мъжът. – Въпреки войната. Впрочем, аз за последен път бях по време на Прелома, тогава нямаше бомбардировки, но бяха страшни пожари, не ти е работа…

– Вие участвахте ли в битките? – заинтересува се Баюн.

– Малко. Аз съм южняк от Сисант. Може да го знаеш – малко градче край Сиса. Бях млад, смятах, че светът може да се оправи и че тая работа няма да мине без мен – горчиво се засмя мъжът.

– Сигурно сте разбирали историческата нужда да бъдат изгонени Едносъщните? – Баюн рязко усети, че повтаря лозунги. Учуди се защо досега никога не е разбирал това.

– Вятър разбирах! В Сисант Едносъщните бяха почти невидими – там всички си оставаха староверци. Сигурно така и щях да я карам, ако не бях дошъл тук да уча занаят. Научих го, автомобилен техник станах, парни турбини оправям, газови системи и какво ли не. И там, в работилницата, научих това-онова, влязоха ми едни мухи главата…

И неусетно случайният събеседник на Баюн разказа историята на своя живот – един от сюжетите, които Преломът с грубия си почерк беше изписал по сивите страници на живота и всеки един от тези вече възрастни мъже с прошарени коси и лица носеше по една страница от този странен ръкопис и си даваше сметка, че тя е в тираж един екземпляр… Но в живота няма всеки ден Преломи. Баюн слушаше и усещаше как в душата му се разлива едно полузабравено чувство за вътрешна цялост, кой знае защо, свързано с новопридобития приятел.

– … без дух да остана, ако нещата не се подредиха така, както ги желаехме, то вината си е само в нас, нали?

Стратегът кимна, въпреки че почти не чу тези думи. Да, това беше приятел, близък човек, на когото можеше да се разчита, да разкаже ако не цялата истина, то поне част от нея. Едва сега той разбра каква нужда има да разкаже някому своята тайна. Отначало като че ли искаше само да излее някаква абстрактна мъка, някакво оплакване от това колко е трудно човек да разбере сам себе си, но се получи друго. Чувствата, сдържани толкова дълго от незримото Предписание, се завъртяха из главата му и потресени от ненадейното изчезване на вътрешния бент, се понесоха навън. Техният поток с лекота срути стената от предпазливи фрази и заля събеседника му с остри накъсани словесни вълни, в които изплуваха неестествено сините очи на Демона, страшната тишина в стаята по време на разговора и никелираното дуло на пистолета, в което се отразява всичко освен Предписанието. Баюн не се интересуваше от последствията на своята откровеност. За пръв път обличаше в думи преживяното и се опиваше от тази възможност. Барът се беше изтеглил някъде назад, подобно на огромен тунел – в дъното му се бе събрало цялото задимено пространство на залата с нейните келнери, питиета и усти, които ги поглъщат, докато другата страна е запълнена изцяло от лицето на мъжа, чието име Баюн така и не научи. Неговите добри търпеливи очи гледаха успокоително и отразяваха думите като водно огледало – цветовете, смекчени в синьото, без контрастите на ужаса, както никое отражение не би могло да направи кръгове върху водата.

Баюн спря, като усети върху лицето си мокра струйка. Изтри я с досада, едва ли не със злоба и пое чашата, която внимателно му подаде приятелят.

– Пийни, пийни, Баюн-чи, това помага! Ето така… И аз ще пийна нещо за компания. И не се срамувай, нищо срамно няма в сълзите, напротив… Ако не можехме да плачем, нямаше да сме хора, щяхме просто да сме… като растения, Баюн-чи, докато ни опасе някое добиче… Знаеш ли, Баюн, вярвам ти. Страшна история наистина, такова нещо трудно можеш го измисли. Е, пак хубаво, че ти се е разминало само с толкова. Е, да, лошо е с това Предписание в главата. Но с всичко се свиква, повярвай ми. Откъде знаеш, целта може да не е за зло? Досега нали само полза, кариера де, ти е донесло? А това, че те е карало да четеш тайни книжа – нали пък не си ги продавал на кондафарите, без дух да останат! Може за добро да му е било нужно. Те, духовете, няма защо да правят зло на хората, аз тъй мисля. А с нещо чуждо в главата може да се живее. Моят дядо вече трийсет години носи в черепа си куршума на някакъв разбойник. И живее човекът, продава перушина за възглавници и е неграмотен, ама всеки ще излъже. Живее!

Баюн прихна в чашата си. Неочакваното сравнение го развесели. Всичко започваше да му изглежда по друг начин. Наистина, задължително ли беше нещата да са толкова ужасни? Не беше така и Баюн го постигна не само с разума си. Всичките му вътрешности бяха съгласни с тази нова гледна точка, бяха се върнали по местата си и работеха безупречно. По местата си се бяха върнали и околните маси, ловко сновящите келнери, мътно светещите тръби, чието сияние дава ако не яснота, то поне ежедневност на гледката. Стана му леко. Усещаше в дробовете си въздуха на изживяното страдание – един опияняващ въздух, който може да се диша с такъв апетит, сякаш замества хляба и водата.

После говориха за други неща. Към Предписанието никой не пожела да се върне. То съществуваше някъде в съседство – безопасно като пистолет в кобур. Когато управителят на бара с няколко не особено тактични угасяния на осветлението съобщи намерението си да затваря, двамата приятели излязоха. Дълго се изпращаха по нощните улици. Разменяха листчета с адреси, въпреки че разбираха безперспективността на обещаната кореспонденция. Това нямаше значение. Важното беше да се запази крехката магия на среднощното приятелство.

Когато се прибра у дома, Баюн разбра, че няма да заспи лесно. Както винаги в такива случаи, привично пъхна ръка в малкото шкафче за книги и измъкна романа, който знаеше практически наизуст, но винаги обичаше да препрочита. Героят на „Огньове и победи“, младеж в онази възраст, в която Баюн навлезе в пилотското майсторство, отрано беше завъртян в бурните води на Прелома. Заедно с него Баюн изминаваше похода с армията на преломниците, докато стана един от най-видните ù стратези. Заедно с него взривяваше Боранския мост, поемаше отбраната и едва не загиваше на историческата Осма застава, спасяваше от жестоките Едносъщни нежната и беззащитна Енер, за да се ожени за нея щастливо след победата.

От годините на школата младият пилот винаги носеше тази книга със себе си. Можеше да я отвори на която и да е страница – тя неизменно го поглъщаше, премахваше цялата натрупана досада от деня. Но този път познатата сцена (младият герой се среща с бъдещия Презитег – силния и обаятелен командир на преломния щаб, който има такъв топъл глас и винаги намира време да поговори със своите войници, и винаги ти се иска да бъдеш близо до него, да гледаш тези властни очи и ако се появи някаква опасност, да ги закриеш с тялото си), подейства на Баюн някак странно. Сякаш възторгът не беше пълен. Навярно причината беше преживяното, пилотът не беше в настроение да изяснява такива неща и неусетно заспа.

Преди да разбере какво го е събудило, Баюн грабна дрехите си и излетя от стаята. Обличаше се по стълбите, като успяваше даже да прескача по някое стъпало. Разсъни се окончателно пред входа. Разбра, че онова, което така яростно дере слуха му, е сирената за въздушна тревога. Усещаше около себе си тъмнината, изпълнена с тичащи и блъскащи се хора. Навярно се стремяха към скривалището, което призивно им сигнализираше с жълтата лампа. Баюн се изтръгна от тълпата и съгласно устава започна да търси някой от постовете на ПВО. Като стратег от секретен отдел, той всъщност беше задължен да оказва съдействие на постовите служби, но предпочиташе да следва офицерския си дълг.

А в душата му продължаваше да е спокойно. Паническият вой на сирената не беше в състояние да наруши това спокойствие. Сирената беше нещо познато и външно. В най-лошия случай тя заплашваше със смърт в развалините. Предписанието не се обаждаше, нещата бяха прости – градът е подложен на кондафарско въздушно нападение. Огледа небето и видя доста голяма облачност. Това означаваше, че самолетите на врага могат да се укриват от разобличаващата светлина на прожекторите, които безполезно шарят по обърнатите облачни хълмове, спират се, нещо като че ли напипват… ах, не… без дух да остане!

Баюн с дълги скокове се понесе по изпразнената улица. Първият завой вляво, покрай лавката за камули, май че беше третият вход… извинете, господине, ето ви куфара, все пак в скривалище отивате, не в чужбина! Да, да, тичайте, ето там, зад ъгъла, където свети жълтата лампа… Ето го най-после стълбището към покрива… проклятие, толкова стълби.

Почти на един дъх Баюн стигна до бетонната площадка на покрива. Представи се на дежурния – едно съвсем младо объркано момче, което отчаяно прикриваше страха си. Явно това беше първото му дежурство. Баюн произнесе уставното: „Изпълнявай поставената задача“, момчето седна до временния телефон и се втренчи в небето. Там все така шареха прожектори. След сирените беше пронизително тихо. Скривалищата угасиха жълтите светлини. По улицата отчетливо прозвучаха забързани стъпки – може би закъснял, може би мародер… Изведнъж прозвучаха кашлящите откоси на зенитна картечница. Вятърът донесе далечно свистене на турбини. В прожекторния лъч се мярна неголяма самолетна сянка и се спусна почти отвесно сред пунктирите на трасиращите снаряди.

– Пикировчик! – пресипнало извика Баюн.

Бомбардировачът излезе от стръмната траектория – значи беше хвърлил бомба. Бетонният покрив потрепери. Долетя глухият тътен на взрива, а след него – мълчанието на унищожено оръдие. И се започна. Затрещяха зенитките по целия защитен периметър. От облаците се срутиха двадесет, а може би и повече пикировача. След взривовете на техните бомби едно след друго замлъкваха оръдията.

Отново се върна тишината – странна, необяснима, не беше възможно всички зенитки да са унищожени, по-скоро самолетите се криеха, какво означаваше това, защо нападаха само оръдията, а града? Нямаше нито един нангарски изтребител – да не би да са унищожили и главното летище? Как са могли да се промъкнат така незабелязано до столицата?

Само след секунди прожекторите дадоха отговор на всички въпроси. Техните белезникави колони се кръстосаха върху нещо, което приличаше на две плътно долепени синкави риби.

– Проклятие! – изкрещя Баюн. – „Мълниеносецът“!

Това беше той – „Мълниеносецът“, гигантският двоен дирижабъл, направен да лети на недостъпни височини, да носи самолети и огромно количество бомби. Хитър излезе Кондаф. Преди пет години техните вестници превърнаха проекта за този въздушен крайцер в сензация. После внезапно млъкнаха. Разнесоха се слухове за провал на проекта, за катастрофа при изпитанията… Нангарското разузнаване повярва. Специалисти по въздухоплаване категорично доказаха, че е невъзможно да се създадат дирижабли-самолетоносачи, и то за далечни рейдове…

Ето я вашата невъзможност, господа специалисти, без дух да останете дано! Ето я, пълзи под облаците, земята вече трепери под нейните бомби, под нея вече се разгаря огнена река, сякаш огнена сянка на движението ù. Колко бомби носи вашата невъзможност, господа фелдстратези? Шестдесет тона, може би двеста? И как ще я спрете, господа специалисти? Зенитните постове са мъртви, малкото отбранителни изтребители падат като горящи листа… Къде е твоят самолет, пилот Баюн? Какво търсиш на тоя покрив, който скоро ще изчезне под краката ти и ще те посрещне долу във вид на късове бетон и стърчащи арматури…

Нов остър звук прекъсна мислите му. „Реактивните!“ Пред очите му се завъртяха пустинята, Демона, чертежите, изпитанията, значи все пак са произвели няколко от реактивните самолети… Петте метеора с огнени факли отзад се издигнаха над височината на дирижабъла. Извън обсега на оръдията му те се доближаваха, изстрелваха огнени искри (о, значи и ракетоснарядите…) и един след друг поемаха обратния път. По тялото на двойната риба пламнаха взривове. Дирижабълът освети облаците и започна да се раздипля като огнено одеяло над града. После огънят достигна бомбения склад и смъртта на „Мълниеносеца“ озари и оглуши Вечинт. Два самолета, които взривната вълна успя да догони, се разпаднаха във въздуха. Детонацията стигна града, Баюн и другите по покрива бяха повалени и изхвърлени почти до ръба, надвесен над улицата.

Баюн с усилие се изправи и помогна на дежурния. През тънката куртка усети хилавото му, треперещо от ужас тяло. То беше като Вечинт – защитено от рядката дреха на зенитната охрана, но винаги готово да поеме по-силен удар, да се сгърчи и пак да оцелее. Двамата се изправиха и се вгледаха над морето от покриви, което там, където свърши агонията на „Мълниеносеца“, се превръщаше в море от огън. Горящият квартал беше единствената светлина в нощния град. Околните високи сгради хвърляха дълги играещи светлини и сенки по улиците. В осветените ивици се мяркаха пожарни коли, техните фарове изчезваха в района на пожара. Звуците на клаксони потънаха в тръбния вой на сигнала за отбой. Отгоре всичко беше като на игра, но Баюн знаеше какви усилия са нужни за поддържане на ред и организация там долу.

Трябваше да слезе. Офицерският дълг изискваше да отиде сред съгражданите си и да влее капката свои усилия в морето на всеобщата борба за оцеляване. Но нещо му пречеше. Някаква мисъл, която отдавна си пробиваше път в мозъка. Досегашните събития я задържаха и сега тя успя да изпълзи на повърхността и да заискри с плахата си светлина.

Боранският мост, Осма застава, Баюн, Нангаруза, Демона… Да, Демона! Какви бяха очите му? Сини като… Глупости, защо като детски коси?! Защо не синкави като кошмарни риби под облаците? И той… наистина не лично той, но неговите самолети, точността на петимата реактивни баюни подпалиха синкавите очи на Демона над покривите и Предписанието рухна. То очисти небето на неговото съзнание от заплашителното си присъствие. Демона беше мъртъв.

Баюн измуча нещо нечленоразделно. Радостните интонации в този звук предизвикаха паническо изумление у младия дежурен, който не можа да измисли нищо по-добро и поиска разрешение да напусне. Стратегът неуставно му махна с ръка в смисъл „без дух да останеш, напускай“ и се понесе надолу по стълбите. Когато изтича на улицата, видя как над града се издига един нов пожар – спокоен и пречистващ – кой би посмял да гаси изгрева? Пилотът си направи една бегла равносметка и установи, че от събирането в Теракол са минали не повече от пет часа! Потресаващият нос на господин Теракол, горещото тяло на Йохат, невероятната прозрачност на сейфа, викът на Предписанието, бар „Надежда“ и Приятелят, „Огньове и победи“, сирените и огненото одеяло на „Мълниеносеца“ – всичко това бе успяло да се пресова в размерите на пет часа…

Баюн влетя запъхтян сред тълпата – хората се прибираха от скривалищата. С труд откри група оперативни стратези и се присъедини към тях.

– … синоптиците им!

– Какво синоптиците им?

– Как според теб са предвидили идването на облачния фронт до Вечинт, за да укрият „Мълниеносеца“ зад него? И как глупаво се оставихме да ни баламосат с този дирижабъл! Добре поне, че пробната серия реактивни бяха на мястото си.

– Абе, главното е, че го свалихме!

– Сега ще видиш къде е главното! Четири квартала са разрушени напълно, петият още гори. Поне три дни ще има да смятаме жертвите и щетите…

IV. Дни на щастие

Машинописката Игис Хоуфа не бързаше за работа. Изобщо нямаше да отива тази сутрин, както останалите девет. Това беше нейният ден, нейният празник, краят на многозначително-сладостните момински сънища. Това беше нейният Баюн. Вече половин час не можеше да се отлепи от огледалото. С бледи от вълнение пръсти оправяше несъществуващи гънки върху роклята си. Стъкленото езеро отразяваше очите ù, но те виждаха само едно – Баюн Глордах, най младия стратег в секретния отдел, той се доближава, говори нещо и това нещо е нежно, възпитано, ръката му е силна и уверена, обвива кръста ù, води я през танца, ах, нима е възможно един танц да бъде такова вълшебство! И всички са вперили поглед в тях, сякаш няма война, сякаш примирието е вечно и десетте дни, през които ще бъдат заедно, също са вечност, която няма край, защото не е имала начало…

– Ига, до кога ще се мотаеш? Господин Баюн ще пристигне всеки момент!

Гласът на майка ù се изсипа от горния етаж като вряла вода. Пръските от него засегнаха и бащата на семейството, който сепнато изтърва седмичника „Проблеми на нангарската търговия“ и погледна дъщеря си.

– Ох, майче, готова съм, стига си викала! – тросна се тя и тръгна към стаята си.

Там също имаше огледало.

Господин Хоуфа вдигна вестника, без да забелязва, че го държи наопаки. Помъчи се да разчете няколко заглавия, после го хвърли, скочи и започна да обикаля стаята. При третата обиколка се спъна в килима, при петата налетя на мама Емалрин, която точно в този момент влизаше в хола, натоварена с добре опакован сервиз. За щастие, опаковката на сервиза смекчи удара. Нищо не пострада, така че скарването не продължи дълго и неусетно премина в обсъждане на подробностите около сватбата.

– Ама какви деца! – коментираше щастливата майка. – Можеше да каже нещо, да сподели, а тя в последния момент! Иди сега, че се подготвяй за три дни.

– Нищо страшно, ще я оправим! – бодро рече господин Хоуфа. – Какви по-големи работи съм оправял, та една сватба! Все е по-лесно от борсата!

За да улесни още повече нещата, той си наля една чашка, гаврътна я на екс и продължи:

– Ама чудесен избор, нали, Емалрин? Аз вчера пак приказвах с него, говорихме и за техните… Много порядъчни хора, много полезни. Довечера пристигат, нали?

– Да, разбира се – разсеяно каза госпожа Хоуфа. – Какво каза преди малко, че не те чух?

– Казах, че са порядъчни! Нищо чудно, че младият господин Глордах се е издигнал толкова…

– Татко – обади се от стаята си Игис. – Нали се разбрахме, че ще го наричаме просто Баюн. И стига с това издигане – какво като се е издигнал, аз да не се женя по сметка? Никакво значение няма!

– Разбира се, Иги, разбира се! Ти баща си не го слушай, те мъжете са такива. Пък и развълнуван е, не се карайте точно днес.

Развълнуваният баща изпразни още една чашка и започна да си припомня близкото минало и своята прозорливост, като настани дъщеря си в канцеларията на Фелдстратегиума. Как без това щеше да се запознае с господин Глордах… с Баюн де, нашия Баюн-чи? Такъв способен истински офицер, отдалеч си личи, че е истински офицер, изобщо армията, това е благородство, опора на Презитега, на властта, на Нангар!

Мисълта му подскочи към сватбата и се зае с изчисленията по банкета. Броят на необходимите гости се сумираше с неизбежните роднини. Към тях се присъединяваше радостната цифра на очакваните уважавани лица. И за съжаление – всичко това се умножаваше по стойността на един сериозен обед, където двата десерта далеч не завършват списъка от кулинарни художества. Последната математическа операция малко развали настроението му, но не за дълго. Един път се жени единствена дъщеря!

През това време мама Емалрин довършваше подреждането на сватбените дарове. В просторната кухня беше станало тясно от разположените по масите, бюфетите и пода ценни предмети. Майката грижливо постави една до друга трите вазички, изобразяващи един и същ атлет, подпрял мощните си длани върху нещо като меч или чук. Залюбува се на фино изрисуваното върху порцелана лице (наистина, червените устни на единия бяха изместени малко към бузите, но независимо от това бяха страшно красиви). Върху кушетката трябваше да се подредят дрехите. Прекрасни зелени ризи с розови цветчета, които бе бродирала сама. Сега кърпичките – да отделим наляво с буквите на младоженците, надясно без буквички…

Ненадеен звън прекъсна работата ù. Тръгна към вратата, но чу бързите стъпки на Игис. „Усеща дъщеричката ми мъжленцето си!“ – помисли тя и беше напълно права.

Обичаният Баюн, очакваният Баюн, влюбеният Баюн наистина беше пред входа и възторжено дърпаше верижката на звънеца. Отвътре беше изпълнен с тишина и спокойствие. Вече шести ден Предписанието мълчеше и не се опитваше да управлява действията му. Тази тишина го правеше щастлив. Даваше му възможност да чуе далечния звън в недрата на къщата, хлопването на вратата, бързите нетърпеливи стъпки, които можеха да бъдат само на Игис, неговата съпруга – майката на неговите бъдещи деца!

Когато тя отвори вратата и смутено застана в нейния правоъгълник, Баюн си каза, че си е дошъл у дома. Нежно я погали по рамото – знаеше, че не обича да се прегръщат на обществени места. Дръпна за верижката отново зазяпалия се фил Бу, който отдавна не беше извеждан на разходка и с възмущение следеше полета на една пеперуда. Така че пилотът трябваше да повлече гущера по стълбите към гостната, където го очакваха родителите на Игис.

– Лягай, Бу! – строго каза Баюн, като посочи ъгъла. – Здравейте, господин Хоуфа. Как сте, маминко?

– Благодаря, Баюн-чи, прекрасно се чувствам! Ах, какъв изумителен фил. Какъв породист и колко е мил!

Бащата вдигна замъгления си от банкетни изчисления поглед.

– Да, Баюн, добър фил, изгодно ли го купихте?

– Съвсем изгодно, господин Хоуфа. Подариха ми го.

– Сядай де, Баюн-чи, нали вече може на „ти“? – весело забълбука госпожа Емалрин. – Ела, вече сме сложили масата, ти сигурно си гладен?

– Ама моля ви се – не особено твърдо заяви Баюн, тъй като наистина беше зверски гладен. Идваше направо от работа и едва беше намерил време да вземе Бу, защото Игис много искаше да го види.

– Нищо, нищо, ще хапнеш малко, да видиш как се готви в добро семейство, не е като в ергенска квартира…

Отчаян вик прекъсна домакинята. Във вика на Хоуфа бяха вложени толкова много чувства, че всички замръзнаха по местата си и образуваха следната скулптурна група: Баюн и госпожа Емалрин, извърнати в посока на вика и мъчещи се да разберат какво става. Господин Хоуфа, вперил отчаян поглед в зъбите на Бу, откъдето стърчи нещо бяло. И накрая Игис, втренчена в лицето на баща си с ням въпрос: „Велика съдба, какво става?“.

Баюн пръв разбра какво става. Филът, озовал се в нова обстановка и възмутен от изпуснатата пеперуда, беше решил да потренира в точна стрелба с език. Сега той дъвчеше листчето с банкетните изчисления и невинният му поглед питаше: „Нещо да се е случило?“.

– Бу! – заплашително процеди Баюн.

– Нищо, Баюн, нищо, момчето ми! – бързо заговори Емалрин. – Ах, палавник такъв! – това се отнасяше за фила. – Мирувай, че ще ядеш бой.

Господин Хоуфа понечи да изрази възмущение или нещо подобно, но скришом настъпен от съпругата си, само криво се усмихна.

Скоро инцидентът бе умело забравен. Бу, въдворен в ъгъла, с нестихващ интерес въртеше глава. Господин Хоуфа се зае с реставрация на сметките си, а мама Емалрин се отдаде на сервиране. Гостната се изпълни с фин коктейл от аромати и апетитно подрънкване на чинии. Това накара Баюн да прояви известна небрежност към очарованието на Игис и да наостри ухо към тези привлекателни звуци. За щастие, съвсем скоро през открехнатата врата прозвуча:

– Заповядайте на масата, деца, да видите какво ще ви покаже мама Емалрин!

Показаното беше забележително не толкова с качеството си, колкото с количеството и актуалността си. Татко Хоуфа даде тон и гмурна лъжица в дълбоката чиния. Баюн незабавно последва примера му и го следва, докато можеше. Десертните захарни пръчици бяха възхитителни. Умилостивен от доброто ядене, той си помисли, че не е лошо да предложи една на Бу. Незабелязано протегна ръка зад гърба си. Очакваше всеки момент пръчицата да изчезне от ръката му, отнесена от вездесъщия език на гущера. Нищо не последва. Огледа се – Бу не се виждаше никъде!

– Маминко, да сте виждали Бу?

Госпожа Хоуфа преглътна масивната хапка и понечи да отвърне нещо, но не успя. От горната стая, където бяха складирани предсватбените подаръци, се чу ясен звън на порцелан.

Последва бързо тичане, сблъсък на вратата, оглед на нанесените щети. Въпреки тяхната скромност – един от атлетите-вазички вече нямаше на какво да се подпира – Бу изяде боя. За целта Баюн употреби една дъска, като само веднъж леко се убоде в шиповете на опашката му. Затвориха фила в килера, пилотът му пожела да остане без дух и възбудата започна да спада.

– Все пак къде ще отидем? – шепнешком попита Баюн под акомпанимент на мелодично хъркане. Татко Хоуфа консумираше следобедния си сън.

– Предложи ти – прошепна Игис.

– Ами… дай просто да се разходим – реши щастливият годеник.

Игис побягна да се гримира като за пред хора. Баюн започна да кръстосва стаята, като внимателно заобикаляше креслото с господин Хоуфа. Замисли се дали Бу заслужава да бъде взет на разходката. Реши, че все пак ще го вземе, защото така е по-безопасно за целостта на къщата. Кой знае какви последствия би имало игривото настроение на един десеткилограмов гущер в дом, пълен с толкова чупливи предмети.

„Кой знае, може би ще се наложи да се разделя с него. Бяхме големи приятели, Бу, и си те обичам, но сам си си виновен, гадинка такава! Ще гледам да те устроя при някой познат… при Халбун например, той обича животните, нищо че изглежда такъв простак… Ще се виждаме от време на време.“

Разнесе се звън. Някой дърпаше верижката с такава сила, че шумът хвърли в паника целия дом. Баюн бе най-близо до вратата и с няколко бързи крачки я отвори. На прага, изпълнил цялата врата, стоеше баща му. Учителят по нангарски език и класическа литература Саан Глордах погледна сина си с изненадано и недоволно изражение, а вместо поздрав му връчи куфара си. После с отмерени крачки влезе в преддверието.

– Мамо, нали щяхте да пристигнете довечера? – попита Баюн, като пое чантата на майка си.

Тя стоеше и го гледаше. Едва достигаше рамото му. Не сваляше от лицето му вечно печалните си очи.

– Колко време не съм те виждала, Юни…

Детското галено име, с което го нарече, усили още повече усещането, че е негодник: последните месеци дори един телефон не беше навъртял до къщи. Той остави багажа в антрето и внимателно я прегърна през крехките рамене. Когато влязоха в хола, обстановката там вече бе съвсем съживена. Игис беше успяла да прояви инициативност – да събуди баща си, да се представи на бъдещия свекър, да го представи на родителите си и да се включи в разговора. Майката на Баюн беше посрещната с шумно внимание. Татко Хоуфа я поздрави с комична грация и подробно ù обясни колко много се радва. Неговата съпруга не пропусна случая да прояви присъщата си любвеобилност и разцелува дребната женица, с което я хвърли в трепетно смущение.

Господин Хоуфа се въртеше около Саан Глордах и бълваше въпроси в стремежа си да го въвлече в по-фамилиарен разговор. Но старият Глордах отговаряше само с къси студени реплики:

– … разбирам, идваме не навреме, извинете.

– Но, господин Глордах, какво говорите, тъкмо навреме идвате, въпреки че ви очаквахме по-късно…

– Дирижабълът имаше попътен вятър – с претеглени до грам думи отвръщаше учителят. Настани се в креслото, без да нарушава дървената си стойка. С неговото идване в дома на Хоуфа се разнесе онази хладина, която цял живот бе обкръжавала баща му. Саан Глордах винаги говореше с класическо произношение и подчертан литературен език. Само това би стигнало всички около него да се чувстват неудобно, а можеше да се прибави и вечната му маска на застинало превъзходство. Три години Баюн не беше виждал баща си. Промените в него можеха да се опишат с две думи: „малко повече“. Малко повече старчески тъмни коси. Малко по-избледнели очи. Малко повече надменност. И нищо повече.

– До нас в провинцията рядко достигат вестници. Колко дни остават до края на примирието?

Без съмнение Саан знаеше датите на примирието. Но чрез всяка реплика той изразяваше себе си. Не търсеше много повод, за да заговори.

– О, напълно достатъчно, господин Глордах! Още цели шест дни Кондаф няма да ни безпокои. И сватбата ще проведем, и всичко останало, без да се боим от бомбардировки!

– Странно, че Концентърът се съгласи с това примирие – отсече Саан.

Баюн реши, че трябва да се намеси в разговора

– След загубата на „Мълниеносеца“ кондафарите…

– Не съм ти задавал въпрос, Баюн – студено го парира баща му, без дори да се обърне.

Баюн отново усети така познатия от детството прилив на безсилна ярост и се учуди на себе си. Всъщност баща му просто следваше принципите си. Считаше, че без нужда не трябва да се дава думата на по-нискостоящите в семейната йерархия. Днес Баюн разбираше, че тази „бащина нежност“ истински му е помогнала да понесе жестокия режим в училището на Едносъщните – при всички положения там беше по-леко, отколкото вкъщи. Той беше единственият, който не се огъна пред дресурата на Тихия певец Дилетиле, и с това му стана любимец. Единственият, който успя да запази своя, макар и съвсем малка гледна точка. И това не му попречи да бъде един от първите ученици. Сега баща му не събуждаше предишната жажда за безшумна съпротива – достатъчно време бяха живели далеч един от друг. Останала беше само досадата. И уважението към широката за един провинциалист култура, която старият Глордах никога не се бе изкушил да приложи към семейството си.

Друго беше сега и с майка му. Откак бе отпаднала нуждата да вижда в нея безропотно оръдие в ръцете на баща си, Баюн си даде сметка, че дългите години съществуване като безплатно приложение към своя съпруг бяха успели да изтрият почти всички черти от душевното ù лице, освен една – майчината любов.

Черта, нанесена от точната ръка на природата, която щеше да остане с нея до гроб. Баюн не разбираше дали само я съжалява, или все още я обича. Това беше прекалено дълбоко, там, където е опасно да се посяга, там, където може би лежи Предписанието (което по нещо приличаше на баща му).

Тръсна глава и се огледа – никой не бе видял изражението му. Родителите разговаряха, а Игис отново се бе впила в огледалото и изтръгваше от него уверения в съвършенството си.

Баюн я докосна по рамото:

– Хайде да ги оставим.

Тя го погледна с колебание, леко изплашена от неизбежната необходимост да останат насаме. После тръгна към стаята си. Няколко минути след това я последва и Баюн. Тя стоеше до прозореца в явно колебание да спусне ли завесите или не. Пилотът се доближи изотзад и почти едновременно с думите ù „Недей, Юни“ я вдигна във въздуха. Завъртя я из стаята, докато тя обви ръце около раменете му. После, без да я пуска, седна на дивана и внимателно я спусна върху коленете си. За пръв път този ден те започнаха да се целуват и опиянението смеси косите им.

– Обичам те – прошепна Баюн.

Винаги му беше трудно да казва тези думи. Все му се струваше, че не бива да се казват, защото в тях не се побира онова, което би искал да каже…

– И аз те обичам – лицето на Игис беше плътно притиснато до рамото му, затова думите прозвучаха глухо и неестествено. Но Баюн беше щастлив да ги чува по какъвто и да било начин.

– Недей, моля те – изви се в ръцете му тя. Баюн смутено отдръпна ръката си, която кой знае как бе проникнала дълбоко под роклята ù. За секунда изплува споменът за жаркото тяло на Йохат, но Баюн бързо го прогони. Отново потъна в блажената вълнуваща лекота, в щастието, наречено Игис.

– Ти си всичко за мен.

– И ти…

От хола се извиси гласът на татко Хоуфа:

– Но, разбира се, всичко, приятелю Саан, всичко, което е нужно за младите…

– Юни, нали ще си вярваме?

– Разбира се, мъничката ми.

– Ти си толкова добър…

Изглежда татко Хоуфа се беше разгорещил сериозно, защото гласът му отново влетя в стаята:

– … за доброто на младите, Саан, за тяхно добро…

Игис се засмя и подръпна мустаците на Баюн:

– Ужасно бодеш! Юни, нали ще се обичаме винаги? Няма нищо да ни попречи, нали?

– … слава на съдбата, на втория етаж има място, ние като сме строили тази къща, не сме забравили, че имаме дъщеря за женене…

– Ах, този мой баща, как може… – подскочи Игис, но Баюн я задържа.

– Тихо, миличката ми! Родители са това, няма да седнат да говорят за любов, нали?

Тя прихна и отново се сгуши на рамото му.

– Ааа, не! Спалнята ще я купя аз!

Гласът на Саан Глордах влетя в стаята и като че ли се заби в стената. Баюн се улови, че поглежда дали не пада мазилка.

– Ох, вече ми действат на нервите! Юни, нали ние няма да станем такива?

– Разбира се, не, Ига, нали всичко зависи от нас?

Лицето на момичето порозовя.

– Пък и аз като напредна във Фелдстратегиума…

Баюн замълча. Не беше сигурен относно щастливата си кариера във Фелдстратегиума. Не толкова дали е възможна, а дали ще е щастлива. Да, всички около него се възхищаваха от бързото му издигане – кой искрено, кой с крива усмивка – защо, без дух да останат, щяха да го правят, ако наистина не беше за завиждане? В хола зазвуча музика – бяха пуснали грамофона. На фона на пращенето – плочата не беше първа младост – зазвуча тенорът на Родул Релат:

„… аз искам твоето сърце да ми повярва,

че вечна ще е нашата любов.

Страдание ми чувството докарва,

о, вслушай се във моя страстен зов…“

Двамата отново започнаха да се целуват, опиянени от близостта си. Баюн пак си позволи повече от позволеното. Получи си заслуженото и смутен каза първото, което му дойде наум:

– Как се отнасяш към Бу, миличка? Нали ще живее у нас?

– Разбира се, Юни. Той е чудесен! Ужасно е смешен. Само да беше малко по-възпитан. Но ти ще го дресираш, нали?

– Чудесно сте възпитали сина си, господин Глордах – разпалено говореше от хола мама Емалрин. – Толкова културен младеж!

– Аз съм учител, госпожо Хоуфа, и преподавам класика!

„… но черна сянка смръзна любовта ни

и аз тъгувам всеки божи ден…“

– пееше Релат.

Баюн притисна плътно топлото тяло на Игис. Стигаше му да говорят за онези малки незначителни неща, в които е важен не толкова смисълът, колкото звукът на гласа. Страшните, неясни времена на Демона и Предписанието бяха останали безкрайно далеч. В бъдещето се очертаваше близък и понятен живот, който едва ли щеше да бъде само от радости, но поне щеше да е привичен и естествен.

Станаха и се върнаха в хола. Блаженото усещане не напусна Баюн през целия следобед. Денят бе увенчан с тържествена вечеря, която мама Емалрин превърна в трогателен ритуал. След доброто хапване татко Хоуфа получи пристъп на патриотизъм и на пълна мощност пусна плочата: „Сляпо служим на Презитега“. Юнашките гласове на военните хористи не попречиха на разговорите. Майката на Баюн най-после преодоля потиснатостта си и заразказва на Емалрин подробности из детството на Баюн. Мъжете обсъждаха политиката и икономиката, като обилно цитираха по памет авторитетни издания като „Популярна политика“ и „Проблеми на нангарската търговия“.

Баюн и Игис усетиха, че интересът към тях не е толкова голям, и тихо се върнаха в нейната стая. Беше тъмно, но никой не пожела да запали осветлението. Седнаха на дивана, без да проговорят нито дума. Баюн усети как ръцете му сами намират мястото си върху кръста ù, как тя безсилно се отпуска назад и устните ù поемат неговите. Стана му страшно горещо, тази горещина плъзна по кожата и подпали мускулите му. Нямаше значение нито Демона, нито Презитега. Имаше едно огъващо се тяло и една непреодолимост.

– Не, Юни, не!

– Защо, Иги? Защо?! – трескаво зашепна Баюн, без да прекратява настъплението си.

– Още… – гласът ù доби плачевно-капризен тон – още не сме никакви…

– Но нали след два дни… – пръстите му успешно се справиха с още една кукичка от корсета ù.

– Ох, Юни, не бъди като всички, моля ти се!

Баюн изстена. Никак не му се искаше да бъде като всички в нейните очи. Желанието изчезна, остана някакво неудобство. Явно, че трябваше нещата да протекат по своя разумен порядък, така, както е отредил животът, както са го решили културните и сериозни хора, които знаят защо живее човек и как да живее.

Сутринта Баюн се събуди от трясък. Първата му мисъл бе, че бомбардировките са започнали отново, но разбра, че е паднал на пода, или по-точно е изблъскан от леглото. Саан Глордах беше свикнал да спи сам и от дълги години не търпеше в леглото си никого. „Можех да си отида вкъщи!“ – ядно си помисли Баюн. Какво го прихвана татко Хоуфа вчера? Настоя да спим всички тук, като че ли не знаеше колко малко са леглата. Виж, ако беше при Игис… е, след два дена. Все пак падането от леглото не е най-добрият будилник!

Облече се бавно и акуратно. Обтегна мундира и поправи изкривената стратегическа значка. Тихо почука на вратата на Игис.

– Сега, маминко – разнесе се отвътре раздразнен глас.

– Иги, аз съм – осведоми я Баюн. Последва кратка пауза, докато момичето смени интонацията, за да каже ласкаво:

– След малко съм готова, Юни!

Баюн не беше добре осведомен какво означават думите „след малко“ в устата на една жена, която се облича. Когато Игис най-сетне излезе в хола, търпението му беше на свършване. Но все пак оставаше малко.

Още вечерта бяха решили да излязат на ранна разходка. Модерното учение на доктор Фуриш препоръчваше чистия въздух преди закуска. За целта избраха, както винаги, „Горското уединение“. В ранните часове там нямаше никой.

Баюн докосна нагръдния си джоб, където тихо шумолеше заповедта за десет дни отпуска. Разписа му я лично фелдстратег Гарлик, като с известно съжаление каза: „Е, аналитик-стратег, честит брачен живот!“.

Паркът ги посрещна с пролетен въздух, зеленина и тишина. Слънчеви орнаменти лягаха върху пясъчните алеи, върху тревата, тичаха по дрехите и лицата им. Отражения играеха в езерцето, покрито с водни растения, в косите на Игис, в пагоните на Баюн. Пясъкът недоволно скърцаше под ботушите му и шумолеше зад високите токчета на девойката. И безкрайно нелеп беше тук звукът на идваща отзад кола. Баюн едва не изруга на глас – кой нахалник се разхождаше из парка, забранен за автомобили? Изведнъж почувства да се надига смътна тревога оттам, където дълбоко бе залегнало Предписанието. Колата префуча край тях. Пилотът стисна ръката на Игис и я бутна леко в посока към храстите. Колата изпусна облак пара и заприщи алеята. Отзад се чу съсък на втора кола. Ситуацията ставаше недвусмислена.

От всяка кола излязоха по двама мъже с пистолети в ръце.

– Аналитик-стратег Глордах?

– На вашите услуги, господа! – за своя изненада спокойно отвърна Баюн. Предписанието отново се намеси в живота му. После всичко стана бързо, по-бързо от способността му да преценява. Само зрението съобщаваше за фактите, без да е ясно защо и как… Двете му ръце се изхвърлиха с ребрата на дланите напред, удар в гърлата на двамата мъже, рязко надолу, приклякане, но защо, без дух… ах, да, над главата му два слети изстрела, премятане, краката се изправят и Баюн вече лети над пътеката, прицелен между другите двама, палците му се забиват в коремите им. Оглежда се – четиримата лежат, отстрани Игис е застинала с разширени очи в неустойчиво равновесие между вика и припадъка… Всичко е страшно контрастно и отчетливо, вижда се всеки детайл по кората на дърветата, лицето на Игис, алеята… стоп! Защо не си взех пистолета? Нови четири силуета бързат насам. Цивилно облечени, като четиримата лежащи… впрочем двама от тях вече не са лежащи и го държат под прицел. Както и новодошлите четирима.

– Ръцете зад тила, секретег! – излайва единият. – И заповядайте в колата!

Предметите наоколо загубиха рязкостта си. Баюн отново се почувства объркан и неразбрал какво искат от него тези въоръжени типове, които ще го отведат далеч от Игис…

Масивният джип изпусна парата от спирачните цилиндри. Белият облак зачеркна алеята, Игис, целия парк „Горско уединение“. Имаше само сив, неравен паваж, който разтърсваше колата. Имаше прелитащи отстрани дървета и два бдителни пистолета, двама мълчаливи мъже от двете страни и пълна неяснота относно техните намерения.

Пресякоха околовръстния път, преминаха през две непознати села и по бетонната магистрала развиха такава скорост, че постовете на Пътната контролиция би трябвало да вдигнат тревога, ако по това време има постове… Игис, помисли Баюн, който едва сега усети, че може да мисли. Добре, че не направиха нищо на Игис. Моята бедна Ига, как ли се е изплашила. Велика съдба, кога ще я видя пак – от ръцете на такива не се излиза лесно… Кондафари са сигурно или пък Огнището… глупости! Огнището не се интересува от офицери. Само кондафари са тези, Концентърът навярно е научил, а може… може това да е била целта на Предписанието!? Кой знае как, Кондаф е открил начин за управление на психиката и онзи, Демона, ме е направил техен безволев агент…

Тази догадка обясняваше много неща с изключение на едно. Баюн помнеше действията си по време на нападението. Нали Предписанието би трябвало да го подчини на тези бандити? Спомни си, че неговата собствена враждебност се сля с враждебността на Предписанието. И двете страни не искаха Баюн да бъде отвлечен! И за двамата тези типове бяха врагове. Велика съдба, пак попаднах в кошмарна ситуация? Защо аз, защо винаги аз, какво съм направил, какво съм виновен?!

Колата спря. Баюн с усилие преглътна започващата истерика и погледна навън. Пропуснал бе кога са излезли от магистралата и някакъв черен път ги бе извел пред стара тъмнокафява къща. Изведоха го все така мълчаливо. Двама го държаха под прицел, други двама стискаха ръцете му. Изглежда в парка ги беше респектирал. Поведоха го по външни и вътрешни стълби и спряха пред една врата. Шофьорът влезе вътре, каза нещо неразбрано и се върна да ги въведе.

Баюн влезе. Сам. Някой затвори вратата зад него. Оказа се пред разкошно резбовано бюро, зад което седеше… непознатият от вечеринката в Калуро. Същият, който слушаше тъпи вицове и се интересуваше от кариерата му. А после секретегът си спомни къде толкова пъти е виждал това лице. Наистина на снимка и наистина не беше киноартист. Този човек се казваше Комран Гмас и снимката му редовно присъстваше в служебните бюлетини под рубриката „Търси се престъпник“.

„Значи все пак Огнището!“ – простена наум Баюн. По-точно, Хората на огнището. Или най-точно – Бранители на семейното огнище. Всякаква измет на обществото – обичаше да казва Гарлик. Маскиране на вулгарен бандитизъм като „защита на истинското човешко щастие“, „съхраняване ценностите на семейството“… Някакъв хибрид между политическа организация, която защитава бедняците чрез терор, и лицемерно сдружение на крадци. За бедняците ли отидоха двадесетте милиона от Централната банка, които отмъкнахте миналата година, господа Бранители? А „валутният влак“, от който в Лосата пристигна само локомотивът? Баюн беше чувал много за бруталната наглост на техните операции, за блестящата им организация. Спомни си, че един офицер от Фелдстратегиума предложи техните обири да се изучават като тактически операции. Естествено, никой не одобри предложението му. Във Фелдстратегиума се считаше за лош тон да се говори за това позорно петно върху нангарското знаме. Нангар процъфтяваше, в Нангар не можеше да има организиран бандитизъм! Веднъж, докато очакваше свой колега в канцеларията му, Баюн зачете една секретна инструкция относно Бранителите. Дори и там с половин уста се признаваше, че „независимо от успешните действия“ на Контролицията, Хората на огнището стават все повече. Напоследък било регистрирано преминаване на интелектуалци в редовете на Бранителите. Специално се коментираше доброволното изчезване на някакъв психолог или психиатър… Сега Баюн съжали, че не е дочел брошурата до края.

Впрочем тя едва ли би помогнала. Пред него беше реалният ръководител, а може би и създател на тази сила. Човекът, който можеше да си позволи да посещава приеми в Калуро, докато всички вестници публикуват снимката му в най-неприятни ракурси. Впрочем нито един калурис не би си позволил дребнави подозрения. Велика съдба, какво да говорим за калурисите, когато аз, кадровият офицер, не можах да го позная?

Може би Комран Гмас имаше приятели в Калуро? Това Баюн не знаеше, а и не напираше да узнае. Той би дал много, за да разбере какво мисли сега този възрастен силен мъж с набръчкано като пролетна земя лице, какво означава добродушната му усмивка. И какво да прави самият Баюн в този момент? Да се хвърли към гърлото му с голи ръце и да умре като герой? Или първо да му каже в очите какво мисли за него?

V. Хората на Огнището

Баюн избра второто. Но каза съвсем не това, което предполагаше.

– Винаги съм искал да се запозная с вас, господин Гмас. Съжалявам, ако за целта съм повредил някой от хората ви.

Комран не отвърна. Изправи се зад бюрото и сега стоеше безмълвен. Пронизителните бистри очи бавно опипваха Баюн. Устата му – по-точно хоризонталната бръчка, която би трябвало да се нарече уста, не помръдваше и с нищо не издаваше бъдещата реплика. Цялото му поведение беше толкова многозначително, че всеки друг пред него би се почувствал смутен или най-малкото затруднен. Но за Предписанието то не беше валидно. То не считаше ситуацията за сложна. И Баюн направи това, което то му продиктува – усмихна се спокойно, леко отегчено, с една дума: „аз не бързам, вие както искате“, небрежно взе стоящия до стената стол и го възседна, като подпря лакти в облегалката. Лицето му прие учтиво и заинтересувано изражение.

Комран очевидно привърши огледа. В зениците му се появи одобрение. Заговори с мек провинциален диалект.

– Изглеждаш ми сръчно момче, Баюн-чи. Жалко, че ще трябва да те препратя по-нататък.

– Интересно къде, господин Комран? Мисля, че не е лошо да споделите нещо по този въпрос.

– В Кондаф, момчето ми. Като те гледам как добре се ориентираш в живота, започвам да съжалявам, че искат точно теб. Но какво да се прави – твоята бърза кариера те е направила излишно прочут.

– Да, започвам да разбирам, че славата тежи! Впрочем откога Огнището служи на Концентъра? Или трябва да ви викаме Бранители на Кондаф? – учтиво усмихнатият Баюн приличаше на ученик, който пита мъдрия си учител защо е нужно да да изучава тая странна наука – математиката.

– Не ме разочаровай, момче. Хората на огнището служат предимно на икономиката, мира и националната нравственост. Ще ти обясня. Първо: по какъв начин на мира? Много просто – прехвърлянето на някои наши офицерчета отвъд уравновесява притока на информация в двете посоки, защото нангарското разузнаване е много по-добро. А както знаеш, равновесието в силите е най-добрият залог за мира. От друга страна, къде отиват парите, с които ни заплащат услугите от Кондаф? В националната икономика, разбира се – нали харчим у нас. – Лицето на Гмас разцъфна в жизнерадостна усмивка. – В края на краищата ние нищо друго не сме освен една търговска организация. Ежедневно развиваме макар и необичайна, но все пак чисто търговска размяна на стоки. Ние предлагаме олово – наистина доста бързо поднесено, и срещу него получаваме пари. И забележи, момчето ми, това е единственият случай на търговия, при който клиентът плаща, без да настоява за връчване на стоката. И по този начин ние правим какво? Нравствен подбор на населението. Тези, които не приемат нашия безкористен начин на размяна, умират. Оцеляват и процъфтяват добродетелните граждани, осъзнали дълбоко изгодната нравственост. В това се състои педагогическа роля на нашата организация.

Без да престава да се усмихва, Комран извади от чекмеджето солиден пистолет и го пъхна в джоба си.

– Прощавай, момчето ми, че вадя този инструмент за връчване на оловни монети – това е само за да разбереш колко е сериозен нашият разговор. Приеми го като аргумент и моля те – не го оспорвай!

„Е, да – помисли Баюн. – Ако тази сутрин си бях взел моя аргумент, едва ли сега щях да съм във вашата компания.“

– Прекланям се пред аргументите ви, господин Гмас, и съм готов да ви слушам по-нататък.

– Хм – рече Комран. – Мислех да няма по-нататък, а направо да те пращам по международната поща, но ти… ми харесваш, Баюн. Какво ще кажеш, ако заминеш утре, а днеска си поговорим?

– Както кажете, господин Гмас. Аргументите са ваши!

– Харесваш ми! Ох, харесваш ми! – разсмя се Комран. – Пушиш ли? Не? Е, аз пък пуша. Жалко, че няма да оцениш деарските ми камули, само при мен се намират.

Той извади от книгата-табакера дълъг зелен камул и взе от масата желязна статуетка, изобразяваща Презитега. Статуетката се оказа запалка – Комран явно следваше калуриската мода, макар и по своему. Баюн демонстративно се разкашля от парещия дим.

– Отвори прозореца, Баюн – посъветва го гангстерът и пъхна камула в лявата си ноздра. – Но все пак не скачай, високо е.

Баюн разтвори прозореца и пое дълбоко въздух. Навън беше свежо и просторно. Виждаше се чак до хоризонта, където Ратанските планини се издигаха между равнините и вълните на Лонт.

– Влез! – извика Комран в отговор на дисциплинираното почукване.

Влезе човек, съставен от едри и много здрави кости. Плешивият му череп изглеждаше брониран като танкова кула, в която очите на артилериста са скрити зад безизразни перископи.

– Чакай, Пулур – каза Комран и започна да рови из чекмеджето си. – За това ли идваш?

Човекът кимна. Взе подаденото му лостче с извит край и масивна дръжка. Изгледа го със съмнение и впи поглед в Комран.

– Не се тревожи, Пулур, тая работа чупи всякакви ключалки. Като прибереш онзи сервиз – само внимавай, защото всяка чаша струва двеста и осемдесет, – та като свършиш, изчезвай в квартала Нори и предай всичко на Лихваря. При мен не идвай. Изобщо оттам не си показвай носа поне три дни, ясно ли е?

– Ясно – изломоти Пулур и напусна стаята.

Баюн учудено го проследи с поглед.

– Не се учудвай, че се занимавам с такива технически подробности, момче – усмихна се разбиращо шефът. – Просто Пулур ми е приятен спомен от младостта. И той единствен от старите ми кадри остана жив, защото никога не се е считал за по-умен от мен.

– А с новите кадри как сте, господин Гмас? Чувал съм, че напоследък при вас идват различни хора.

Комран хитро се усмихна.

– Идват всякакви, момчето ми, правилно си чул. А как работи с тях старият Комран, ще разбереш след малко – имам да говоря с някои тук… Така че седни там до прозореца и се забавлявай както намериш за добре. Само не ми пречи.

Баюн послушно кимна. Приближи се до открехнатия прозорец. Отвори го напълно. Нахлу могъщата гледка към заснежените върхове на Ратан – вечния Ратан, през който с огромни изпитания са преминали някога дивите, но жадни за нови земи племена на нангарузите.

Колко много спокойствие, помисли Баюн. Колко много достойнство. А на теб къде ти е достойнството, стратег? Спокойствие имаш, да, спокойствието ти е завидно. Но можеш ли да се гордееш с него? То не твое. Чуждо спокойствие е това. Страшно спокойствие. Не идва от човешкото в мен, от Другото идва и знам го аз това друго, щом е дошло отново, няма да си отиде.

Той с отвращение се изплю навън и отново впи поглед в Ратан, сякаш планината беше длъжна да му даде отговор. Но Ратан мълчеше равнодушно. Изглежда беше казал на нангарузите всичко с езика на снежните си пропасти и остри скали, изковал е в тях качествата, необходими, за да се създаде Велик Нангар. За секунда в ума му се мярна нелепата мисъл, че за народа на нангарузите е нещо като Демона за Баюн… Мисълта за Демона събуди други мисли – за онова, което преди малко Предписанието правеше с неговото поведение, с неговите чувства, с неговите възгледи. За този позорен разговор с един родоотстъпник и предател, достоен само за езика на оловото… Но с простотата на доброто и злото се беше случило нещо…

Вратата на кабинета се отвори и Баюн се обърна. В стаята напъхваше дългото си кокалесто тяло тип с буйна коса и стърчащи рунтави вежди.

– Шефе, кълна се в духа на презитегския череп, това съм аз!

– И добре правиш, че си ти!

Комран се надигна енергично. Сардоническата усмивка на влезлия се отрази мигновено върху лицето му.

– Седни, Порди, седни, момчето ми!

Виж ти, каза си Баюн и се разположи така, че да може да вижда и влезлия, и стопанина. Такава фигура най-малко подхождаше на представата за хората на Огнището. Нейното място беше на някой от стенописите в Храма на Същността, изобразяващи жреци великомъченици.

– Казвай, Порди, казвай какво стана! – нетърпеливо и възбудено питаше Комран, готов всеки момент да скочи от стола и да побегне из стаята, подгонен от възторга на очакваната вест.

– Всичко стана, шефе! Всичко стана! Кълна се в бъбрека на презитега. Онези там ще има два месеца да се съвземат и три още да ме сънуват!

Комран наистина скочи. Излезе иззад бюрото, седна върху него и се наведе към Порди. Преобразяването му беше невероятно. Изчезнал бе хитрият делови Комран Гмас. Едно блестящо, почти огледално подобие на Порди седеше и подскачаше от нетърпение. Същите жестове, същият темперамент. Същият стрелящ поглед, който би се чувствал най-добре зад оптически мерник. Техните контрастно различни външности някак си се размиха – Комран беше поразителен в превръщанията си.

– Така е, шефе! Моите гадове вече разтоварват камиона долу!

Порди скочи към прозореца, избута Баюн настрани и изкрещя:

– Как е, гадове?

– Как да е! – разнесе се оттам.

Комран се разкиска.

– Това при вас значеше „много добре“, а, Порди? Кълна се в кътния си зъб, свършили сте голяма работа!

Порди бясно завъртя глава. Дългата му коса образува космат кръг. Това движение явно означаваше удоволствие, защото той с наслаждение го повтори. После обиколи два пъти бюрото на Комран и рухна в едно тясно кресло. Колената му щръкнаха.

– Абе, Комран-чи, докога ще те гледам зад това бюро? Няма ли най-после да изкараш от смазката твоята едрокалибрена мелница? Знам, знам аз, че това ти е мечтата! И това калуриси ли, стратези ли – всичко под ножа!

– Нож ли? – взриви се Комран и се удари по коленете. – Бомба за тях! Ама много голяма бомба! Още малко, Порди. Има много още да видят от нас, слушай ме какво съм намислил…

Той сграбчи косата на събеседника си. Придърпа главата му към устата си и зашепна силно и неясно, като почти плюеше в ухото му. Баюн не чуваше нищо, но в този момент общата картина на ставащото го интересуваше повече. Какво ли всъщност беше нормалното поведение на Комран?

– Изключено! – ревна възторжено дългокосият. – Ами че това е страхотно!

Комран зашепна още по-страстно.

– Да пукна, ако не е така! – подскачаше Порди. – Да!… Не! Не!… Не!… Не!… Да! Да, разбира се!

Той силно се плесна по коленете. Излетя от креслото.

– Знаеш ли какво си ти, Комран-чи? Ти си един гнусен, хитър, очарователен фил! От ония, ловджийските! Отивам да инструктирам гадовете за предстоящата бъркотия… – последните му думи потънаха в трясъка на захлопнатата врата.

През прозореца Баюн можа да види продължението. Порди излетя на двора и като пирон се заби в кабината на голяма и чудовищно стара кола. Каросерията, ръчно достроявана с дъски, беше пълна с брадати дългокоси хора, пъстро облечени и много подобни на своя предводител.

– Харесват ли ти? – попита Комран зад гърба му. Баюн се обърна.

– Това да не е нелегален цирк?

– Цирк ли? Ако знаеш какви представления дават! Не ти завиждам, ако попаднеш на такова, момчето ми. Вие там, във Фелдстратегиума, нищо не виждате около себе си. Тук са хората, тук, около Огнището! Ти знаеш ли колко са различни, и всеки си иска своето…

– Или чуждото…

– Е, те просто го смятат за свое. Питаш ли мен, момчето ми, дето трябва да върша работа с такива хора?

Отново беше предишният Комран.

Младият мъж приседна на перваза. Комран отново потъна в някакви папки. Комран, който си даваше почивка. Който беше готов веднага, без преход да говори с всички, да бъде всички. Виж ти работа, помисли Баюн, да не предполагаш, че шефът на Огнището може да ти каже нещо за размисъл, да вникнеш, да се удряш по челото… Има разни хора… Вие там, във Фелдстратегиума… нищо около себе си…

Предписанието спря мислите му с добре познатия сигнал за внимание. В стаята имаше нов човек. Зад бюрото – нов Комран.

– Какво има, Дозиюш-чи? – тихо и почти ласкаво запита шефът. – Отдавна не съм те виждал такъв. Не можа ли да направиш това, за което те помолих?

Дозиюш погледна към Баюн. Познат поглед – така гледаше онзи среднощен събеседник от бар „Надежда“. Тогава погледът беше разбираем. Тъжни очи върху възрастно лице, където всяка бръчка е година живот, преживян не така, както би искал човек. Но когато с такива очи гледа човек, по-млад и от Баюн, това е странно.

– Направих го, Комран Гмас – замислено каза той и седна. – Направих го. Но защо?

Гласът му беше странно тих и печален.

– Момчетата ми задават въпроси, Комран-чи. И те вече чувстват, че нещо не е в ред. И те виждат, че на мястото на всеки убит фелдстратег веднага застава нов. А войната не спира, Комран. Трябваше да видиш какво направи в нашия квартал дирижабълът на кондафарите… а сега чувам, че ти нещо си се сговарял с тях, а, Комран-чи?

Комран съчини върху лицето си тъжна усмивка.

– Ех, Дозиюш-чи, разочароваш ме, момчето ми. Не стига, че вярваш на разни измислици, ами се оставяш да подкопаят вярата ти в нашето искрено и благородно дело!

Той се наведе и бащински сложи ръка върху рамото на младежа. Поради ширината на бюрото позата му доби малко принуден наклон.

– Спомни си, Дозиюш, как го беше казал нашият скъп татко Сироган в „Сияйни градове“: „И видя тогава Рогон, че всички тези достойни люде, пребиваващи във велика дружба помежду си, непознали жестокост и лъжа, не са дошли току-така на този свят. И предугади той, че превелико множество техни прадеди са надигали мечове и са губели главите си за това братство, и са затъвали в калта на вековете, и пак са стигали…“

Комран замлъкна, без да сваля очи от Дозиюш. Мъжът слушаше всичко това, без да променя печалния си израз.

– Помня Сироган, Комран-чи. Но помня и теб. Помня как обещаваше, че след като обединим групите си под пламъците на Огнището и натрупаме малко средства, ще започнем да създаваме голямото братство на старите мечтатели. Къде са мечтите ти, Комран Гмас? Само пари!

– А за какво отиват тези пари, Дозиюш? Знаеш, че оръжието ни дава сила, а оръжието трябва да се купува, нали? И много други неща трябва да се купуват, за да има огън в Огнището!

Дозиюш мълчеше. Комран заговори отново. Интонацията му се плъзгаше между мечтателност и убедителност. Но младежът мълчеше. Гледаше някъде встрани от шефа си. Само от време на време хвърляше поглед към Баюн и в очите му се мяркаше любопитство.

– Кой е този? – изведнъж попита Дозиюш. Комран се сепна и прекъсна монолога си по средата на фразата, погледна към стратега и сви рамене:

– Пленник. Аналитик от Фелдстратегиума. Може би ще работи за нас. Но ти не ми отговори, Дозиюш-чи. Кажи ми, вярваш ли още в братството, или парите толкова са те уплашили?

– Вярвам – безразлично отвърна Дозиюш.

– А на мен? На мен вярваш ли?

Дозиюш въздъхна и направи жест, който означаваше: „Не знам“.

– Добре – изкрещя Комран и удари с длан по бюрото. – Върви тогава! В Контролицията или където щеш! Аз съм свикнал да ми вярват тук! А ти дори не си ме запознал с всичките си хора!

– Комран-чи – все така тихо каза младежът, – аз също бях свикнал да ти вярвам.

– Беше? А сега не вярваш, нали? Дозиюш, кой ти пълни главата с глупости, момчето ми? Някой иска да те настрои против мен, знам аз. Това ми тежи!

За пръв път Дозиюш се усмихна – болезнено и криво.

– Комран-чи, прощавай за обидата, ама ти разсъждаваш като грамофон. Убеден си, че някой трябва да ми влияе, и щом не си ти, значи е някой по-лош от теб. Смени плочата, Комран-чи. Мина времето, когато дойдох с книгите на Сироган и селските си мечти всички да имат хляб и къща. Вярата в Сироган не съм загубил, но в Огнището…

– Хайде де – избухна Комран, но Баюн не му повярва. – Върви тогава в Контролицията! Върви да получиш наградата, дето я дават за главата ми – и се блъсна с юмрук по челото.

– Няма, Комран, успокой се. Няма да отида. Все пак нещо е свършено и нещо се върши. Каквото и да е, изглежда по-добро няма…

Някой почука небрежно и веднага влезе. Беше среден на възраст мъж с фино очертано лице и хладни очи. Комран претърпя няколко неуловими трансформации, но не за дълго – новодошлият не се нуждаеше от специални грижи. Дозиюш от своя страна не направи никакво усилие да прикрие отвращението си.

– Радвам се да ви съзерцая все така жив, Комран Гмас.

Докато произнасяше това, той изобрази върху лявата половина на лицето си нещо като усмивка и огледа седящите. Когато погледът му попадна върху младежа, подобието на усмивка изчезна.

– Ето това е едно от най-сигурните доказателства, Комран-чи! – рязко каза Дозиюш. – Присъствието на такива около теб!

И без да поглежда повече никого, младежът напусна стаята.

– Ох, ще си имаш неприятности с това момче, Комран-чи – въздъхна влезлият, докато разкопчаваше елегантното си палто. – Ще си имаш!

– Не повече, отколкото с теб, Лотикс, ако, разбира се, решиш да играеш своя игра. Но не те съветвам – и хладно се усмихна.

– Засега нямам основания да я водя. Стига да не ми ги дадеш ти.

– Основания не се дават, момчето ми. Когато иска, човек си ги намира сам.

– Нашата дискусия пак става като онази – за фила и яйцето. По-добре кажи готов ли е моят клиент за Кондаф.

– Да, и мога веднага да ти го представя. – С широк жест шефът посочи Баюн. – Аналитик-стратег Баюн Глордах, твой колега и почти наш съмишленик.

– Сърце, вярно на целите, скъпи колега – подигравателно съобщи Лотикс и с артистично преиграване се удари по гърдите. – Впрочем наистина се радвам, че ще возя човек, който понася въздуха. Писна ми от нищожества, които започват да повръщат още при излитане.

– Лотикс си има нов самолет – поясни Комран. – И ужасно държи на чистотата му.

Баюн леко се усмихна.

– Наскоро изчезна спортният самолет на калуриса Сорс…

– Е, излишно си досетлив, момчето ми. Приеми, че калурисът Сорс ни е услужил с птичката си за една разходка до Кондаф.

* * *

Лотикс захлопна капака на кабината. Наведе се, изглежда търсеше края на колана. Баюн огледа кабината. Просторна, не като на изтребител. Креслата бяха повече от комфортни. Разположени едно до друго – неприятна подробност… Винаги е по-добре да си зад противника, отколкото до него.

Вече разбираше какво иска от него Предписанието и защо е било нужно това угодничене пред хората на Огнището, тези унизителни предателски разговори, това престъпно съгласие да бъде изпратен в Кондаф. Значи беше нужно да остане насаме с пилота. Щяха да летят над океана и там… Баюн се размърда. Комбинезонът, който му даде Лотикс, беше тесен. Там, над океана… Какво щеше да стане там, стратегът не знаеше. За пръв път истински се уповаваше на Предписанието. Очакваше помощ от него. Беше се убедил, че то прави чудеса, а сега повече от всякога му беше нужно чудо. Защото въпреки уверенията си в пълно доверие Комран беше заповядал да оковат ръцете му зад седалката.

Турбината засвири, витлото изчезна в бързината си – излетяха. Широките прозорци даваха отличен обзор и Баюн можа да прецени курса. Лотикс описваше десеткилометрова дъга, за да избегне наблюдателните и звукоуловителните постове. Явно тяхното разположение му беше известно не по-зле, отколкото на Баюн. „Имат шпиони чак в оперативния отдел!“ – яростно се обади стратегът в него. Летяха над селските райони. Курсът беше на юг. Зенитната охрана там оредяваше – кой би очаквал въздушно нападение откъм океана? Небето беше чисто, Лотикс се мръщеше – явно предпочиташе да лети в облаци, където никой не би го забелязал. За два часа полет той размени с Баюн не повече от три думи. Но пилотираше великолепно. Забелязваше отдалеч низходящите течения, водеше самолета почти без да гледа приборите.

Скоро полетата свършиха. Навлязоха в района на Ратан. Самолетът се плъзна между върховете. Свиренето на турбините закънтя между скалите и се върна многократно усилено. Летяха между стените на чудовищен каньон, широк повече от километър. Долу проблясваше синя ивица, повтаряща извивките му. Оттук започваше великата Сиса – реката, довела някога древните племена в тези земи. Лотикс поведе самолета съвсем близо до лявата страна на каньона. Баюн изтръпна, когато изведнъж наклони самолета на крило и го насочи направо срещу скалите. В мига, когато смъртта изглеждаше неминуема, пред тях се раззина процеп. С едно крило към небето и друго към земята самолетът влетя в него. На по-малко от десетина метра прелитаха сиви и кафяви пукнатини. Процепът беше дъгообразен, така че те, без да излизат от завоя, изхвърчаха от другата му страна. Слънцето и океанът едновременно плиснаха в очите им. Лотикс изравни самолета и се обърна към Баюн.

– Това е! Сега до Кондаф ще караме по права линия.

Баюн мъчително кимна, зает с непонятна за самия него работа. Беше напипал зад седалката парцал, пропит с машинно масло, и скришом от пилота омазняваше ръцете си. Пръстите му пуснаха парцала и силно се напрегнаха. Извиваха се под немислими ъгли, вкопчваха се в белезниците и отново се отпускаха. Болката беше ужасна – гривните започнаха да пълзят по китките му, като безмилостно деряха кожата. А лицето му вместо да се гърчи, най-спокойно и безучастно следеше облаците и нито бледност, нито напрежение се отразяваха по него. Даже езикът му се обръщаше да отвърне на дружелюбните реплики и тонът му беше безупречен. И ето, белезниците преодоляха ставите, оставиха ги разкървавени, плъзнаха се по пръстите и покорно легнаха на пода. Ръцете му бяха свободни. И замахнаха.

Юмрукът му беше прицелен в слепоочието на пилота, но срещна само въздух. Лотикс мигновено се наведе. Ако не бяха коланите, Баюн сигурно щеше да залитне. Без да изпуска лоста, пилотът посрещна с лакът лицето му и хвана дръжката на пистолета си. Баюн се вкопчи в ръката му и отново замахна. Този път уцели челюстта на пилота. Стори му се, че удари статуя. Получи такъв удар между очите, че изпусна ръката му. Когато се опомни, Лотикс вече беше измъкнал пистолета. Баюн изби странично дулото и изстреля реброто на дланта си към шията на Лотикс. Болката в ръката, изпращяването на кости и конвулсивният изстрел се сляха ведно. Лотикс увисна на колана и изпусна лоста. Баюн се опита да поеме управлението на самолета, но неговите колани не го пускаха. Докато ги разкопчае, летателният апарат изпадна в свредел. Ако Баюн владееше тялото си, нямаше да направи нищо – свределът означаваше край. Предписанието пое с неговите ръце лоста, натисна с неговия крак акселератора, увеличи скоростта и едновременно тласна лостовете обратно на въртенето. На около тридесет метра от водната повърхност самолетът излезе от свредел. Баюн инстинктивно си пое дъх, без да може да проумее станалото. За пръв път в историята на този свят самолет излиза от свредел! И ако просто…

Но мислите му не се задържаха дълго върху тези размишления. Там, на съседната седалка, бавно се свличаше човешко тяло. Баюн беше офицер, при това в действаща армия. Знаеше, че смъртта на враговете за него трябва да бъде радост. Той просто беше забравил елементарния факт, че никога през живота си не е убивал. Човек! С ръце!

Спомни си удара по гърлото на Лотикс. Ръцете изведнъж го заболяха. Нещо се надигна в гърлото му. Той го задържа. После дойде риданието. Разтърси раменете му по-силно от вибрациите на мотора и донесе някакво безсмислено облекчение. Нищо нямаше значение. Нямаше „преди“, нямаше „след“, имаше само едно „сега“, което трябваше да продължи вечно, защото е най-малкото зло.

Но сегашният миг се прекъсна от някакъв звук, по-точно сянка от звук, който пилотският му слух долови в шумовете на кабината. Оборотите на двигателя падаха. Съскаше пара. Светеше жълтата лампичка „късо съединение“. Предсмъртният куршум на Лотикс все пак беше улучил целта си – макар и косвено.

Синята повърхност отдолу все по-стремително се приближаваше, губеше измамната си огледалност. Баюн напипа под седалката спасителна лодка. Провери дали въздушната бутилка е свързана с вентила. Изчака удара на вълните върху дъното на корпуса и рязко отметна стъкления капак.

VI. Силоншерското течение

Изгряващото слънце трябва да бъде отдясно. Носът на лодката, ако заобленият гумен валяк може да бъде наречен „нос“, тогава ще сочи юг. Ако гребе по седем часа в денонощие, най-много след три дни на хоризонта ще се покажат върховете на Ратан.

На петият ден Баюн разбра, че се е заблудил. На хоризонта нямаше нищо. През последните два беше изчезнало дори желанието му да се бори с този спокоен гладък океан. Когато в края на третия ден на юг така и не се показаха планински върхове, младият мъж вече искаше да се остави на волята на ветровете, стихиите и всичко, което в романите помага на корабокрушенците. Още две денонощия Предписанието гребеше с неговите ръце. Сега, на петото, изглежда и то се отказа. Във всеки случай никой повече не караше ръцете му да хванат веслата.

Баюн се отпусна по гръб. Опипа кървавия мазол на ръката си. Намръщи се и заби поглед в небето. Лежеше и изпитваше нещо като наслаждение от покоя. Пет дни без събития. Освен ако не се счита предстоящата смърт. Пет дни без борба със себе си и с околните. Имаше на какво да се наслади човек преди края.

„Движение…“

Баюн с лениво учудване регистрира тази дума в главата си.

„Движение… движение…“

„Какво движение, без дух да остане?“ – ядоса се той.

„Движение… – увери се, че чува Предписанието. – Има движение.“

Баюн разбра, че това е нещо ново, и отвори очи. Имаше движение. Нещо беше завъртяло лодката в обратна посока. Слънцето светеше отляво. Подводно течение? Той почти физически усети как Предписанието се рови в паметта му. Морски течения… забравена ученическа карта по география… редки букви, извити като влечуго през синевата на океана: „Силоншерско течение“. И всички данни, свързани със скоростта и размерите му. Кой знае как, и те бяха запечатани в някоя заблудена гънка на мозъка му.

Сега стратегът разбра защо пети ден не се показват Ратанските върхове. Упорито, но безсмислено той се беше борил с могъщото течение. А то, без да забележи нищожните му усилия, го беше носило в обратна посока. На север, към екватора.

„Диис и Ампай.“

Тези названия се отърсиха от праха на паметта му. Два големи острова, между които минава Силоншерското течение. Единствените брегове, до които биха му стигнали малкото храна и вода от неприкосновения запас. Диис и Ампай – две места, които Баюн никога не би желал да посети.

Диис присъстваше във всеки втори приключенски роман с неповторимия си колорит на разбойническо свърталище. Заобиколен с непристъпни подводни скали, островът векове наред бе служил като място за заточение. Пиратски набези по-късно го бяха превърнали в база за контрабанда. Диис оставаше недостъпен за всяка по-твърда власт, която би се заинтересувала от него. Баюн си спомни историите на десетките несполучливи десанти на морската пехота. В най-добрия случай те успяваха да отстранят някой от брадатите вождове. На следващия ден биваха изклани от следващия главатар, ненадейно появил се от вътрешността на острова. Постепенно се постигаше нещо като въоръжен неутралитет. Дииските главорези се научиха да не нападат богатите курортни градове на Деара и крайбрежието на Ампай. Това им спести наказателните експедиции, които при нарасналото съвършенство на оръжието им струваха все по-скъпо. Диис се отказа от пиратството. Контрабандата беше по-изгодна.

Що се отнася до Ампай, сведенията идваха от друга посока. От колониалната история на Нангар можеше да се научи, че Ампай е малозначимо владение по средата между Нангар и Кондаф. Било е заселено с диви и необразовани племена, които Едносъщните доста умело поддържаха в първобитно състояние. Ампай осигуряваше кадри за манастир-лагерите и слуги за висшите Едносъщни. След Прелома останалите живи Едносъщни ведно с останките от армията си превърнаха острова в своя база, настръхнала срещу новия режим. Там се градяха планове за реставрация на теокрацията. Ампай беше естествен съюзник на Кондаф във враждата му с Нангар, а злите езици говореха, че по-скоро е обратното.

Къде щеше да е по-добре да попадне – на Диис или на Ампай?

„Ампай“ – беззвучно каза Предписанието.

Баюн не възрази. Отдавна не му възразяваше. Само потръпна от мисълта, че отново ще бъде сред врагове и унизително ще играе ролята на враг.

Все пак това е роля. Въпреки желанието си той се оказа едва ли не в положението на разузнавач, проникнал във вражески лагер. Разбираше, че това е самоутешение. Но то съдържаше немалка доза истина. Дори почти цялата истина. Неясно оставаше само чий разузнавач е стратегът Баюн. Неясно оставаше как ще се върне в Нангар. А ако успее, как ще го посрещнат там? Впрочем такава мъглива перспектива не беше достойна за размишление. Много по-актуално бе да използва самотата, за да се разрови из себе си. Откриваше промени, макар да не можеше да ги назове или определи. Но знаеше – вече не е предишният Баюн.

Остави веслата и плъзна разсеян поглед по хоризонта. Нещо блестящо трептеше на абстрактната линия между небето и водата, но беше прекалено далеч, за да се познае какво е. Слънцето бавно залязваше. Неусетно се стопи и слънчевата пътека. Лилавите оттенъци постепенно отстъпиха на нощта с нейните вечни спътници Зун и Себенера. Впрочем Себенера вече изоставаше – пролетта бе към своя край. Тя изгря едва когато Зун беше високо в небето. Това беше последното, което Баюн видя, преди да заспи.

Събуди го лек тласък. Стратегът отвори очи и веднага ги затвори, ослепен от ярката светлина, която не идваше от слънцето. Пред лодката се издигаше кристален, безумно сияещ склон. Баюн с труд се овладя и изправен на колене, се огледа. Гуменият борд на лодката се триеше в подножието на айсберг. Изпълзя върху леда, като издърпа лодката след себе си. По една случайност имаше удобна площадка.

Айсберг в тропическия пояс? Ама че работа. Спомни си нещо прочетено за тези ледени острови, но какво? Като че ли нещо свързано с Ампай… да! Предписанието извлече страница от справочника по навигация, който някога в някаква канцелария случайно беше разлиствал. Раздел „Океански течения“, страница 119:

„Силоншерското течение започва на 540 километра от Южния полюс и се движи към екватора. Причините за неговото възникване…“, не това… „големи късове от южните ледени полета…“, а, ето го: „попадат в течението и постепенно, топейки се, достигат дори до екватора. Често явление по тези места, те се използват от населението на остров Ампай като източник на сладка вода, която на острова не достига. Още в древни времена ампайците са построили преграда от каменни стълбове, забити в дъното на Диис-Ампайската плитчина. Когато ледените блокове опрат в тази преграда, туземците ги изтеглят с корабите си, а ако блоковете са големи, ги насичат на късове…“

Баюн се зае да огледа по-обстойно новото си плавателно средство. Айсбергът беше не повече от двеста метра в диаметър. С неравномерната си блестяща архитектура приличаше повече на къс небе – едно продължение на вечно белия небесен купол, стъпил върху синята равнина на океана.

Скоро реши, че е видял достатъчно. Избра нова площадка и се върна за лодката. Пренасянето ù беше изпълнено с емоции. Особено когато пакетът със сушени концентрати се изплъзна от ръцете му и бавно започна да набира скорост към водата. Трябваше да направи няколко скока и с цената на едно натъртване да го хване. Чия беше заслугата за този подвиг – дали на Предписанието, или на стомаха му, разтревожен за бъдещето си, – Баюн не уточни. Докато подреди всичко на мястото си, денят влезе във владение. Слънцето бързо изсуши влагата по дрехите му. Тънки ручейчета потекоха около преобърнатата лодка. Баюн се изтегна върху дъното, което бе удобно като фотьойл. Чувстваше се спокоен. Това спокойствие не приличаше на живота преди появата на Демона. Не приличаше и на кратката женитбена отпуска, която му бе дало Предписанието. Тогава суетнята на душевните радости му пречеше да осъзнае свободата си. За пръв път животът го остави на спокойствие. Живот, съдба или кой знае какво… Разговори, полети, грижи, служба… Поток на едно житие, което с постоянна скорост, подобно на Силоншерското течение, носи несметни разнолики кристалчета: всяко със своя блясък, своя форма. Течението ги уеднаквяваше. Дори брилянтът, потопен във вода, губи част от блясъка си. Рядко се случваше нещо да завърти и размъти това течение. Още по-рядко кристалчето на някой човек да излети над водната повърхност и за пръв път да почувства своя блясък! Изхвърлен от битието, Баюн се потапяше в сложността на новата си свобода.

Свобода.

Стремителното, вечно недостигащо време забави своето трескаво движение. Изведнъж доби смисъл. Стана безкрайно и открито в своята истинска същност. Хоризонтът се отдръпна като при височинен полет, сякаш за да докаже сферичноста на планетата. Вместо високи стени, надупчени от прозорци, вместо калните улици, затворения обем на стаята или пилотската кабина, пред Баюн, над Баюн, около Баюн се разтваряше пространството. Тихо и величествено. Свободно.

Отново и отново Баюн се връщаше към тази дума, на която изживяното пространство-време даваше нов смисъл. Гърлото се стягаше от протеста на тялото, което още не можеше да свикне с тази новост. Шести ден в океана?! Този протест все по-рядко го пронизваше. Сега, когато наоколо имаше толкова малко неща – един океан, един айсберг, – всичко скрито в душата можеше да бъде извадено на яркото слънце, да бъде подредено по опразнените лавици на мисълта, да бъде спокойно огледано.

Какво всъщност се случи с теб, стратег, не – пилот, това за стратега беше после – какво всъщност? Един Демон се вклини в живота ти със своето Предписание. Защо? Стана стратег, като изпъкна единствено със свръхестествен нюх към настроенията на началниците си? Да! Проникна в секретния сейф на отдела си, но предаде ли някъде тайните? Не! Против волята си, с невъзможна арогантност облада Йохат, но беше ли това неприятно за теб или нея? Разбира се, не. Изобщо нищо не е ясно, без дух да остане…

Нищо не беше ясно. Слънчевата топлина все повече го отпускаше. Без да е стигнал до някакво прозрение, Баюн заспа. Почти веднага пристигна Демона и с ирационалната естественост на съня го покани на танц. Те се завъртяха по блестящия паркет на семейство Теракол. Баюн прегръщаше вече не Демона, а Игис… впрочем лицето бе на Игис, а всичко останало на Йохат. Игис-Йохат го гледаше с влажен поглед и с пиянския глас на Халбун шепнеше: „Има разни хора, Баюн-чи, едни честно служат на националната ни икономика и нравственост, като не бързат да си получат закупеното олово, а други, например…“ – тя кимна към Лотикс. С елегантно движение отстъпи назад и безволевият Баюн попадна в ръцете на убития, който го поведе през безликата танцуваща тълпа. Лотикс го прегръщаше през рамото и хватката му ставаше все по-силна, Баюн не можеше да откъсне поглед от неподвижната струйка кръв в ъгъла на устата му, а Лотикс стискаше все по-силно и по-силно…

Събуди се с изтръпнало рамо. Слънцето клонеше към залез. Това природно събитие този път беше изпълнено с толкова багри, нюанси и промени, че напомняше самия живот. И като живота завърши с дълбока непрозрачна нощ. Околното, загубило образа си, избледня. Останаха само звуците, усещанията, миризмите. Толкова малко за една реалност.

И толкова много за едно въображение.

Плискането на океанските вълни напомняше за вибрафонов концерт на брега на Сиса… Когато Баюн беше на девет години, Едносъщният Дилетиле заведе техния клас на концерт. Баюн не знаеше чия е тази музика, едва по-късно научи, че Храмовият оркестър е изпълнявал предкласически автори, а вибрафоновият аранжимент е създаден от Теоджин, бащата на класиката. Тогава това не го интересуваше. Вибрафонът се намеси в духовата партия и постепенно я подчини. Затворил очи, Баюн слушаше това изпълнение, изплувало от глъбините на седемнайсет преживени години. Дълбоко кънтящи звуци, постепенно преминаващи в шепот и звън… Тогава беше лято. Оркестрантите свиреха на открито. Според каноните на Храма концертът продължи седем часа. На другия ден всички деца се успаха за училище и почти всички намразиха музиката. Освен двама – Баюн, който запомни вибрафона, и приятелят му от съседния клас, който три години по-късно стана детето-чудо на Вечинт. Беше започнал да композира музика в нов стил, с открити от него ритми и контрапункт. Родителите му имаха благоразумието да не му пречат. По-късно и те се прославиха покрай сина си. Това момче научи Баюн да свири на петострунен дир – един от най-трудните инструменти, който след години добави много към авторитета на пилота сред колегите му. Може би Баюн също щеше да стане музикант, ако беше видял в музиката спасение от досадата на Едносъщното училище, от насилствения авторитет на учителите. Но той намери друг път за спасение – в книгите, които разказваха за машини и изобретатели. После дойде Преломът и момчето-чудо загина при пожарите.

А Баюн стана пилот.

Но сега, когато гумената лодка го предпазваше от студа на айсберга, а звездите горе ставаха все по-пронизителни, Баюн ненадейно си помисли, че и полетът е като музиката. Или по-скоро в онова вътрешно, дълбоко неизречено желание да лети винаги е присъствала музиката. Макар че тя винаги е била в него. Единствената заслуга на Предписанието беше може би в това, че го изтръгна от ежедневието. Даде му възможност да се вгледа в себе си. Досега не знаеше, че това е толкова възможно. Нямаше откъде да го научи. Никой от хората, които беше уважавал, не правеше това. Единствен Дилетиле обичаше да говори за самовглъбяване. Но в неговото огледало човек можеше да види само отражението на Единната същност – и нищо повече.

Да полетиш като музика. Да излетиш в музиката. Да изсвириш мелодията на полета… Баюн с наслаждение караше мисълта си да се преобръща като риба в планински поток – толкова бързо, че се виждат само отблясъците. От паметта извираха несметни преживени мигове, когато издигайки самолета през облаците, той неизменно бе чувал една мелодия, лягайки на крило – друга, и всички неповторими виражи в своята грациозност раждаха музикален образ – неосъзнат и естествен като дишането… Поиска така, както е легнал по гръб, с лице, потопено в небето, изведнъж да пропадне нагоре, да разкъса стегнатата еластичност на въздуха и да се гмурне там, където падането няма значение, защото не те приближава към нищо и не те отдалечава от нищо. За пръв път извън самолета усети в себе си мелодията. Нямаше самолет, но имаше полет. И мелодията прилягаше на този полет. Тя се възкачваше по хиляди разтревожени струни. Изстреляна от техните тласъци, отвъд тембрите на познатите инструменти, тя ставаше просто музика – истинска и изменчива като мисъл… и зад затворените му клепачи пламна една кратка и необикновена фраза: Музиката е танцуваща мисъл.

Изминаха още две денонощия в размисли и сън. Мимоходом Баюн откри, че Предписанието е готово да му помогне винаги, когато това не пречи на неизвестната негова цел. То непрекъснато извличаше от паметта му образи, ясни и детайлни като цветни филми. Обзет от треската на новото възприятие, бързаше да си спомни всички, да преразгледа всичко. Долавяше несъвършенството на новите си оценки, но продължаваше да бърза напред.

Към края на седмия ден пакетът вече бе празен. Баюн се ядоса, че не е съобразил да остави поне малко сушено месо за примамка. Сега и риба не можеше да лови. Добре поне, че вода имаше достатъчно. Стотици тонове лед! Беше чувал, че без храна човек издържа до месец. Значи до Ампай щеше да изкара.

Скоро разбра, че гладът не е от най-приятните усещания. Мислите му все по-често добиваха кулинарен оттенък. Отначало това го разсмя. После го разтревожи. Към вечерта първият пристъп на глада утихна и Баюн заспа почти спокоен. Когато се събуди, слънцето отдавна висеше над океана. Последните дъгоцветия на изгрева, разнищени на тънки слоеве, изчезваха в победната белота на деня. Но не това беше важното. На хоризонта имаше земя. А откъм нея бавно нарастваше редица от черни точки. Лодки, разбира се. Той мигновено се разсъни. Изправи се на ръба на площадката, рискувайки всеки момент да се подхлъзне надолу. Ампайците идваха – с тези темпове след не повече от час щяха да бъдат на айсберга. Какво ще им обяснява? Че е сбъркал летището с морето?

Изведнъж разбра, че се пита по инерция. Решението вече бе в главата му. Негово или на Предписанието – това не го интересуваше. Той отпуши вентила на лодката и започна да я тъпче, докато целият въздух излезе от нея. Напъха я в една от дълбоките дупки, пронизващи леда. Когато свърши, лодките бяха съвсем близко. Бяха около двадесет с по четирима души вътре. Многообразна смесица от лица, дрехи и възрасти: старци, младежи, мъже, няколко жени с груби черти и мъжки мускули. Износени облекла с най-различни кройки, между тях бивши пилотски комбинезони, някои доста нови (късмет!). Повечето бяха типични мургави ампайци, но имаше и бели, дори двама-трима гинвохи с тежки кестеняви коси. Всички мълчаха. Ръцете им работеха като машинни лостове: загребване, връщане, загребване, връщане. Едносъщните умееха да дисциплинират.

Все така мълчаливо гребците събраха лодките пред полегатата площадка. Неколцина излязоха на брега. Забиха клинове. Започнаха да връзват за тях въжетата, които им подхвърляха останалите. Когато лодките бяха закрепени, всички тръгнаха към върха на айсберга. Скрит зад една издатина, Баюн изчака ледосекачите да минат край него, обърна се с лице към склона и пое след тях. Никой не погледна към него – каноните на Единната същност изискваха концентрация в целта. Баюн или Предписанието знаеше, че към него няма да погледнат.

Първите вече стигнаха върха. Тези, които носеха инструменти, започнаха да разбиват леда, останалите се наредиха в очакване да ги повикат за товарене. Правейки се на един от тях, който търси по-удобна позиция, Баюн се спусна надолу. Безпрепятствено стигна лодките. На няколко крачки от него стояха двама души. Трябваше само едно обръщане, за да видят как пилотът отвързва крайната лодка и скача в нея. Но те бяха концентрирани във върха и не му обърнаха внимание.

С няколко енергични загребвалия Баюн се отдалечи от брега. Айсбергът започна да се смалява, по склоновете му отмерено се мяркаха тъмните силуети на работещите. Никой не погледна към морето. Никой не забеляза лодката. Съвършенството на тяхната концентрация беше смайващо. „Ако това изобщо е съвършенство – помисли си Баюн. – Не концентрация, а равнодушие. Пълно, затъпяващо равнодушие към всичко, освен към работата, която вършат и която ги храни…“

Северният бряг на Ампай не се отличаваше с нищо забележително. Полегата пясъчна ивица с навързани по коловете рибарски лодки. Баюн вкара лодката си между тях, придаде на движенията си скучна унилост и тръгна към града.

Къщите бяха глинени, само отпред имаха стени от грубо издялани камъни, замазани със същата зеленикава глина. Имаше в тях нещо познато и радостно, но Баюн си спомни откъде идваше това усещане – така изглеждаха къщичките в детските рисунки от времето, когато добрият Серитан Лоритан танцуваше по покривите и вечер раздаваше красиви сънища, времето, когато войната беше игра за момчета. Къщите на Ампай изглеждаха като приказни, защото имаха само по една врата и един прозорец. Но приказката свършваше дотук, защото всичко останало говореше за отчайваща нищета.

Духна хладен вятър и Баюн вдигна яката на комбинезона. Все така унило, с уморено влачене на крака, тръгна нагоре. Наоколо минаваха предимно жени – старите със застинала прекършеност във фигурата, младите – с угрижени домакински лица. Изглежда повечето мъже бяха в морето. Децата кресливо владееха улицата. Резките им викове и псувни на невъзможен нангаро-ампайски диалект се носеха над прашното пространство и се впиваха в ушите на пилота. Една хлапашка тълпа беше заобиколила нещо в средата на улицата. Баюн надникна над главите им и съжали за любопитството си. В средата лежеше труп на едър впрегатен фил, неимоверно раздут от напредналото разлагане. Високото слънце хвърляше върху посинялата му кожа отвратителни мазни отблясъци. Едно момче със самодоволно изражение възсядаше пружиниращия търбух и тържествено се друсаше. При всяко тръскане от предната и задната част на трупа звучно изригваше зловонен въздух. До озъбената глава на гущера подскачаше прашен дребосък и с пресипнал глас ругаеше победителя.

Баюн не дослуша цветистите псувни. Запушил нос, той побягна към ъгъла, по-далеч от всичко това, за което бе чувал, но не можеше да си представи действителната му гадост. Повдигаше му се, но дори това не го спря. И без друго в стомаха му нямаше нищо за повръщане. Продължи по първата попаднала му пресечка. Градът не беше малък въпреки мизерното си преддверие. Направи няколко завоя, докато се убеди, че отива към центъра. Прекоси някаква обширна незастроена зона, може би парк. Усещаше се, че този парк е стената, с която градът се изолира от кошмарните си покрайнини. И наистина, първите къщи, появили се след парка, бяха значително по-поносими и прилични. Започнаха да се мяркат коли, но по-често срещаше затворени колесници, теглени от филове. Въпреки жегата гражданите се държаха в каноничните норми на приличие. Облеклата им напомняха на Баюн за неговото допреломно детство. От време на време се появяваха хора, повечето ампайци, облечени как да е, явно общи работници. Гледаха ги с неприязън. Както Баюн. Неговият комбинезон не внушаваше доверие. Той бързо усвои правилата – да върви близо до стените, защото в средата на тротоара е за прилично облечени, да не гледа никого директно, защото не е прието – изобщо да си знае мястото.

Почти километър стратегът вървя покрай висока гладка стена. Не можеше да разбере какво има зад нея. Накрая достигна портала, откъдето тъкмо излизаше малък отряд, облечен в парадната униформа на Едносъщни защитници. Черно трико, нелепа алуминиева ризница, каска с насочен напред рог. Студени и вглъбени лица. Концентрирани погледи. Тежки едрокалибрени карабини. Явно това беше един от прочутите манастир-лагери. Баюн се поклони на отряда и продължи по улицата.

На ъгъла висеше малко обявление. Стратегът равнодушно плъзна поглед по него и понечи да продължи, но Предписанието го върна.

„Каним тези, които пазят в сърцата си Едносъщната вяра и Свещения дълг, които желаят, изпълнявайки волята на Същността, да встъпят в бой с незаконните диктатори на родния Нангар, да се явят в Храма на Единната същност и да приемат сана на Послушници-Доброволци!“

VII. Едносъщен

Високият таван на помещението не беше в състояние да му придаде помпозност. Полуколоните на стените, вместо да допринесат за желания облик, усилваха уродливостта му. Поне трима архитекти един след друг бяха пробвали свои стилове, без да се интересуват от работата на предшественика си. И сякаш само един детайл ги бе вкарал в единодушие: огромният гипсов релеф на стената, който очертаваше свещената формула „Всички сме бледи пред Същността“.

Поради височината си просторната приемна на Храма изглеждаше почти кубична. Няколко реда обърнати с гръб една към друга пейки даваха възможност на десетките чакащи да седят или, ако има място, да лежат, да играят на мокерто или нервно да се разхождат между редиците. Тук се говореше поне на пет езика. Баюн с отвращение погледна мръсния под. Седна на една пейка до стената. Гладът го стържеше с нарастваща сила. Но пари за ядене нямаше. Напипа в джоба си два нангарета. Но тук се употребяваха старорежимни жетони. Нангарските пари можеха да му осигурят само един добър арест.

– Архааааа! – изпъшка някой до него. Един крак със скъсана обувка го блъсна в бедрото. Баюн подскочи и се обърна. На пейката лежеше човек. Беше заспал, явно отчаян от дългото чакане. Ритникът, сполетял младия мъж, беше предизвикан от неволно протягане на краката. По-точно – на крак, защото другият беше отрязан от коляното надолу. Баюн погледна двете патерици, хвърлени на пода, и се отдръпна.

Към него се приближи чиновник с бяла значка на Догматик и татуирано върху челото Първоцвете.

– Сега ли идваш?

– Да, Едносъщни – почтително отговори Баюн.

– Искрено ли е сърцето ти?

– Да, Едносъщни.

– Вземи знака, с който те приемаме, и чакай своя ред – каза Догматикът, пъхна нещо в ръката му и отмина.

Спря се до еднокракия, понечи да го разбута, но се отказа. С отвращение продължи между пейките, за да отправи същите стандартни въпроси към новодошлите. Баюн трепна – стори му се, че някъде в зданието прозвуча изстрел. Изчака малко, звукът не се повтори. Погледна това, което му беше дал Догматикът. „Знакът“ се оказа мръсно парче картон с номер 68.

„До кого ли са стигнали?“ – помисли си Баюн.

В същия момент обявиха:

– Номера 32, 33, 34, влизайте!

Трима души се изправиха и почти затичаха към голямата врата в дъното. Двамата влязоха. Третият нерешително спря. Поколеба се. Остави своето номерче до вратата и тръгна към изхода.

– Все не може да се накани – промърмори някой от отсрещната пейка.

– За кой път идва?

– Знам ли? Откакто съм тук, за четвърти. Всеки път си взима нов номер и чака отначало. Пъзльо.

– Ами, пъзльо! Сигурно не ще да е достатъчно гладен. То и аз нямаше да съм тук, ама вчера си проиграх и ризата. Вярно ти казвам. Тази, дето е на мен, е от вуйчо.

Спящият съсед на Баюн се размърда неспокойно, сякаш в съня му се намесваше духът на отрязания крак. Стратегът въздъхна, намести се по-удобно. Отново се вслуша в разговора отсреща. Там бяха снишили гласовете си и изглежда обсъждаха него. Дочуваха се отделни реплики:

– Не ще да е тукашен… я какъв е лъскав…

– Абе ти очите му виж… нещо за ядене търси…

– Има ги всякакви…

– Абе, карай бе, карай, какво те засяга…

Баюн почувства, че се е схванал. Стана, за да се разтъпче, и забеляза, че в другия край на залата се натрупват хора. Вгледа се. Радостна спазма мина през гърлото му – там раздаваха безплатна супа. Едносъщните добре знаеха колко са празни стомасите на хората с верни сърца.

Скоро в корема му успокояващо бълбукаше топла течност, леко подправена с трохи. Това можеше да мине за храна само в такъв глад. Все пак когато се върна и седна на пейката си, усети нещо като удовлетворение. Това си имаше своята неприятна страна – отново се върна възможността да размишлява над себе си. Никак не го зарадва тази възможност. Като че ли през дългите ровения в душата си беше стигнал до някакво дъно, което не можеше или не смееше да се пробие. Той нервно се изправи – и застина. Сякаш усети тласък на нещо познато, нещо запомнено навеки от първия път. По диагонала на помещението в най-далечния ъгъл срещна един поглед. Беше като удар в слънчевия възел, парализиращ дишането, успокояващ пулса. Всичко изгуби своя фокус. Остана само този невероятно скъсен диагонал, в единия край на който бяха очите на Баюн, а в другия – две други очи, сини като детски коси, като отличителни знаци на кондафски изтребители над Нангаруза, като светлината на Зун над пустинята на демоните…

Жълтата коса на Демона се открояваше върху потъмнялата стена. Спокоен, удобно отпуснат, той гледаше към Баюн. Сините му очи очакваха нещо… Какво? Какво можеше да очаква той от пилота Баюн, в чийто живот се беше намесил така брутално, така неразбираемо? Какво друго освен този пилот да му поиска сметка за правата и целите, отговор на дълго задаваните въпроси: каква е тази цел, защо именно той, Баюн, трябва да ù служи, да бъде дори не носител, а оръдие в неизвестно чии ръце, в името на неизвестно какво… Мислите се взривяваха като земя, в която се забива ракетен залп. Но Баюн не получи отговор, въпреки че Демона навярно бе прочел в погледа му всички въпроси. Демона се усмихна някак много тъжно и наведе глава.

Някой рязко се блъсна в Баюн и изсипа в краката му купчина папки. Стратегът неволно се обърна. Видя вбесения чиновник, който събираше разпиляното. Когато отново погледна към ъгъла на залата, там нямаше никого. Единствената празна пейка в цялата приемна. Никой не седеше на нея.

Никой. Баюн седна. Бавно, слепешком напипа пейката под себе си. Опипа празнотата в себе си. Чашата на душата му утаяваше вихрите си – все още мътни, но вече склонни към прозрачност. Нещо, което не подобава на суровите воини, на мъжете, го накара да преглътне, да вдигне поглед към огромния свещен девиз: всички сме бледи… Блед ли съм аз? – изведнъж се запита Баюн. Всеки човек някъде някога пред някого е блед. А аз пред кого? Пред един Демон, пред едно видение… Може би пред халюцинация? Как странно пада светлината в ъгъла на залата. Там, където го видя. От високия прозорец се отразява в деформираното и потъмняло огледало… Дали в тези полуотражения не беше видял сенките на непрестанните мисли? Демона… Най-естествено беше да приемат неговия образ. А тъгата в сините очи? Не беше ли това неговата собствена тъга по спокойствието на предишния живот? Или… Всъщност не. Трябва да се живее наистина, но трябва да се живее силно. Още не можеше да си обясни какво точно означава силно живеене, но то определено не беше свързано с предишния живот. То го изпълваше със съпротива срещу всичко, което иска да го върне в старото състояние, когато всеки следващ ден е като отминалия. Изведнъж той разбра, че откакто в неговия живот се е появил Демона, миналите дни са загубили притегателната си сила. В Едносъщното училище съжаляваше за волните детски игри. В пилотската школа на моменти страдаше за мекото спокойствие на училището. После, на летището в Нангаруза…

После беше Демона.

И тогава свърши удобното изчакване, когато предварително се виждаха всички бъдещи стъпала. Започна едно отчаяно насилствено катерене по стръмно стърнище, покрито със сипеи и поддаващи под пръстите храсти, с редки хоризонтални полянки, на които можеше малко да почине и да огледа отново огромната долина там, в подножието. И всяка следваща е все по-малка, все по-кратка, все по-високо… без дух да остана… Игис!

През цялото това време почти не си беше спомнял за Игис. Домът на семейство Хоуфа, стаята на Игис, озарена от горещия им шепот, сметките за сватбата, скандално изядени от Бу – всичко това не се беше случило преди десет дни, а в някакво друго време, сякаш в друг свят.

Сякаш в друг свят.

– Номера 68, 69, 70, влизайте!

Номер 68 беше неговият.

Ако не беше Предписанието, което с механически педантизъм отмерваше всяко движение и всяко събитие, Баюн сигурно щеше да загуби броя на коридорите и стълбите. Изглежда всички архитекти, строили Храма, са се стремили да вплетат в камък заплетената непостижимост на Същността. Чиновникът, Баюн и другите двама изминаваха един коридор, връщаха се по друг, качваха се на следващия етаж, за да слязат два, и навсякъде – в орнаменти, емблеми и светещи табла – ги съпровождаше правилото „Всички сме бледи пред Същността“. Двамата спътници на Баюн дишаха тежко. Хвърляха бързи погледи наоколо, без да могат да се ориентират. Навсякъде коридорите бяха еднакви. Десетки плътно затворени врати, редки и неприятно съскащи осветителни тръби, които само сгъстяваха полумрака. И нито един човек. Никакъв шум, предизвикан от човешко присъствие.

Номер 70 се спъна и шумно се срути до някакъв шкаф. Беше толкова стъписан и объркан, че вместо да стане, само се обърна настрани и впери в чиновника умоляващ поглед, сякаш питаше: „Кажете, какво да направя?“.

– Станете – сухо каза чиновникът и продължи. Баюн и другият го последваха. Номер 70, изгубил темпото, подтичваше след тях и с болезнена физиономия разтриваше ударения си лакът.

Чиновникът внезапно спря пред една от вратите. Отвори я, въведе вътре Баюн и веднага излезе. В тясната стая само едно масивно резбовано бюро напомняше за бившето величие на Единната същност. Всичко останало – голите стени с едва различими надписи, протритите на лактите раса на двамата Едносъщни вътре, посивелият напукан таван – издаваше дългогодишно креене без разкош. На челата на двамата Едносъщни беше татуирано Първоцветето. Значи бяха дребни служители. Висшите Едносъщни – Тихите певци – носеха на челата си метални обръчи с релефа на Първоцветето. В паметта на Баюн започна да изплува митът за бездиханния Първосвят, в който прераства малкият кълн, породил след седем вечности Седмолистното Първоцвете. Първи лист – на Приобщението, втори лист – на…

– Име? – попита седящият зад бюрото и гласът му прозвуча в голата стая като мокър шамар.

– Баюн Саанох.

– Години?

– Двадесет и седем.

– Къде живееш?

– В Хайвог.

Едносъщният спря да се чеше. Рязко вдигна погледа си, досега заровен в книжата на бюрото.

– Хайвог е на Диис!

– Да, Едносъщни – смирено отговори Баюн. Чиновникът отново се зачеса с ожесточение.

– Как си попаднал тук?

– С лодка, Едносъщни.

– Къде е лодката?

– Не знам. Когато излизах на брега, не я вързах. Сигурно вълните са я отнесли, Едносъщни.

Едносъщният потъна в размисли. Няколко минути минаха в мълчание.

– А как си попаднал на Диис? И откъде? За какво са те пратили?

– За изповядване на Едносъщното учение, Едносъщни. В Нангар това се счита за престъпление.

– Сигурно си го изповядвал публично?

– Да, Едносъщни.

– Какво си работил там?

– Помощник-пилот на дирижабъл, Едносъщни.

– На кой дирижабъл?

Предписанието мигновено извлече „Въздушния регистър“.

– На „Велдакон“, Едносъщни.

Чиновникът вдигна слушалката на телефона, набра номер и се осведоми има ли в Нангарския въздушен флот дирижабъл „Велдакон“. Отговорът го удовлетвори.

– С какво си се занимавал на Диис?

– Различно, Едносъщни. За каквото ме хванеха. Последната ми работа беше на пристанището. Оттам откраднах лодката.

– Защо? Какво ти е притрябвало на Ампай? Чувал съм, че на Диис може да се живее добре.

Баюн въздъхна. Наведе глава.

– Да, Едносъщни. Там живеят добре ония, които нямат никаква вяра. Там над вярата се надсмиваха, Едносъщни.

– И ти реши да дойдеш тук?

– Да, Едносъщни.

– Закълни се, че твоята вяра е искрена.

Баюн сложи ръка на челото си в ритуалния клетвен жест.

– Едносъщни, кълна се в Първозданната и Единна същност, пред която моят дух е открит, че вярата в нея ме води във всяка мисъл, решение и постъпка. Кълна се…

– Стига – прекъсна го чиновникът. – Знаеш клетвата и твоята вяра е искрена.

Той замълча. В погледа му имаше повече внимание, отколкото би искал Баюн. После премести очи към стоящия до вратата.

– Ти как мислиш, Единни?

Изглежда, че Единния мислеше нещо много странно. С рязко и точно движение той измъкна изпод расото си пистолет, насочи го към Баюн и дръпна спусъка. Куршумът свирна малко над главата на пилота. Баюн не успя да реагира. За Предписанието също не остана инициатива. Всичко решиха рефлексите. Избитият пистолет издрънча в ъгъла едновременно с вика на падащия Едносъщен. Баюн стоеше напрегнат, готов да отрази следващото нападение. Но седящият зад бюрото само се облегна назад.

– Вие сте военен – каза той. – Имате реакция на кадрови военен.

Това беше не обвинение или разобличение. Това беше просто констатация.

Реакцията на Баюн беше мълчание. Според Предписанието нямаше никакъв смисъл от опити за поправяне на положението или променяне на легендата. Баюн беше разкрит в лъжа. Някъде дълбоко в мислите изплува отчаяние. Засега само негова сянка, която Предписанието никога не би допуснало до външен, забележим изблик. Какво можеше да се направи? Нямаше ли дори Предписанието да се окаже безсилно? Или…

Не, то не смяташе, че всичко е свършено. То излъчваше сигурност. Баюн усети, че не му вярва, и скептично сви устни. Едносъщният, който до този момент безизразно го гледаше отдолу нагоре, изненадано повдигна вежди.

– Единни – обърна се той към дошлия на себе си служител. – Изглежда новият има да ни разкаже доста интересни неща. Отведи го при Певеца Дилетиле.

Единният покорно докосна татуираното си чело. Вдигна от земята пистолета и посочи към вратата с жест, в смисъл: „Без демонстрации!“. Излизайки, Баюн се сепна и едва не се спъна на прага. Едва сега името, произнесено от чиновника, достигна съзнанието му, за да пламне в сигнално жълто.

Дилетиле!

Огромната, изпъстрена с Първомисли стена на стаята в Едносъщното училище. Едносъщният Дилетиле – още млад, с одухотворено лице и силни красиви ръце, които се разтварят в безпомощния стремеж да обрисуват необхватността на Единната същност и Приобщението. Баюн почувства как Предписанието настървено се хвърля към новата възможност. През мозъка прелитаха стотици комбинации в търсене на най-безупречната. Този процес ставаше някъде дълбоко в него и същевременно извън съзнанието, без да пречи на спомена.

Колкото и да смесваше спомена за Дилетиле с омразата си към Единната същност, Баюн така и не можа да намрази единствения човек, който истински се беше занимавал с неговото развитие, който пръв му беше обяснил първата картина, първата музика, първото стихотворение. Сега, в този дълъг миг на движение по празния коридор, Баюн не можеше да разбере дали се вълнува повече от предстоящата среща с Дилетиле, или просто е разтревожен за оцеляването си. Нямаше време за изясняване на сложни противоречия. Стигнаха нужната врата.

Тук обстановката беше почти същата, но за нея явно се полагаха повече грижи – според ранга на собственика ù. Освен всичко друго, тук беше значително по-чисто.

– Излез, Единни – каза Дилетиле, след като изслуша доклада на чиновника си.

Единният се поколеба. Погледна към пистолета си, към Баюн, после отново към Дилетиле.

– Излез – повтори Тихият певец. – Не се тревожи. Остави ми пистолета си и излез.

Единният се подчини. Дилетиле мълчешком разглеждаше Баюн. Не му предложи да седне, въпреки че в стаята имаше столове. Стратегът също разглеждаше своя бивш учител. Сега вече Тих певец, Първоединен жрец, чиято дума в Храма има тежестта на каменна плоча. Остарял беше Едносъщният Дилетиле. Много малко беше останало в него от онзи фанатично влюбен в работата си учител. Впрочем именно фанатизмът беше останал. Притаен в ъгълчетата на кафявите очи. Не толкова част от душата, колкото служебен атрибут.

Останал беше и втренченият, нищо не изпускащ поглед. Спокойното самовладеене. Ръцете – все така силни, твърди, нетрепващи.

Но онази сдържана радост, с която Дилетиле винаги влизаше в класа, беше изчезнала. Нямаше я жизнеността на човек, който искрено и твърдо изучава и се задълбочава в това, в което вярва. Нямаше го удоволствието, наслаждението от живота, в който той е заел своето място. Някога гъстата яркосиня коса беше оредяла и почерняла. Нямаше я младостта. Много, много беше остарял Едносъщният. Повече, отколкото състаряват петнадесет години. Но това не бяха просто петнадесет години. Това беше един Прелом и един нов живот, който далеч няма качествата на предишния. Полудивият Ампай трудно може да се сравни с Нангар. Съмнителен съюз с бившата колония Кондаф. Съмнителни надежди за реставрация на отминалото. И съзнанието, че дори и да се върне властта, младостта ще си остане там, в допреломните години.

– Все пак държанието ви не е подходящо за правоверен, Саанох – наруши мълчанието Дилетиле. – Вие си давате сметка къде се намирате и какво може да очаквате от нас. И в същото време стоите и ме разглеждате така, като че ли сме си сменили местата.

– О, не, Първоединни – непринудено се усмихна Баюн. – Просто в момента не мислех за това. Все пак когато човек се срещне със стария си учител, ще му се да разбере какво се е променило в него.

Дилетиле отвори кутията на бюрото. Извади дълъг оранжев камул. Запали го, пъхна го в ноздрата си и с леко присвити очи погледна Баюн.

– Значи наистина си ти, Глордах. Не бях сигурен, все пак годините променят. Знам, чувал съм за теб и за твоите успехи. Концентърът залагаше на теб – ти знаеш доста за работата на Фелдстратегиума. Очаквах да ми съобщят, че са те доставили в Кондаф. А ти се оказваш тук, при това с много правдоподобна легенда. Ако не беше проверочното изпитание…

Баюн мълчеше. Предписанието считаше за необходимо и единствено възможно мълчанието. Всякаква самодейност беше безсмислена. Той мълчеше, но лицето, ръцете, позата му се променяха непрекъснато. Командвани от Предписанието, те светкавично реагираха на всяка дума на Дилетиле. Логиката на тези промени беше сложна и не съвсем ясна. Дилетиле говореше плавно и убедително. Разкриваше пред Баюн реалната картина на неговото положение. Но тонът му ставаше все по-добър, бащински, странно свързан с това, което Дилетиле виждаше в реакциите, мимиките, очите на бившия си възпитаник. Изведнъж той замлъкна. Зад прозрачната стена на погледа му напираше силно колебание. То се задържа няколко мига и изведнъж избликна в ненадейно продрезгавелия глас на стареца.

– Или може би… ти не лъжеш, Баюн-чи? Наистина не си забравил уроците на учителя си?

В тона на Дилетиле се долавяше изумление от самия себе си. Беше се поддал на подтисканата с години необходимост да вярва на нещо, на някого в този свят, където, без дух да остане, всеки е излъгал всекиго поне веднъж и не може да спре да лъже, защото трябва да крепи старите си лъжи.

– Не лъжа, учителю – изрече Баюн.

Именно изрече. Тембърът, колебливостта, страданието и паузите в гласа му имаха стойност на съвършена скулптурна композиция, създадена вътре в мига, предназначена само за едно – да бъде това, което иска да чуе Първоединният Дилетиле. И той го чу.

– Седни, момчето ми.

За пръв път в думите му нямаше напрежение. Така започна най-сложният разговор, който някога бе водил Баюн. Той разказа всичко – от момента, в който една кола препречи пътя му в „Горското уединение“, до обявлението на манастирската стена, което даваше някаква надежда за обратно връщане. Разказа за Комран и неговите маски, за аварията на самолета (тук се отклони малко от истината и обясни, че ги е нападнал нангарски изтребител), за айсберга в Силоншерското течение и мъртвия фил в покрайнините на града.

– Навярно трудно ще завоювам доверието ви, Едносъщни учителю, особено ако ви кажа, че никога не съм искал да работя нито за Огнището, нито за Кондаф. Аз искам просто да живея като всеки друг човек, учителю… – трескаво, на пресекулки говореше Баюн.

– Успокой се, момчето ми – меко го прекъсна Дилетиле. – Успокой се. Ето, пийни малко вода. Имам чудесни деарски камули, пушиш ли?

Баюн виновно се усмихна.

– Нищо – каза Дилетиле. – Добре, че не пушиш. Опазил си се. Аз не можах.

Той запали камула. Стана. Отвори прозореца.

– Баюн-чи, от началото на нашия разговор си мисля за това как да постъпя с теб. Почти съм убеден, че не си емисар на Фелдстратегиума…

Баюн сложи ръка на челото си.

– Учителю, кълна се…

– Недей – спря го Дилетиле. – И така ти вярвам. Знаеш святото предназначение на клетвата, нали? Не я хаби за дребни неща.

– Нима вашето доверие е дребно нещо, учителю?

Дилетиле го изгледа явно поласкан.

– Всички сме бледи пред същността, Баюн-чи.

– Всички и всеки – ритуално отговори Баюн.

Първоединният приседна на бюрото.

– Баюн, разбирам твоето желание да се върнеш в Нангар. Знаеш как се отнасям към сегашната лигаво-еретична власт там. Но няма да те уговарям да промениш намерението си. Разбирам те, там си имаш свое място, свой живот, които сега ще ти липсват навсякъде другаде. Но ти си умно момче, знаеш колко компромиси има в живота. Ще трябва да приемеш един компромис.

Той замълча. Баюн също мълчеше. Предписанието придаде на позата му очаквателен вид.

– Ти все пак няма да можеш да прекъснеш контактите с Огнището, момчето ми – каза Дилетиле. – Но функцията ти ще бъде безопасна и съвсем изгодна. Ти ще бъдеш над всички, в това число и над Комран. Един или два пъти в годината ще получаваш от мен инструкции, които ще предаваш на Комран или ако си в друга държава, на местния водач. Ще искаш от тях сметка за всичките им действия.

– Но, учителю – недоумяващо каза Баюн, – Кондаф може да не се съгласи с вашето решение…

Дилетиле се разсмя. Смя се дълго, до пресипване. Беше принуден да пие вода, за да се успокои.

– Кондаф ще се съгласи, Баюн-чи! Какво му остава? Кондаф е едно силно тяло със здрава глава, но в тази глава няма мозък. Там има очи, уши, ръце, но няма кой да преценява фактите, действията, последствията. Те се преценяват тук. Ние сме мозъкът на Кондаф, момчето ми. Когато онзи лигльо, Презитегът, стана удобен на едрите търговци, които ограничавахме, и на инженерчетата, които недооценихме, той направи прословутия Прелом. Няма съмнение, беше намерил добър момент. Ние, задълбочени в разпространяването на Същността извън Нангар, не обръщахме достатъчно внимание на вътрешните събития. Но това имаше и друга страна, Баюн-чи. Кондафарите не забравиха нашите уроци. Ние, Певците на Единната същност, ги научихме на държавна култура! Научихме как да дресират племената си, изградихме стройната система на Концентъра, създадохме им обществен организъм. Всичките им офицери са наши възпитаници. Така че ние, Едносъщните, воюваме с Нангар, Баюн-чи. Повече няма да рискуваме, достатъчно Единни загинаха при Прелома. Старият Тих певец Дилетиле няма защо да съгласува действията си с Кондаф или с Огнището. Обратно, те ще правят това! И чуй какво ще ти кажа, Баюн-чи! От днес ти си специален резидент на Храма, на вярата и преди всичко на стария си учител!

Баюн беше във властта на раздвоението. Истинският – новият! – Баюн с иронично отчуждение наблюдаваше вдъхновения старец с разширени блестящи очи, в които се отразява другият Баюн, олюляващ се от безупречно вълнение, който притиска ръце до гърдите си, с труд разлепя бледите си устни и говори с пресипнал глас.

– Не мога да приема такова доверие, учителю. Вие толкова отдавна…

– Знам, знам какво ще кажеш, момчето ми – почти извика Дилетиле. – Толкова години, променил си се и така нататък. Най-добрите си агенти, най-сигурните познавам само през последните няколко години, а колко от тях съм възпитавал в детството им?! Не се терзай, Баюн-чи, момчето ми, ти си по-готов, отколкото предполагаш! Ела, седни до мен, ще те запозная с основните шифри. Те не са много.

* * *

Едносъщният Баюн слизаше по необикновено стръмната улица, към оживения малък площад, който изглежда представляваше център на града

Въздухът беше чист и изключително приятен. Ниско над хоризонта слънцето излъчваше мека топлина. Сенките се удължаваха. Пред Баюн върху паважа се плъзгаше, разтягаше и сливаше неговият силует.

Беше започнал да привиква към тези неочаквани преобръщания и завои, които придоби животът му. Новото неизменно щеше да бъде с него. Рано или късно страхът трябваше да отстъпи място на любопитството. И това започна да става. Баюн чувстваше, че всичко, което се е случвало и ще се случва с него, му е интересно…

Площадът беше кръгъл. Старомодни къщи образуваха един от полукръговете му. Другият, гладък и непристъпен, беше част от стената, обграждаща манастир-лагера. В средата имаше висок портал, почти без никакви украшения, освен неизменния девиз за бледостта на всички пред Същността. Едната врата беше открехната. Баюн почувства непреодолимо желание да надникне вътре. И това му беше позволено. Значката, която получи на излизане от Дилетиле, щеше да отвори пред него всяка врата. На нея беше написано „Певец на Единната същност“. На Ампай това значеше много.

Без да откъсва поглед от значката, часовият извърши безсмислените еволюции за отдаване на чест. Дворът радваше окото с идеално измитите си глинени плочи. Беше почти празно. Няколко двойки преподаватели тихо разговаряха. Голяма група манастир-школници се изсипаха от някаква странична врата и се строиха в хорово каре. Със стремителни крачки един от Певците изнесе напред охраненото си тяло. Застина като статуя пред карето.

– Всички сме бледи пред Същността!

– Всички и всеки! – изрева карето. Баюн едва не запуши уши.

– Кой съм аз, Единни?

– Тихпеецнаединтасъщност! – сдъвкано отговориха школниците.

– Какво искам от вас?

– Самовглъбяванеиприобщаване!

– С какво ще започнем?

– С вечна молитвена клетва!

– Положи тон за вярност! – заповяда преподавателят.

От първата редица с три бързи крачки изскочи запевачът. Слънцето блесна върху зъбите му:

„Първоединственост е твоето име,

ти Същност Единствена, към смърт води ни…“

Баюн им обърна гръб. Потъна в живителната сянка на входа към администрацията. Там според указанията на Дилетиле щяха да му съобщят кога и откъде ще тръгне подводницата, която трябваше да го върне в Нангар.

От двора глухо долитаха познатите до отвращение думи на Вечната молитвена клетва.

Улицата го поведе по широка дъга към покрайнините. Няколко пъти го привличаха витрините на магазинчета със странни и екзотични стоки. Някъде се продаваха плодове, другаде – сушена риба, дрехи с непривична кройка или вещи, предназначението на които в повечето случаи оставаше пълна загадка. Той спря за известно време на кръстопътя. Там беше станало улично произшествие, което никога не можеше да се види в Нангар. Две колесници, теглени от впрегатни филове, се бяха сблъскали. Едната беше преобърната. Водачът напразно се мъчеше да укроти буйния гущер, който налиташе към своя събрат. Филът от другата колесница беше с по-кротък нрав. Не правеше опити да напада. Свиваше се на кълбо, съскаше и размахваше бодливата си опашка. Неговият водач, освободен от необходимостта да се справя с животното, стоеше с подпрени на кръста ръце. Засипваше колегата си с поток от епитети, явно богати с определено съдържание, но абсолютно неразбираеми за Баюн. Пострадали нямаше. Колесниците бяха празни. Баюн постоя малко, погледа и продължи, за да се натъкне на нова витрина. Тя беше засипана с много и разнообразни вещи, повечето от които невероятно стари. Магазинчето беше антикварно. Баюн не се сдържа и влезе вътре. И почти веднага погледът му се спря върху предмет, който го накара да забрави останалите. Продавачът, разбрал какво интересува важния клиент, пъргаво свали от лавицата дира и го постави на тезгяха.

Петострунен дир. Отдавна бившият пилот не беше държал този инструмент. Всъщност откакто престана да бъде пилот. Откакто заглъхна музиката на близкото небе. Взе инструмента и започна да го разглежда внимателно. Пръстите му до побеляване стиснаха грифа. Между пета и шеста позиция с вензелни букви беше изписано името „Теоджин“.

Бащата на класиката. Музикантът, композиторът, майсторът на музикални инструменти. Дирът беше на повече от двеста години. Но звукът, с който запяха струните, изпълни помещението и като че ли не остави място за нищо повече. Никога Баюн не беше чувал толкова плътен и богат звук. Изсвири няколко такта от една стара песен. Това беше достатъчно. Той разбра, че ще купи този инструмент. И ще го отнесе със себе си в Нангар. На всяка цена ще го отнесе. Попита за цената. Плати с почти всички жетони, получени от Дилетиле на излизане. Отново пое към брега, внимателно понесъл покупката си с две ръце.

На пристанището вече го чакаха. Самият Дилетиле беше дошъл да го изпрати. На борда на малкия катер двамата обмениха последни прощални реплики. Дори и да беше учуден от покупката на Баюн, Дилетиле не показа това с нищо. Баюн му върна значката. Ритуално притисна ръката му до челото си. Дилетиле напусна катера. Застана на брега и вдигна ръце напред и нагоре в знак на благословия. Така остана – смаляваща се фигура на отдалечаващия се бряг.

Катерът откара Баюн до подводницата, която чакаше на рейда. Там го прие капитанът, който мълчаливо го отведе в каютата. Отново беше сам със себе си. Две денонощия път. Монотонен тътен на моторите. Спокоен ход на неподгонените мисли. Баюн се изненада колко е започнал да цени възможността за спокоен размисъл. Някога мислеше, че тази ценност идва със старостта. Той се усмихна на умиротвореното си настроение. Изтегна се на койката, без да се събува. Но ръката му докосна дира. Обзе го странно вълнение. Той седна, бавно пое инструмента. Като че ли за момент се беше превърнал в своя приятел-музикант, който, докоснал дира, побеляваше до върховете на пръстите си. И оставаше все така бледен, докато музиката не изтече от душата му. Знанието да подрежда гами по някакъв чудесен начин се беше запазило в пръстите на пилота. Първият акорд отзвуча. Последвалите го звуци нямаха нищо общо с елементарните весели песнички, които свиреше някога в школата. Звуците бяха неочаквани, накъсани, изненадващи като появата на Демона, като събитията след това, като падане на горящ дирижабъл, като вдъхновеното лице на Дилетиле, като острата воня на мъртвия фил и още много други неща. Неизвестно откъде беше дошла увереността, че може да изсвири всичко това, да го разкаже, дори да го изпее на всички, които са готови да го изслушат… Стиховете изплуваха някъде отвътре. Заварваха съзнанието му неподготвено. Там някъде, из върховете на нангарския културен елит, живееха същества, наречени поети, които пишеха римувани образи – видения, породени от неземна любов или абстрактно отчаяние към неразбрания свят. Баюн рядко четеше луксозните им издания. Древният Зун Себенера беше много повече свързан с действителността, отколкото съвременните му наследници – странно, нали? Неговите „Срещи с боговете“ оставаха в паметта по-трайно, отколкото множество съвременни стихове. Това бяха подредени мисли – и те обещаваха проясняване на многомесечния хаос, който владееше ума на Баюн.

VIII. Контролицията

Дежурният се наведе към гишето, за да разгледа секретния пропуск. Кимна удовлетворено.

– Какво ще обичате, господин секретег?

– Трябва да говоря лично с консултант-президент-стратега.

– С господин Фартат?

Баюн кимна. Леко изненадан, дежурният затвори прозорчето. Заговори с някого по вътрешния селектор. Гласът му не се чуваше. Най-сетне остави слушалката и отвори гишето.

– Обърнете се за вътрешен пропуск към седми отдел. Но имайте предвид, че трябва да е за нещо наистина важно.

Без да го изслуша докрай, Баюн тръгна към въртящата се врата на чакалнята. Преди да влезе, рязко се обърна към входа. Зад стъклото на портала една сянка се дръпна встрани. Втората сянка на Баюн. Някъде тук имаше и трета. Две професионално незабележими фигури, които с търпеливостта на вързан фил следваха Баюн вече трети час. За да се убеди в това, той измина доста заплетен маршрут около центъра на града. Следенето беше факт. Напълно естествено.

Баюн не бързаше. Пропуск щеше да получи веднага. Вървеше към седми отдел по широкия коридор. Коридори… Откакто се беше преселил в столицата, коридорите станаха също такава обикновеност, както и улиците. Ако сравнеше разстоянията, изминати през коридори, с тези, които бе извървял под открито небе, те сигурно щяха да се окажат равностойни. Пък и преди това – коридори в целия живот, от детството досега. Не прави това, не прави онова, дръж се по един начин, не се дръж по друг. Тази стая е за теб. В онзи отдел нямаш работа. В последния месец се случиха много събития – и всички бяха свързани с коридори. Дори пътуването до Ампай и обратно се оказа кратък преход под открито небе от едни коридори до други.

А най-големият коридор беше Предписанието. И най-странният. С неочаквани завои, с подеми и слизания, с внезапни стълби и колони, скрити в полумрак или ярко осветени. В последно време идваше чувството, че този коридор може би (може би!) ще го изведе от всички останали. А зад тях? Можеше ли да има нещо зад тях?

– Баюн! Без дух да остана, ако това не е Баюн! – стресна го отстрани полупознат глас.

Стратегът се обърна. Гореща вълна от спомени го накара да направи няколко непроизволни движения с лицевите мускули, преди да се усмихне.

– Ломит! Ти ли си наистина?

– И още как съм аз!

Наистина, той беше – все така дълъг, изтъкан от сухожилия, с огромен гърбав нос, зад който предпазливо се взират сближени пронизващи очички. Тези очи лукаво умееха да скрият истината при всяко нарушение на уставния порядък – някога, в школата. Същите очи нагло се хилеха, когато старшият преподавател тържествено съобщи пред строя, че кандидат-летецът тактик Ломит се изключва от школата за системно напиване по време на наряд. В тези очи се четеше, че Ломит няма да пропадне, Ломит винаги ще бъде добре и ако Баюн е негов приятел, един ден ще се гордее с това.

Сега, пет години по-късно, дългата фигура на Ломит запълваше страничния коридор. От него лъхаше на концентрирани напитки. Знаците на униформата говореха, че е вътрешен служител на Контролицията. Баюн беше чувал какво правят вътрешните служители на Контролицията…

– …кретег си станал, а? А кажи, как го направи? Хитър си, хитър! Не го усуквай, до такъв пост с пилотско майсторство не се стига…

– А при теб какво става? – отклони неприятната тема Баюн.

– Какво при мен? Контролицерче! Тия, които не обичат реда, ги подреждам. С враговете на Презитега враждувам и да ти кажа, все ми е от полза. Нервна работа, ама плащат добре. Виж какво, я ела в кабинетчето ми, к’во сме седнали да говорим прави. То малко не е редно, ама ти си секретег, имаш право навсякъде. Там имам един клиент, ама той е дребна риба, да не те тревожи.

Баюн погледна към дъното на коридора, където светеше гишето на вътрешния дежурен. Предписанието не го посъветва нищо, въпреки че остро се нуждаеше от съвет. Тръгна след Ломит.

Стаята беше с доста неуютен вид. Пилотът закри с ръка очите си – мощната тръба в средата на тавана излъчваше режеща светлина. Огледа се. Здраво вързан за стола, в средата на стаята седеше човек. Падащите резки сенки скриваха лицето. По цялата фигура с изцапани от нещо тънки дрехи се четеше белег на мълчалива неподвижност, който накара Баюн да потръпне. После той разбра с какво са изцапани дрехите на седящия. И съжали, че е дошъл.

– … Чувала Халбун. Абе, ти не ме ли чуваш?

– Бях се замислил нещо – смутолеви Баюн. – Та казваш, че си срещнал Халбун?

– Да бе, нали знаеш, че стана командор на летището. Остави армията и нещо не иска да си прави пиенето с мен. Тлъсто, викам му, забрави ли услугите на школата? А той ми се хили и разправя – сега, вика, ти ще идваш при мен за услуги! Притрябвал ми е! Лесно му е, като има свои хора в Калуро и не му пука от нищо! А аз тука бия мутри и стягам колана…

Ломит застана пред седящия в леко разкрачена стойка.

– Седни, де – каза той през рамо и посочи единствения стол до вратата. – Аз тука ще обработя моя човек и посл…

Без да довърши, той ритна седящия в коляното. Човекът изстена. Отметна се назад – единственото движение, което му беше достатъчно. Баюн видя лицето му. Страшно лице, върху което чертите са загубили тривиалното си разположение и са придобили съвсем друг порядък. Винаги беше мислил, че порядъкът е свързан с истината. Но този, върху лицето на седящия, произлизаше от най-страшната лъжа, лежаща върху света. Навярно това бе лъжата на целия свят, който Баюн познаваше. Поиска му се да избяга от тази стая. От този стол. От това лице. Но нещо, може би Предписанието, може би той самият, го държеше на стола по-здраво от въжетата на онзи отсреща и мълчаливо му крещеше: „Гледай, Баюн, виждай, запомняй!“.

– Тоя знае защо го бия – мърмореше Ломит. – Абе, тъпак, не разбра ли, че е по-хубаво да си кажеш хората, отколкото да станеш на кайма. Виж, Баюн-чи, луд човек. Не прави сметка, че е военно време и ни вестници, ни подписи ще му помогнат. Чу ли, бе! Няма! Я, ти май искаш да ми кажеш нещо?

Той се наведе над разбитото лице. Доближи ухо до нереалните по цвят и форма устни. Изглежда разбра какво му казва седящият, защото рязко се изправи, изпсува и го удари с юмрук в гърдите. Тласъкът беше прекалено силен, столът се наклони назад. Няколко застинали мига Баюн се бори с желанието да скочи и да спре падането. Но не мръдна. Предписанието го държеше застинал с равнодушно изражение. Той съзерцаваше странната фигура на замръзналия в неустойчиво равновесие стол, здраво държащ в прегръдките си човека, и Ломит, наведен отгоре, почти залитнал, възвръщащ нервите си в професионално равнодушие. Столът все пак не падна, върна се в старото положение и стратегът беззвучно въздъхна.

– Ломи!

Контролицерът мигновено се обърна. Направи крачка, като че ли искаше да стовари върху него целия бяс на опънатите си до пълно озлобление нерви. Баюн изтръпна. Вече чувстваше себе си привързан за стола. Но Ломит бързо се овладя и дори криво се поусмихна.

– Прощавай – каза Баюн и стана. – Трябва да тръгвам.

– Къде ще тръгваш бе, човек! – извика Ломит, готов като че ли отново да избухне. – Току-що се видяхме и ти…

Баюн се доближи и доверително прошепна:

– Отивам при консултант-презитега.

– При… Фартат? – също шепнешком попита Ломит и изведнъж застана мирно.

Баюн кимна. В погледа на контролицера като тревожна лампичка трепна уважителен страх.

– Извинявай… извинявай, Баюн-чи, не знаех! Не… няма да те задържам, извинявай много… не знаех!

– Нищо, де! – успокоително каза стратегът. – Все едно трябваше да чакам, докато получа пропуск. Ама слушай, Ломи-чи, дай да се видим, а? Имаш ли телефон?

– Да… имам, разбира се! 3-59-90, ще ме търсиш вечер, пък и по-късно може, ние, контролицерите, сме свикнали да ни будят…

– Хайде, всичко хубаво – каза Баюн, отваряйки вратата.

– Всичко… хайде довиждане, пък се обаждай!

В тона на Ломит се чувстваше искреното нежелание да му се обажда такъв опасен посетител, който носи униформа на стратег и разговаря лично с Лан Фартат.

Баюн отиде до гишето на седми отдел и повтори молбата си. Дежурният се обади по селектора, поговори няколко минути и съобщи на Баюн, че ще трябва да почака десетина минути, докато стане възможно да съобщят на господин консултанта. Баюн кимна, осведоми се къде е тоалетната, и се отправи натам.

До този момент той усещаше само чудовищното напрежение на човек, който с ръце задържа срутваща се стена. Стената бяха неговите чувства. Последните капки от усилията му я сдържаха, докато той се добере до тоалетната, да се заключи вътре и да приседне върху капака на чинията. После стената рухна.

Баюн се облегна назад върху някаква тръба. Разкопча яката си, но не почувства облекчение. В гърлото пулсираше нещо плътно и остро. Нещо с цвета на окървавени дрехи. Пред разфокусирания поглед танцуваше раздутият юмрук на Ломит, който се стовари… Не, не върху Баюн. Това беше твърде малко. Той рухна върху целия свят. После… едно трудно преглъщане, едно притискане на лицето върху грапавата мазилка – и край. Върна се хладнокръвието, нарушавано само от заглъхващия трепет на тялото. Какво толкова го беше потресло всъщност? Това, че в Контролицията не си поплюват, му беше известно отдавна. Но всичко, което беше чувал, се отнасяше за разпитите на предатели на нацията, на кондафски шпиони, които са загубили нравствения си облик… Какво беше загубил човекът на стола? Лицето си? И именно Ломит ли трябваше да му го върне? Може би за да му предложи своето?!

Тези мисли не бяха единствени в главата му. Някъде отзад течаха други, много по-бързи. Не диктовки на Предписанието. Избликваха като фонтани от пукнатините на неосъзнатото и с тъмни гъсти струи заливаха съзнанието… „В нангарската икономика – иронично танцуваше лицето на Комран, – дълбоко изгодна и нравствена!“, „Но Сироган не може да бъде записан на грамофон, Комран-чи“ – летеше в обратна посока Дозиюш, „Играта, моята игра…“ – хрипкаво умираше Лотикс, „Нищо, всички сме бледи пред Същността“ – отговаряше Дилетиле и обнадеждено обръщаше другото си лице…

Човекът на стола.

Ломит.

Президент-стратегът, на когото служеше Ломит и когото Баюн за пръв път нарече хитър мръсник.

Баюн излезе в коридора. Отиде до гишето. Съобщиха му, че ще бъде приет. Дадоха му пропуск. Измина необходимия брой коридори и стълби (пътят тук все пак беше по-кратък, отколкото в Храма). Влезе в кабинета при Лан Фартат.

– Седнете, аналитик-стратег – учтиво каза Лан Фартат.

Баюн седна. Очакваното предписано раздвоение сега беше някак по-бледо. Нищо чудно. Този път бившият пилот не се бореше със себе си. Доброволно, с пълно съгласие, той отстъпи пътя на Предписанието.

– Прощавайте, че идвам с такова закъснение, господин консултант.

– Без титли, господин Баюн, и дори, бих предложил, без „господин“. Действително, очаквах ви по-рано. Надявах се, че ще дойдете още сутринта.

– Засега ще запазя учтивата форма, господин конс… извинете, господин Фартат. А що се отнася до идването ми, държах първо да се наспя. Съгласете се, че когато човек е пътувал цяла нощ с влак, а преди това три денонощия с подводница… Това ви е известно навярно. И не само това, нали?

Лан Фартат го гледаше с внимателна вежливост.

– Радвам се, че намираме общ език, Баюн… добре, господин Баюн… засега. В такъв случай, струва ми се, можем да говорим с открити истини. Нищо повече не ми е известно. Дори и фактът за вашето пристигане с подводница беше съмнителен. Поради това не ви арестувах, въпреки че появата ви след такова мистично изчезване е… достатъчно подозрителна. Но…

– Но моето поведение след завръщането не даваше никакви поводи за арестуване, нали? Аз не се укривах, не се свързвах с подозрителни личности и т.н. Аз се прибрах в къщи, наспах се, а след това дойдох, както виждате, тук. Между другото вашите служители, които ме следяха, са бездарни. Повярвайте ми, десет пъти можех да се отърва от тях.

Фартат изглеждаше леко шокиран. Съвсем леко.

– Вие сте досетлив повече, отколкото предполагах, господин Баюн. Харесвате ми. Чисто субективно, разбира се.

Баюн се усмихна. Почти същия комплимент беше получил от Комран. Явно умението му да се харесва печелеше почитатели.

– Господин Фартат, знаете ли, най-лесно човек прави впечатление, когато се „досеща“ за предвидени неща. Всичко беше едно логическо… пророчество, ако щете. В края на краищата целта ми беше именно да не ви давам повод за арестуване…

– Ясно. Ето ви тогава едно допълнение към вашето пророчество, господин Баюн. Бездарните, според вашия израз, агенти проверяваха само дали ще се стараете да се освободите от тях. А те бяха придружени от други, които едва ли сте забелязали.

– Едва ли – съгласи се Баюн.

Той разглеждаше Лан Фартат. Ръководителят на Контролицията и фактически неин създател. Съратникът на Презитега от самия Прелом. Конструкторът на държавната власт. Макар и неофициален, широко известен беше неговият обтекаем девиз: „Всички граждани в нашата страна имат право на контрол и ние сме длъжни да им го осигурим“. Продълговатото фино лице на Фартат излъчваше образованост и тънко познание на живота. Доста оредялата и потъмняла от възрастта коса в абсолютен порядък раираше безупречния му череп. А ясните очи бяха толкова внимателни, че можеха да минат за равнодушни. И като последно допълнение цивилният костюм създаваше чувство за геометрична точност на кройката, вярна до неестественост.

– И така, Баюн Глордах, двадесет и шест годишен, аналитик-стратег в секретния отдел на Фелдстратегиума – той бавно положи листа с данните върху масата, – вие се завърнахте. И тъй като сте гражданин на Велик Нангар, вие имате право на контрол, който ще ви осигури нашата скромна институция. Доколкото разбирам от доброволното ви идване тук – Фартат прекъсна за секунда фразата си с ненадейно красива усмивка, – вие желаете да подпомогнете нашата работа с подробен разказ за двадесетдневното си отсъствие. Правилно ли ви разбирам?

Предписанието неуловимо плъзна пръсти по невидимите си картотеки и измъкна върху екрана на поведението най-подходящата мимика, най-естествения глас, с който разговарят умните и съобразителни офицери в нангарската армия, най-скромната усмивка, с която Баюн да каже:

– Напълно, господин Фартат.

– В такъв случай аз цял съм в слух.

Баюн започна да разказва истината. Или почти цялата истина. С малката разлика за Лотикс, който в разказа пред Дилетиле беше загинал при падането на самолета, а сега умираше в силните ръце на Баюн, които биха настигнали всеки подобен предател. Описа хитрия и коварен Дилетиле, който, получил съгласието на Баюн, е бил убеден, че действително го е направил свой агент…

Истинският Баюн слушаше тази невероятно искрена и откровена своя изповед и почти беше готов да повярва – толкова логично и истинно звучеше всичко. Лан Фартат, великият комбинатор на нангарската политическа машина, започваше да вярва. Финото му лице за секунда доби глуповат оттенък. Той се изумяваше на своето доверие. Може би затова ръцете му нервно запрелистваха папката с досието на Баюн.

– Момент, господин Баюн. Доколкото разбирам, възложена ви е невероятно висока мисия, емисар на самия Дилетиле…

– Малко повече, господин Фартат – вежливо го прекъсна Баюн. – Контрольор и нещо като инспектор. Емисарите се връщат, а аз оставам.

– Добре. Контрольор. Хм… в известен смисъл сме колеги, значи. В такъв случай вероятно се досещате за моето известно недоумение от разказа ви…

– Предполагам го, господин Фартат. Но все пак бих искал по-конкретно.

– Ще се конкретизирам, господин Баюн – меко каза консултантът. – Особено ако престанете да ме прекъсвате.

Внезапно той стана. Наведе се през бюрото си. Лицето му се оказа близо до лицето на Баюн. Изчезна приятелската усмивка. Подпрян в ръбовете на бюрото, той заговори:

– Аз познавам Дилетиле лично – преди войната се срещахме на дипломатически приеми. Това бяха от онези приеми, в които участниците, особено ако са противници, имат възможност да разговарят дълго и толкова откровено, колкото им позволява тяхната игра – извинете за баналния израз. Знам достатъчно за Дилетиле, за този умен фанатик, който търпеливо проверява не само хората си, но и тяхното родословие до прадядото включително. А той има много добри хора. Но не на тях, а на вас възлага функциите на контрольор. На вас, който сте попаднали на Ампай при подозрителни и непроверими обстоятелства. Непроверими! Старият Дилетиле настръхва от тази дума. Аз също.

Той седна. Без да възобнови усмивката си. Без да сваля поглед от Баюн. Баюн мълчеше, следейки тактиката на Предписанието. Внимателно построената комбинация се развиваше безпогрешно. С неуместното прекъсване на репликата Фартат получи възможност да постави Баюн в неудобно положение. Следваше една естествена внезапна атака, целяща да обърка стратега. Лан Фартат не пропусна да направи това и сега очакваше отговор.

– Очаквам отговора ви, Баюн.

„Вече без господин“ – помисли си Баюн и с нахална усмивка каза:

– Но вие не сте задали въпрос, господин Фартат. Вие само коментирахте своето недоумение. Трябваше ли аз от своя страна да коментирам вашия коментар?

В очите на Фартат се мярна раздразнение, после учудване и дори известно уважение. После изразът им стана пак такъв, какъвто беше в началото на разговора.

– Все пак отговорете ми, господин Баюн. Много държа. Смисълът на въпроса ми е достатъчно ясен, пък и героичните пози са излишни. Поне на мен така ми се струва.

Баюн леко присви очи.

– Героизъм? Не уважавам особено тази дума. Прощавайте, ако съм ви засегнал. – Фартат действително се понамръщи – имаше героично минало и навярно се гордееше с него. – А що се отнася до Дилетиле, всичко се свежда до едно просто умение, на което пак той ме е учил в Едносъщното училище. Умение да се харесвам на хората. Така, както се харесвам на вас в момента. Дори вие ми вярвате, господин Фартат, въпреки цялото си нежелание. А какво да каже старият Дилетиле, който след толкова години отново среща своя ученик? И то такъв, какъвто би искал да го види. Добавете към това и факта, че старият Дилетиле все пак се нуждае от човек, на когото да вярва без тези дълбоки проверки, които само засилват подозренията. Вие можете да влезете в положението му, господин Фартат. Нали също се нуждаете от такъв човек. Също искате да вярвате на някого.

Лан Фартат го слушаше внимателно, без усмивка. Без да изпуска очите му, Баюн стана и на свой ред се наведе през бюрото.

– Всички около вас са толкова оплетени в игри и игрички, че от двеста крачки личи колко малко доверие заслужават. Дори за живота с тях не може да се говори просто така, без определена скрита цел. Ето защо ми вярваше старият Дилетиле. Ето защо и вие ми вярвате. Вие знаете, че аз не играя своя игра, нито играта на Кондаф, чиято позиция е бита. Вие знаете, че можете да ми се доверите. Знаете, че няма да ви предам. Знаете, че можете да ми вярвате, защото и аз ви вярвам.

Баюн рязко се обърна, направи няколко крачки към стената и отново се върна до бюрото. Това беше достатъчно, за да може Фартат да се освободи от обхваналото го вцепенение. За втори път Баюн разбра, че може и това. Но ако в предишния случай с Йохат имаше физически допир, то сега този дуел с очи можеше да означава само едно – Демона беше дал на своята жертва и частична (или по-скоро епизодична) способност за хипноза, прилагана от Предписанието в някакви ясни само за него върхови моменти.

Чакай, мълниеносно си мислеше Баюн, докато Фартат, изтълкувал състоянието си като умора, разтриваше челото си. Трябва в края на краищата да се опитам да разбера какво иска това Предписание. И аз какво искам, наистина, аз какво искам?

Този въпрос го опари отвътре. Стори му се, че по лицето му е избила издайническа червенина. Без дух да остана, какво искам аз? Сега? Какво?

Преди Демона исках да стана пилот. Да летя на все по-модерни самолети. Все по-нависоко. А сега, когато научих толкова неща за света под самолета, и най-високият полет загуби своето очарование. В света под самолета имаше безкрайна сложност от маршрути, невидими виражи и пикирания, опасни вибрации в крилата на мисълта. Имаше стремителни издигания в свещ нагоре, нагоре, до почти пълното заглъхване на турбините, и веднага след това – хоризонтален безветрен полет в облаците на неизвестни отношения, където никой не знае къде е горе и долу. Това няма значение.

Ето сега този кабинет, този елегантен, възпитан човек с уморено лице беше неговият неповторим вираж. Наистина, моторът на Баюн беше чужд, с неизвестна мощност, но крилата и кормилото, с които той извърши виража, бяха негови. Те уверено бяха превърнали въздуха от враг в приятел и победата им принадлежеше.

Лан Фартат, аеродинамичният Лан, както го наричаха сподвижниците му на политическата арена, който въртеше цялата сложна система на Контролицията, беше седнал пред Баюн с безволно вдигната глава, без да мига с красивите си очи. Баюн разбра, че иска още нещо. Да разлюшка още повече този задкулисен държавен гений. Да направи невероятното. Да го накара да говори това, което мисли.

Нещо повече – той почти разбираше как може да стане това. Трябваше малко да отстъпи от своята идеално защитена позиция. Вече се налагаше. В този образ Баюн беше прекалено съвършен, по-съвършен от събеседника си. Фартат едва ли би могъл да му прости. Трябваше отстъпление. Нужна беше една безпогрешна грешка. Или няколко. Или цяла система, в която грешките толкова се преплитат със съвършенството, че предизвикват снизходително доверие и желание за поучителна откровеност… Предписанието беше съгласно.

Баюн внимателно поведе разговора между нови брегове. Тонът на разговора стана достатъчно интимен, за да може той с чистосърдечен стил да заговори за себе си. Баюн нахвърляше словесни щрихи в най-неочаквани места. Постепенно започна да се осъществява едно сложно платно, един неуверен, колеблив портрет. Идеали, преди всичко идеали, а после тяхната ерозия. Така вятърът разрушава скалите, стояли непоклатимо в нангарските равнини. Вятърът на живота налита върху завършилия школата младеж, изминал по-късно за кратко време пътя към най-високите нива на обществото. Пирамидата от натрупани идеали започва да се руши в най-слабите си места. Често някой по-тежък идеал се срутва от мястото си и полита надолу, довършвайки разрушението на слабите и нетрайни основи. В пясък се превръщат и падащите отвисоко скали. А оцелелите стърчат самотни, болезнено остри като спомен за старата пирамида. Постепенно потъват сред еднаквите цинични дюни, които вятърът на живота може да размести, но не да ги разруши, защото вече е постигнал най-силното разрушение. Пясъкът, от който са съставени.

Баюн беше привършил, но Фартат още мълчеше. Равните му бели зъби замислено хапеха точно очертаната устна. Очите може би за пръв път тази вечер напрегнато се вглеждаха не в другия, а в себе си. После заговори – тихо, като че ли на себе си.

Да, той няма да скрие, че вижда един узрял не според годините си млад мъж. И това го радва. За него съжалението винаги е придружавало необходимостта да се вземат мерки срещу младите бунтари, които попадаха в Контролицията. Идеалите, в това господин Фартат е дълбоко убеден, са абсолютно необходими за съзряващия човек. Трябва отнякъде да се започне. Трябва да има стъпала, от които да се отблъснеш нагоре. Но според идеалите не може да се живее, без дух да остане, колкото и да е жалко! Те са обща представа за най-добрата възможна картина на света. А той на практика се оказва съставен от огромно количество дребни неща. Човекът е принуден именно от тях да съставя живота си, а не от общите представи. И тук, Баюн-чи, се крие клопката. Великата трагедия. Предопределеността на човека. Вместо той да прави нещата – те правят него. Те са се научили на това много преди той да се роди. Преимуществото, че е разумен, не му помага да надхитри безсмъртната им практика. Затова идеалите в един момент се оказват вреден товар, който повече не може да бъде влачен по нанагорнището на живота.

Тук именно е изпитът на зрелостта, Баюн-чи. Или оставаш с товара и той рано или късно те смъква в подземията на Контролицията или подобна институция, която неизбежно съществува… Или, освободен от бремето, се понасяш нагоре, където може да има финален връх. Връх, а не подземие, нали? Има и нещо друго, Баюн-чи. Хората искат да бъдат еднакви. Не защото не обичат прогреса или са лоши по натура. Не, те просто са като скачените съдове в опитите на Онторах. Повечето в един от тях предизвиква движение от него към другите, които имат по-малко. На това се крепи движението в света ни. Нашата скъпа Контролиция изпълнява ролята на онези тръбички, които свързват всеки с всеки, които дават възможност за доближаване до равновесието, без да се опасява, че то ще бъде достигнато. Дори съвсем еднаквите амбиции предизвикват различни постижения, различни достояния, а оттам – необходимостта да се прелива от някой към някого…

Колко сложно, помисли си Баюн. Колко много думи са необходими на разумния човек, за да нагоди разума към целите си. Ето как буквално се наслаждава Лан Фартат на гласа си, разливащ мъдростта на житейската си философия. С невероятна яснота Баюн разбра, че пред него се намира особено опасен враг. Още не знаеше дали това е негов извод или на Предписанието, сега това нямаше значение. Лан Фартат му беше ясен – от словоохотливото си желание да се самообясни до безапелационната си жестокост към тези, които не желаят да направят това.

– Да, наистина, господин Фартат – прекъсна мислите на Баюн собственият му глас. – Вие се ориентирате в тази сложност по начин, който умът ми не го побира.

Фартат трепна. Внимателно се вслуша, не откри ирония и се усмихна доверително.

– Аз съм политик, Баюн-чи. Зрелият човек трябва да бъде зрял политик. Политиката е онова шесто чувство, което безпогрешно намира път в тоя сложен свят. Останалото е маскировка. Всичко – и моят несъмнено важен пост, и личният ми живот. Така е, Баюн-чи.

Стратегът замислено и печално кимна.

– Завиждам ви, господин Фартат. Простете за искреността, но ви завиждам. Всичко при вас е ясно, всичко е разпределено. А аз се оказах, поради случайност или кой знае как, в напълно неопределено положение.

– О, не, Баюн-чи – с усмивка го прекъсна консултантът. – Тъкмо напротив, аз би трябвало да ви завиждам. Вашето положение е повече от чудесно. На вашата възраст аз дори не можех да мечтая за такова стечение на обстоятелствата.

Баюн внесе в погледа си недоумение. Със същата добродушно-покровителствена усмивка Фартат започна да разяснява.

Оставайки резидент на Дилетиле, Баюн заема изключително важно място в цялата йерархия на Огнището. Невероятно важно! В негово лице Контролицията придобива може би най-ценния си сътрудник, осведомен за всички повече или по-малко важни движения сред Бранителите, за всяка инструкция, дошла от Ампай или Кондаф, за всички ключови личности. Не, Контролицията няма да предприема срещу Огнището действия, основани на информацията на Баюн. Това би означавало неговото бързо разкриване и излизане от играта…

– А вие знаете как се излиза от играта на Огнището – вметна Фартат.

„Така, както и от вашата“ – мислено отговори Баюн.

По този начин, продължаваше Фартат, ние ще бъдем предупредени за дейността на Огнището. Ще се изравним по информираност с него. Това ще го направи безопасно до такава степен, че то практически ще заработи за нас. За Нангар. Когато Комран и останалите лидери Бранители разберат това, те ще преценят, че първо, вече е късно, и второ, че така е по-изгодно. Наистина ще бъде по-изгодно. Контролицията ще се сдобие с още една негласна и несъмнена сила, която ще подпомогне нейната работа. А Кондаф ще получи солиден удар, без да разбере откъде. Това ще означава неговото поражение. Ще подкрепи нашето право да си върнем колониите, на които независимостта очевидно не е от полза.

* * *

Когато Баюн излезе от Контролицията, беше съвсем тъмно. Връщащите се от работа вечинтци изпълваха улиците. По старому той се сля с тълпата. Не искаше да мисли за нищо, всичко в него вибрираше от преживяното съсредоточаване. Краката му механично и деловито отмерваха шестоъгълните плочи на тротоара, очите жадно скачаха по пъстроцветната тълпа в светлината на фенерите. Скоро хората се разредиха и Баюн видя къде са го довели краката му – в квартала, където живееше Игис. По-точно – където беше живяла Игис. Поредната бомбардировка го бе превърнала в развалини. Аварийните бригади в светлината на прожектори разчистваха улицата. Баюн скоро се оказа пред самата къща. Беше оцеляла фасадата с входната врата, на която се белееше стандартна бланка – обявление на аварийните бригади. „Семейство Хоуфа е живо и в пълния си състав. Понастоящем са евакуирани в…“ Следваше адресът на родното село на мама Емалрин. Странно, едва сега забеляза Баюн, аз никак не се тревожех за съдбата на Игис! Той разбираше, че трябва да се засрами, учуди или огорчи, но не изпита нищо подобно. Само някакъв разсеян интерес. Тези развалини изглеждаха почти естествени… Сградата на любовта му не бе издържала попаденията на неочакваните събития. Сега от нея стърчаха само живописни развалини, които носят толкова окончателност, че после сами изчезват от спомените…

Баюн постоя още малко, обърна се и уморено повлече крака към квартирата си.

IX. Рел Ваус

– Благодаря ви – каза Баюн. – Може ли да платя веднага?

Келнерът кимна. Стратегът плати за една чаша тоно и два сандвича, прибра портфейла и отново придърпа стола си към перилата на терасата.

Огромният дирижабъл „Велдакон“ висеше пред мачтата си съвсем близо до сградата. Малко по-далеч, в началото на спомагателната писта стояха пет изтребителя. Съвсем миниатюрни, почти играчки в сравнение с дирижабъла, те осигуряваха неговата безопасност по време на полета. Актуална мярка – още в началото на войната, нарушавайки всички подписани конвенции, кондафски самолети свалиха два пътнически дирижабъла.

Баюн захапа втория сандвич. Погледна часовника си. Поколеба се дали да изпие останалите в чашата две глътки. Отказа се. За втори път високоговорителят съобщи, че „Велдакон“ излита за Деара след час. Младият мъж стана и се упъти към телефона. Искаше да се срещне с Халбун преди тръгването и с радост чу в слушалката неговия плътен скандалджийски глас:

– Я, кой ми се обаждал! Къде си бе, Баюн-чи?

– Тук, на гарата. В закусвалнята. Какво ще кажеш, ако…

– Нямам какво да казвам, ами направо идвай. Знаеш къде ми е кабинетът, нали? Чакай, ти какво търсиш на гарата? Да не пътуваш за Деара?

– Аха.

– Е, тъкмо ще се видим. Ще ми кажеш откъде намираш толкова пари, че да пътуваш с „Велдакон“.

– Ще ти кажа. След пет минути съм при теб.

– Хайде – каза Халбун и затвори телефона.

Баюн тръгна към вратата. Съпровождаше го пронизително свирене – пробваха турбините на дирижабъла. Над терасата се издигаха облаци пара.

Кабинетът на Халбун се намери лесно. Не липсваше и неговият собственик. Командорът на въздушната гара седеше, обърнал гръб на бюрото си, пред малка масичка с колелца. Наведен над нея, той похапваше – сериозно, с размах и не без достойнство. Не, той не беше лаком, но солидното му телосложение изискваше солидно хранене. Баюн чувстваше някаква топлота към този дебел мъж, който се различаваше от другите само по едно: никога не беше гледал на Баюн като на фигура в някаква своя игра, а просто така – като на Баюн!

– Сядай, младеж – покани го Халбун. – И си хапни.

– Ще ти откажа, преди малко закусвах – извини се пилотът и се намести в креслото срещу него. – Как се чувстваш като шеф на цивилно стопанство?

– Зле – отвърна с пълна уста Халбун, – много работа…

Той довърши последната от четирите пържоли и задълго надигна бутилката.

Баюн го изчака, после поведе един от онези незначителни разговори, в които старите приятели не толкова си казват нещо ново, колкото се докосват до отминалото. Но имаше и нещо друго. Чувстваше, че Предписанието се интересува от Халбун по някакъв особен, странен начин. Не беше пресметливият прицелен интерес към Комран, Дилетиле или Фартат. Беше като спокойно вглеждане, леко любопитство, очакване на нещо неизвестно за другите. Тук отново имаше от онези неясни петна, които Предписанието непрекъснато оставяше по картата на мислите му и които едва ли някога щяха да се прояснят. Заповяда си да не мисли за това, и успя да прекара останалото време в безгрижно прехвърляне на думи. После набързо се прости – до отлитането оставаха десетина минути.

Заедно с групата пътници Баюн се доближи до стълбичката към входния люк. Огромното тяло на дирижабъла висеше над тях и липсата на опора под него създаваше противоестествено впечатление. Макар и пилот, Баюн все пак беше свикнал повече с човешки съизмеримите самолети. Не можеше да се освободи от мисълта, че тази чудовищна маса, висока колкото шестетажна сграда и дълга почти колкото гарата, ще се стовари върху него. Тръсна глава и бързо изкачи стълбичката.

След като представи билета, стратегът беше отведен на горната палуба. Отключи каютата. Единично легло, шкаф, масичка, широк овален прозорец – тук несъмнено беше по-комфортно от спален вагон. От дългото подробно указание, висящо на стената, можеше да се научи, че на горната палуба са каютите, тоалетните и банята, а долу има ресторант-киносалон, фоайе за пушене и дори балкон, излизането на който се разрешаваше при добро време и малки височини.

Баюн прочете всичко това. Внимателно се запозна с правилата за поведение при нормален полет и при авария; направи няколко крачки из каютата, отвори и затвори крана на умивалника. Надникна в шкафа и прибра там куфара си. После отвори щорите на прозореца. Вече бяха излетели. Бетонът на гарата се отдалечаваше, под „Велдакон“ бавно се плъзнаха покривите на диспечерските бараки. Скрит високоговорител съобщи, че командорът на гарата пожелава приятно пътуване на всички пътници и лично на своя приятел Баюн Глордах.

Баюн се засмя. Събу обувките си и легна. Главата му потъна във възглавницата и из нея веднага се завъртяха онези натрапчиви мисли, които досега успяваше да прогонва чрез непрекъснато ангажиране с дребни действия.

Най-нагла беше мисълта за Фартат. Тя се усмихваше с неговите внимателни очи и напомняше, че Баюн е пратен в Деара не само с официалната задача да се запознае с новоизбраните ротационни стабилизатори, но и да посети лидерите на деарското Огнище. Същото искаше и емисарят на Дилетиле. Комран Гмас, разбира се, нямаше нищо против.

Всички искаха едно и също, но с различни интонации. Комран се опасяваше, че деарските Бранители имат намерение да се отцепят от нангарския си родител – стигаше му бягството на Дозиюш, който със своята група бе започнал да напипва пътищата към онзи мит, наречен „социална справедливост“. И Фартат се интересуваше от същото – нямаше желание след разбирателството с Комран да преговаря и с други. Дилетиле поначало изпитваше принципно недоверие към Огнището, особено към деарския му „филиал“.

Колко сили имаш над себе си, Баюн… Фартат, Огнището, Дилетиле, Кондаф… Предписанието. Впрочем Огнището – това е Кондаф, а Кондаф – това е Дилетиле, или по-точно Храмът на Единната същност. Фартат – това е Нангар.

А Предписанието… Това е Демона.

Всичко е една бъркотия! – с ненадейна ярост си помисли Баюн. Обзе го студена решимост най-сетне да се ориентира, да направи усилие за подреждане на нещата, защото сили много, въздействия много, а яснотата е малко. Дилетиле, Фартат, Комран – те поне са естествени елементи на света, но Демона, Демона… Всички искат по нещо. За повечето знам какво, но за Демона не! И все остава онзи въпрос – какво искам аз? Искам ли изобщо нещо?

Своята цел Баюн още не можеше да назове, не можеше да я облече с думи. Но образът ù вече изплуваше – бавен, огромен, плашещ с мащабите си, защото беше по-голям дори от света, който познаваше досега Баюн. В него фигурите на Фартат, Дилетиле, Комран бяха щрихи, не – гримаси върху лицето на света. Баюн искаше да види истинското лице на обществото. Не сгърчено в невротичните усмивки на дипломацията, не истерично понасящо удари по собственото си тяло, не глупаво и лицемерно оплакващо раните, които само си е причинило, не пушещо с наслаждение ароматични камули, докато дробовете му умират от страшни болести. Не трупащо нови и топли дрехи и забравящо липсата на обувки. Искаше да види друго лице – спокойно, замислено лице на свят, който е осъзнал сложността на своите богатства, от стиховете на Зун Себенера до тръпнещите струни на дира… Кой знае защо, в паметта изплуваха очите на Дозиюш – печални и разочаровани, но напрегнати от решимостта за нещо, което тогава Баюн не можа да постигне. Сега то го застигна, стана негово. Хиляди незабележими, но видяни неща, хиляди неразбрани, но помислени изводи, хиляди недостигнати, но изстрадани истини се понесоха по арената на мозъка, почти закрити от вдигнатия прах – но Баюн знаеше, че този прах ще се слегне. В праха прозираха лицата от ампайските покрайнини, обезобразени от нищета, и техните по-добре облечени, но не по-малко смазани нангарски събратя, празните очи на чиновниците, изхабени от дългото и еднообразно административно въртене, и безнадеждно глупавите погледи на стратезите, тактиците, манастир-школниците…

„Всичко трябва да се промени… Всичко.

А не знам как.

Но чувствам, че може…

Не стигат идеалните представи на Сироган. Донякъде Фартат е прав. Действителността иска своето истинско лице, а не маска, пък била тя и идеална…“

Баюн слезе в салона и потърси определената му маса. Оказа се, че има за съседи двама калуриси. Последва равнодушно, но възпитано представяне, после стратегът взе менюто, а съседите му се върнаха към обсъждане на свои проблеми.

Баюн се постара да се справи с обяда по-бързо, защото съседите го дразнеха. Тъкмо се канеше да си тръгне, когато високоговорителите съобщиха, че ще се прожектира филмът „Огнени пилоти“.

Поколеба се дали да остане – беше гледал доста филми с подобни заглавия, всички си приличаха, всеки следващ му доставяше все по-малко удоволствие… Почти беше решил да излезе, когато един от съседите му спомена, че филмът е цветен. Досега Баюн беше гледал два или три цветни филма. Но нали скоро съобщаваха, че „Киноепоха“ е патентовала лента, възпроизвеждаща всички възможни цветове… Стратегът обърна стола към екрана, който поставяха двама служители.

Филмът започна толкова близко до познатите шаблони, че Баюн без малко да изругае гласно. Младо момче, за пръв път попаднало в бойната ескадрила на Прелома; до този момент, естествено, не е помирисвало дима на войната; старият, опитен пилот, изпечен боец, се превръща в негов наставник. Грубовато веселие преди боя. Жестока въздушна битка…

Сражението беше направено блестящо. Старите самолети, построени от дърво и плат, комични и предизвикващи жалост с трите си поставени едно над друго крила, се биеха истински. Прелитаха на метри един от друг, получаваха картечни откоси, пламваха и избухваха, в безпорядъчно премятане политаха към земята, а от откритата кабина падаше мъртвият пилот, обхванат от пламъци… След боя авиаторите се събираха в палатката, пееха песни за загинали пилоти, веселяха се, за да забравят загубите, и отново се хвърляха в поредния бой – през плътната зенитна отбрана, между настръхналите с оръдия дирижабли, над мрежите на заградителните аеростати, за да се срещнат с вражеската ескадрила – един самолет срещу десет… Някой загиваше, някой кацаше с повредена машина на територията на Едносъщните, за да попадне в плен. Другите се връщаха, а пред казармените помещения ги чакаше поредното попълнение – все същите млади момчета, набързо обучени в тайните Преломни школи, възторжени и нетърпеливи, недоумяващи защо са толкова мрачни лицата на авиаторите…

Отзад тракаше прожекционният апарат. Баюн гледаше, почти без да мига, подтиснат от яркостта и реалността на филма. Реалността? Да, всичко изглеждаше истинско. По-истинско от самия живот… Блясъкът на тази свръхестественост постепенно ставаше прекален, будеше раздразнение. Като че ли съвсем естествено беше объркването на младия герой пред момичето от местната кръчма… но Баюн реши, че повече няма желание да гледа. Стана и сведен под прожекционния лъч, напусна салона.

Навън го очакваше голямото празно фоайе, осветено от равната бяла светлина на облаците, идваща отгоре и отдолу – дирижабълът летеше между два слоя млечно сияние. Младият мъж придърпа едно кресло до илюминатора и спря погледа си в бялото безформие. Защо всъщност толкова го подразни филмът? И преди беше гледал подобни… въпреки че тогава ги нямаше всичките тези мисли, всички тези съмнения, изводи… Правдивостта на филма криеше нещо, което Баюн възприе като болезнено премълчаване. Тези героични и мъжествени пилоти, които с отчаяна самоотверженост крушаха врага – тях ли виждаше всеки ден в коридорите и кабинетите на Фелдстратегиума? Затлъстели, с вели и празни лица, върху които тръпка на движение предизвиква само мечтата за нов пагон! Баюн не знаеше как в един исторически филм могат да бъдат казани истини за съвремието, но чувстваше, че е възможно. И знаеше, че и в този филм не са казани…

Вратата на салона хлопна. Още един зрител напускаше прожекцията. Това събуди у него инстинктивен интерес – искаше му се да види този човек, да прочете в очите му дали същите подбуди са го накарали да излезе, или просто търси тоалетната. Понечи да се обърне, но в този момент стъпките на излезлия прозвучаха до съседното кресло.

Беше възрастен и малко смешен, с леко изпъкнали очи, пълни със затаено веселие. Костюмът му беше повече от скромен за луксозния колорит на „Велдакон“. Стратегът разбра, почувства, че този човек не е нито преуспяващ инженер, тръгнал да наруши математическия разпорядък на живота си с някое курортно интимно приключение, нито калурис с очи, премрежени от паяжината на финансови комбинации, нито просто аристократ, убеден, че в Деара също е скучно, но поне не толкова. Беше просто уморен, много видял от живота човек, който имаше от какво да си почива и знаеше защо пътува за Деара. Пилотът реши, че на всяка цена ще се запознае с него.

– Изглежда филмът не ви хареса… – каза той и млъкна смутен, защото съвършено същите думи и в същото време произнесе съседът.

Двамата замълчаха за секунда и едновременно се разсмяха. Тази нова едновременност предизвика още по-голямо веселие и трябваше да минат минута-две, докато отново се окажат в състояние за спокоен разговор.

– Ясно е, че и на двамата не ни хареса – възрастният мъж поде инициативата. – Интересно, на вас защо?

– Много е лъскаво – Баюн сам се изненада на рязкостта си. – Ако не знаех много неща за авиацията и историята, може би щях да повярвам.

– Така. Според вас нещата не изглеждат достоверни, правилно ли ви разбрах?

– Неправилно, господине – леко, малко нахално се усмихна Баюн. – Повече от достоверно са направени!

– Тогава?…

– Точно това, което ви казах. Повече от достоверно. Направо можеш да ги приемеш за истина. Толкова вярна истина, че после всичко ти изглежда лъжливо!

Той замълча. Събеседникът му също не пророни дума. Стратегът отговори отново, като че ли на себе си.

– Хубав филм. Хубаво направен, искам да кажа. Само че… защо е направен? Като че ли по някакъв роман… Да, имаше такъв роман. Не знам, вие чели ли сте го?

Възрастният мъж го изгледа много странно.

– Да… чел съм го.

– По-добър ли е от филма?

– Не… същата стока, при това не особено добре написан. Но той е стар. Още от първите години след Прелома.

– Така ли? – изненада се Баюн. – Чел съм нещо много подобно.

– Да не би „Огньове и победи“?

– Да! Как се сетихте?!

– Просто те наистина си приличат. От Рел Ваус, нали?

– Да, от него. И „Огнени пилоти“ ли е негов?

– Да – кимна мъжът. – И той е мой.

Може би за пръв път от много време насам стратегът не знаеше как да реагира. Предписанието мълчеше. Объркано загледа писателя. Рел Ваус… наистина! Не можеше да си го представи толкова естествено и в такава обстановка. Рел Ваус, съратникът на Презитега в Преломния щаб, един от първите фронтови репортьори на новата преса, издавана направо на бойното поле! След Прелома – гръмкият успех на „Огньове и победи“ и няколко следващи романа, няколко пиеси за преломното минало и борбата на прогресивните интелигенти и промишленици срещу догмите на Единната същност… Постепенно Рел Ваус беше заглъхнал, читателите възприеха това като имагинерно преминаване в задоблачните висоти на изкуството.

Баюн гледаше силните ръце на този човек, ръце, познаващи много видове труд, без нито един от тях да им е станал бреме. Срещна замислените му очи, които сега изглеждаха по-скоро тъжни. Не знаеше какво да прави и какво да каже. Писателят пръв наруши мълчанието.

– Заговорих ви, защото ми направи впечатление начинът, по който напуснахте прожекцията. От много време насам се запознавам с хора, които напускат филмите по моите ранни романи.

– Знаете ли… аз също винаги съм искал да се запозная с вас, господин Ваус…

– Без „господин“. Прощавайте, дразни ме.

– Да… и мен също. Та първоначално исках да се запозная с вас, за да изразя възхищението си. После просто да поговорим…

– Ние вече започнахме. Впрочем, за да не бъде запознанството ни едностранно, как се казвате?

– Прощавайте – засмя се стратегът. – Баюн Глордах. Пътувам за Деара в командировка.

Той премълча военното си звание. Не искаше да предизвика враждебност у писателя и да разруши интересния разговор.

– Всички пътуваме за някъде – замислено каза писателят, – само че ни командироват различни инстанции…

– Интересна мисъл… От новите ви романи ли е?

– Не, разбира се, просто сега ми дойде наум. Новите ми романи? Сега те се издават само в Деара. Нангар предпочита „Огньове и победи“ и всичко подобно на тях.

– Разбирам.

– Дали наистина разбирате, Баюн? Можете ли да си представите тази досада… досада не е най-точната дума – това чувство, което изпитвам всеки път, когато издателство „Път“ ми съобщава за поредното преиздание, когато редакция „Прелом“ ми праща поредната серия комикси по мои романи, когато „Киноепоха“ ме кани на поредната екранизация… Ето, аз пътувам за Деара и в моя чест се прожектира „Огнени пилоти“. Няма да скрия, на премиерата цветът и техниката на този филм ме поразиха, но… не е там работата, Баюн. Все си мисля какво би било, ако с този цвят и тази техника бяха направили „Пустинна мисъл“ или „Днешна пепел“, или „Зун Себенера“, въпреки че той не е завършен и кой знае кога ще го завърша… На премиерата на „Огнени пилоти“ бях поканен, разбира се, официално, а ми се искаше да отговоря писмено, че те всъщност канят не мен. Че канят този, който е писал романа някога, преди това да стана аз. Подозирам, че това ще ви се стори поза…

– Не – каза Баюн. – Разбрах го. Щеше да се стори така на онзи Баюн, който някога с такъв възторг четеше „Огньове и победи“. Онзи… преди да стана аз.

Двамата едновременно и кратко се усмихнаха – и отново се изгледаха замислени.

– В моя живот също станаха много промени – заговори Баюн. – Различно започнах да гледам света. Като че ли никога не бях се опитвал да гледам целия свят. А сега не мога другояче, не мога. Сигурно знаете как боли от такова гледане, Рел. Но почне ли веднъж, не си отива. Почне ли веднъж, изменя всичко. Прощавайте, сигурно ви говоря неща, които вече познавате. Просто искам на някого да ги кажа. Трябва!

– Знам, Баюн, знам, че не се мъчите да ми обяснявате известни неща. Да, преминал съм ги, Баюн… Отначало беше радостта. Радостта от опияняващите идеи, от мисълта, че Нангар отхвърля задушаващите окови на Същността, за да полети към хоризонтите на новия прогрес. Беше радостта от победните сражения. Ние побеждавахме, Баюн, във всеки бой побеждавахме, имаше много жертви, но нито едно поражение! Побеждавахме, докато победихме – и аз, и Лан Фартат, и Презитегът, бъдещият Презитег… Знаеш ли какъв интересен човек беше той, Баюн? Стихове дори пишеше, криеше ги в планшета. Една негова тетрадка още е у мен. Трябваше му само четири години сукане от вимето на властта и… ти знаеш. Преди няколко седмици посетих един бивш колега от фронта. Заедно бяхме залягали под куршумите, напивахме се в превзетите блиндажи… Посетих го в двуетажната му вила в Калуро. Знаеш ли къде го намерих? На близкия кръстопът, продаваше ранните зеленчуци, които сам беше отгледал в градината си. И все се оплакваше: „Ти се уреди, Рел, казва, писател стана, а аз цял живот с моята цензорска заплата! Не ми е за това, че теб те знаят повече, ама децата пораснаха и все искат. Нали трябва като хората да живеем?“ И ме гледа с плешивото си теме – очите му изобщо не видях! Искаше ми се да му кресна: „Евтино се дават, имат вече и триетажни вили!“. Навсякъде е така, Баюн-чи! Хора като него заеха административните постове, станаха издатели, менажери, цензори. Докато вярвах в илюзиите на Прелома и им давах огньове и победи, ръкопляскаха. Когато поисках да взема по-дълбоко отношение към видяното наоколо, почнаха да увъртат и все повече увъртаха, докато накрая ми заявиха, че нангарският читател не желае такива книги, нангарският читател иска още огньове и победи и ще ги получи, пък дори и да не желая да ги пиша. И както виждаш, пътувам за Деара. Поне пари имам достатъчно, за да си издавам книгите сам.

Рел Ваус разсече въздуха със силната си ръка и млъкна, загледан в облачната пяна.

* * *

Слънцето, отразено в океана, хвърли заслепяващ блясък в очите и се измести вдясно – дирижабълът маневрираше, търсейки попътен вятър. По лекото заглъхване в ушите можеше да се определи, че „Велдакон“ се е издигнал на около стотина метра нагоре. Една малка отсечка от хоризонта се замъгли и потъмня – показваше се бряг. Деара.

Баюн гледаше замислен, полуизлегнат на леглото в каютата. Стискаше грифа на дира. От време на време под разсеяните му пръсти струните прозвъняваха в няколко кратки акорда, а после отново се възцаряваше спокойната тишина на полета.

Едва сега осъзна, че по време на разговора той изцяло беше забравил за Предписанието. За пръв път от Демона насам! Не беше търсил гласа му, не беше очаквал намеса. Това случайно познанство беше негово, беше на Баюн. Този разговор, мислите, породени от него, изводите, направени от него, нямаха нищо общо с Предписанието.

„Стратег, стратег… Даваш ли си сметка за станалото с теб? Как би оценил този разговор само преди година? А може би изобщо нямаше да го оцениш, а, пилоте Баюн? Едва ли можеш да ми отговориш. Теб вече те няма, пилоте, отдавна те няма. Затова ще поговорим със стратега. Твоята длъжност носи доста формализъм, стратег. Няма да я обсъждаме. Нека опитаме да поговорим за друго. Откъде идва думата „стратег“? От „стратегия“? А каква е твоята стратегия, стратег? Можеш ли да я оцениш, да я назовеш? Или – може би – първо трябва да я намериш… Да я намериш… Да я намеря…“

Той взе няколко акорда. Прозвучаха неочаквано, не както е прието в официалната музика; пръстите ги бяха открили слепешком, но те казваха нещо съзвучно с мислите. Баюн ги запомни, за да се върне към тях после, когато настъпи някакво прояснение в търсенията, въпросите, гледните точки… Те бяха много. За съжаление – повече, отколкото е нужно. И все пак в тяхната мъгла нещо започваше да проблясва – като светлина от сигнална шамандура в променливото течение на реката. И нещо скоро трябваше да разсее мъглата, както вятърът разнесе облаците отвън.

Стратегия на търсенето. Стратегия на въпроса. Стратегия на гледната точка.

Колко много неща трябваха…

„Велдакон“ бавно се спускаше към деарския бряг. В здрача бляска прожекторен лъч – навигационните постове сочеха пътя към гарата. Долу вече се плъзгаха вечерни сенки. Столицата Фидеара палеше светлините си. Още един прожектор, сигнално червен, докосна дирижабъла. „Велдакон“ направи завоя, полетя успоредно на бреговата линия. Показаха се светлините на въздушната гара, прожекторът угасна, заискриха сигналите на мачтата. Лек тласък – носът на дирижабъла докосна върха ù, щракнаха тежките фиксатори и от говорителя прозвуча: „Господа пътници, добре дошли в Деара. Молим ви в продължение на петнадесет минути да напуснете дирижабъла и да се съберете в регистрационния сектор за оформяне на документите. Пожелаваме на всички приятна работа и приятно прекарване!“

Фидеара посрещна Баюн с умело дозирана курортна пъстрота. Площадът поразяваше с архитектурно разностилие и безгрижност в композицията. Между сградите объркано препускаше топъл вятър и радостен, че има с какво да се забавлява, развяваше полите на разкопчаното сако, рошеше косата, внасяше в ума спасителен хаос и лекомислие. Това беше чудесно и младият мъж си спомни, че независимо от Демона, Лан Фартат и всички останали, той е само на двадесет и седем години. Искаше му се да размаха елегантния си кожен куфар и да го запрати нанякъде…

Нещо зад него тежко изсумтя и всичко потъна в облак пара. Когато се разсея, стратегът различи очертанията на спрелия таксовоз, чийто шофьор жизнерадостно се усмихваше от прозорчето.

– Господинът за първи път пристига в Деара? Моята особа е на ваше разположение!

Когато дългата лимузина се понесе по улицата, шофьорът заговори с оживление и енергични жестикулации на свободната от волана ръка, без особено да се интересува дали го слуша пътникът.

– Сега минаваме Площада на Майките. Тук полага клетва новата Деарска Майка, която народът избира всеки шест години. Забележете монументалната скулптура…

Със свободната си ръка шофьорът хвана главата на изненадания Баюн и я наведе към прозорчето.

– … пред Клетвения храм, където се извършват и всички сесии на Законодателното събрание. А от лявата страна… без дух да останете дано!

Спирачките отчаяно изскърцаха пред група леко пияни курортисти, които безгрижно пресичаха улицата и пригласяйки си на раздрънкан дир, пееха „Фииииидеара, Нооооодеара, слънчеви лъчи, Фииииидеара, Нооооодеара, страсти и очи-и-и!“

– Филове! – извика след тях шофьорът, но без особена злоба. Не можеше да си позволи прекалено отрицателно отношение към курортистите – все пак от тях си изкарваше хляба.

– Фидеара винаги е пълна с туристи, господине, по всяко време на годината. Повечето фидеарци работим към туристическата индустрия и аз не намирам нищо срамно в това – с какво е по-лоша тя от другите? Неслучайно Деара не познава войни повече от петстотин години! И вие в Нангар – от Нангар сте, нали? – и генералите от Кондаф се нуждаят от тихо и уютно местенце, за да си починат от бойните полета! Само дето напоследък се активизираха онези международни разбойници от Огнището, но вие не се тревожете, господине, те чужденци не закачат. Пък и тази година за министър назначиха госпожа Рохал’кн’Брил, аз преди десетина години работех в нейния тогавашен отдел като машинописец и я познавам – много способна и твърда госпожа, тя ще ги постави на мястото им. Вие сигурно ще си зададете въпроса, който ни задават всички туристи, които возя – как аз като мъж понасям властта на жените у нас, този архаичен матриархат, зависимото и безгласно положение на мъжете? Ще ви отговоря, ще ви отговоря, господине. Цялата работа е в гледната точка! Във възпитанието. Аз съм истински деарец, тук съм израснал, тук съм възпитан, за мен тия неща са естествени. Можете да се учудите, господине, но това положение за друго не бих го заменил. Мъжете у нас сме свикнали да не се навираме между шамарите, да не се самоизтъкваме. Работим си скромно като секретари, помощници, консултанти на ръководните дами… Те се борят за власт, а в тази борба някого свалят, нали? Докато за умния съветник винаги има търсене, работата му винаги е на уважение. А колкото до семейните отношения, там вече някои неща изглеждат другояче – мъжът в края на краищата си е мъж, нали? Ха-ха-ха!

Баюн постепенно престана да слуша шофьора-екскурзовод. Мисълта му не можеше да се концентрира върху нещо определено – пречеше навалицата от нови впечатления. Деара не беше толкова проста и разбираема, както изглеждаше…

X. Наор’нд’Наор

Стори му се, че се е събудил в друга стая, два пъти по-голяма. После разбра, че илюзията е създадена от дневната светлина, ярко отразена в огледалото, което заемаше цялата стена срещу прозореца. Това двойно отражение придаваше на стаята странна импозантност. Баюн неволно започна да разглежда в огледалото огромното легло, на което беше спал едва ли не напряко и от което сега се подаваше собствената му разрошена, сънлива и небръсната физиономия.

Повече не му се спеше – винаги на ново място беше така. Той стана, въпреки че до срещата в Деарския електромеханичен институт оставаха повече от два часа. Искаше му се да полежи още, но от това щеше да последва лениво разположение на духа през целия ден.

Когато излезе от банята, желанието да се върне отново в леглото беше изчезнало. Стратегът отвори папката на нощното шкафче – там, както във всеки луксозен хотел, имаше приготвени листове и пликове за писма. Искаше да напише няколко реда на майка си; започна да избира между картичките, на които искряха фидеарските красоти – несъмнено по-цветни от действителността. От втория сектор на папката се подаваше някакъв сгънат лист. Баюн го разтвори и с известно учудване зачете текста, отпечатан с едър декоративен шрифт. „Инструкция за начинаещите обожатели на Деара“ – гласеше заглавието.

„Който и да си ти – делови пътник или временен беглец от светската и военна суета на своята страна – ти си гост на Деара. През времето на твоето пребиваване тя ще бъде твоята майка и любима. Не се учудвай, пришълецо – Деара е майка на своите дъщери, които носят върху красивите си силни рамене бремето на цялата духовна и държавна власт, майка на своите синове, които непокварени от лъжовни илюзии за мъжко надмощие, уверено крачат редом със своите обожаеми дами и им помагат във всичко, на което са способни.

Несъмнено ти много си чувал за нашите деарки. За тяхната красота, гордост и благородство. За тяхната свобода в любовта, неограничавана от никакви административни бракове. Но не си създавай илюзията, че ще срещнеш лекодостъпните момичета от курортите на своята държава. Откажи се от подобно отношение – с него ще изгубиш всички шансове и – ако си упорит – ще привлечеш интереса на нашата Контролиция. Уверявам те, че тя, независимо от мъжкия си състав, работи добре.

Вашите държави непрекъснато воюват, изясняват отношения, изпадат в конфликти и противоречия. Нашата Деара е дама, в чието сърце винаги ще се намери място за теб и твоята почивка от суетата. Стига да намериш ключа към това сърце.

Щастливи преживявания и чувства, пришълецо!“

Баюн прибра листа обратно.

„Не знаеш да се смееш или да плачеш… Или все пак нещата тук са по-естествени, отколкото ми се струва?“ Той се усмихна – леко и не много весело, – написа няколко стандартни реда за това колко добре е пътувал и колко е красива столицата, и запечата картичката в луксозния плик с герба на хотела. Облече се и слезе във фоайето, за да телефонира. Преди всичко в посолството, за да регистрират командировката му. После в института, откъдето потвърдиха уговорената среща, и накрая – на номера, който му даде Комран. Оттам не отговори никой. Той окачи слушалката и излезе на площада.

Влажният вятър носеше откъснати от вълните невидими капчици, разхлаждащи лицето му. Спокойна крайбрежна алея плавно се извиваше в далечината, размиваше се в леката прозрачна мъглица. Баюн си спомни (колко отдавна беше!) пътешествието върху айсберга. Онзи океан, Лонт, беше синкаво-зелен и спокоен. А Пант бушуваше, хвърляше се върху вълноломите, начупваше слънчевите лъчи в белите гребени на вълните и като малки призрачни мълнийки през пяната прелитаха дъгоцветия. Водата имаше странен тъмновиолетов цвят.

„Отново океан… И хоризонтът е толкова далеч, че ти се иска да обхванеш поне с мисълта си цялото това пространство, в което някак… неочаквано изчезват дребните неща. Толкова обичаните от господин Фартат дребни неща… Несъмнено дамите от Деара ги владеят много добре. Винаги място в сърцето – иронично се усмихна Баюн. – Място в необятното сърце на Деара има не толкова за заблудени туристи и обожатели… въпреки че и те не са за пренебрегване. Но мястото е преди всичко за техните капитали в стотиците свръхсигурни банки, нефалиращи банки, където всяка наплашена от икономическата суета душица може да складира своето валутно самочувствие. И нангарските преломници, и кондафските генерали, ампайските Едносъщни, дииските вождове, гинвохските князе – кой ли няма тук влогове? Тук е сигурно, Деара не воюва и никой не би посмял да воюва с нея – кой е луд да пали огън в касата си? Този смешен и с такова старание поддържан матриархат… Всъщност много логично, нали мъжете правят бунтове и революции – ако имат време и ако възпитанието им позволява да допуснат тази мисъл…“

Деарският електромеханичен институт се помещаваше в импозантна сграда, построена в модерния кръгов архитектурен стил. Изправен пред вертикалната стъклена клетка на стълбището, Баюн си представи едно безкрайно блуждаене по пръстеновидните коридори, докато намери нужната лаборатория.

„Без дух да остана… и ще остана, ако няма кой да ме съпровожда!“

Страховете му бяха напразни. Още от приемната стая… по-точно зала, зад двуметровата металическа статуя на Деарската Майка го посрещнаха двама контролицери с далеч не женствена външност, деликатно сложили ръце върху кобурите. Други двама с ловки ръце и очи заопипваха документите и джобовете на стратега. Съпровождащата ги елегантна девойка се усмихваше вежливо, сякаш искаше да каже: „Не че имаме нещо против вас, но все пак идвате от воюваща страна, нали разбирате…“. Баюн разбираше. С предразполагаща готовност държеше ръцете зад тила си, за да проверят вътрешността на сакото му, и кратко, делово отговаряше.

– Да, в командировка… да, Фелдстратегиума, секретния отдел… не, неженен… стратег, да, пилот по специалност… да, лабораторията за ротационни стабилизатори… да, по споразумение К-256…

Проверката приключи. Елегантната началничка на вътрешната охрана го съпроводи по стълбището и коридора, въведе го в трапецовидна стая с няколко бюра и чертожни маси и със същата служебна усмивка съобщи:

– Господинът е нангарският специалист по споразумение К-256.

Излезе. Баюн остана срещу трите млади жени, които, без да стават, с интерес го разглеждаха. Очакваше някоя от тях да заговори. Изглежда обаче от него също очакваха нещо. Неизвестно какво. Мълчанието – неловко за Баюн и явно недоволно у домакините – продължи вечност и половина. Най-сетне седящата до прозореца светлокоса жена извинително се усмихна и стана.

– Все пак гостът ни не е деарец – обърна се тя към колежките си, после със същата извинителна усмивка погледна Баюн. – В Деара е прието мъжете да се представят първи.

Баюн въздъхна. Първи провал в познаването на деарския етикет.

– Прощавайте. Долу подробно ме провериха и мислех, че са ви съобщили…

Разбра, че е налучкал подходящо извинение, защото двете седящи жени вежливо кимнаха и загубиха интерес към него. Светлокосата се доближи и протегна ръка. Беше съвсем млада, поне така се стори на Баюн, толкова по-изненадващо беше силното ù, почти мъжко ръкостискане.

– Наор’нд’Наор. Аз ръководя отдела.

– Бих искал да се запозная с…

– Знам, ротационните стабилизатори, нали? Елате, ще ви покажа документацията.

По пътя към лабораторията минаха през малко фоайе, в което няколко мъже, стоящи край прозорците, пушеха и тихо разговаряха. Без да спира, Наор подхвърли през рамо:

– Почивката свърши, господа. – Възражения нямаше. Мъжете угасиха камулите и изчезнаха.

Баюн седна в предложеното му кресло и пое тежката папка. Започна разсеяно да я прелиства, чертежите и полупознатите формули се плъзгаха пред погледа му, но в паметта не оставаше нищо. Той се учуди на разсеяността си, докато разбере кой знае защо неразбраната досега истина, че много повече го интересува тази загадъчна, спокойна Наор, с нейното „нд“, поясняващо, че тя е дъщеря на майка си Наор и тази нейна майка е вероятно видна ръководна дама с благороден произход… От ниския фотьойл, без да вдига поглед, той можеше да види твърде малко – пред очите му бяха две малки изящни обувки, от които нагоре продължаваха вълнуващи, може би малко пълни крака – нищо повече. Тогава Баюн направи единствено възможното…

… вдигна глава и я погледна в лицето. Посрещнаха го две заинтересувани насмешливи очи.

Той се усмихна, като си пожела най-обезкуражаващата усмивка.

– Знаете ли, аз съм практик. Преди да съм видял прибора, чертежите не ме вълнуват толкова.

– Можете да го разгледате – Наор посочи стенда.

– Знаете ли… в момента повече предпочитам да разглеждам вас. Ако деарските закони позволяват, разбира се!

– По този въпрос много ясно е казано в инструкцията за начинаещи обожатели! – с привидно сърдит тон отвърна Наор. – Не сте ли я чели в хотела?

– Да, видях я, само че…

– Какво „само че“?

– … виждате ли, аз съм неграмотен!

Тя го изгледа с широко отворени очи и изведнъж избухна в смях. Смехът ù протегна във въздуха онази звънтяща тънка нишка, с която започва приятелството и близостта, и Баюн, който също се засмя, разбра, че въпреки всички тревоги, въпреки всички проблеми, неговите двадесет и седем години също са подвластни на деарската магия, която събира в невъзможна едновременност толкова много и толкова различни мисли и желания…

* * *

Белезите на някогашна украса висяха по стените на заведението (което най-точно би могло да се нарече кръчма) във вид на проядени от бръмбари платнени обшивки, съдържащи всички цветове освен белия. Масите отдавна не познаваха покривка, а мръсните газоразрядни тръби пръскаха също така замърсена светлина върху съмнителната пъстрота на посетителите.

Бар с меланхоличен барман, който налива чашите, без да сваля стъкления си поглед от пространството над главите на своите клиенти.

Голямо, неприятно високо, препълнено с маси, около всяка от които седят четирима и поне един стърчи отстрани за компания.

Баюн се чувстваше много странно. Това започна още сутринта, когато приключиха с документацията и демонстрациите на стабилизатора. Баюн изрази напълно искрен възторг от качествата му. Наор мълча дълго, толкова дълго, че тишината в лабораторията стана почти веществена, и неочаквано попита.

– Баюн, за довечера някакви планове имате ли?

– Не.

– В такъв случай имам намерение да ви поканя на… едно място, където ще можете да разглеждате и мен, и Деара на моя фон. Тази Деара, която туристите не познават!

Тя каза това с невероятна естественост, сякаш го канеше, за да му демонстрира друг образец на ротатора. За кой ли път през този ден Наор предизвикваше недоумение в чувствата му; откровеността на реакциите ù започваше да му харесва изненадващо силно. Преди една-две години у него едва ли би могла да се появи дори представа за такова женско поведение или ако беше възможно, то щеше да му се стори сухо, противоестествено, дори цинично и отблъскващо. А сега беше… съвсем обратното. Едно движение на ръката ù, една пестелива усмивка, мигновеният поглед на светлите ù очи, които тя в застинал полет спираше в неговите, можеха да го вкарат в душевно състояние, за което нямат значения всичките комрани, дилетилевци, демони, фартати. Разбира се, през ум не му мина да се откаже от поканата или дори да зададе някой уточняващ въпрос. За въпроси Баюн просто не се сети и през целия ден, докато обикаляше забележителностите на Фидеара, беше принуден да гадае какво ли ще е това тайнствено място.

Беше именно тази кръчма.

Пробиха си път до бара. Докато Наор полугласно убеждаваше нещо бармана, който дори я удостои с разфокусирания си поглед, Баюн продължи да се оглежда и най-сетне разбра какво създава у него чувството за неестественост. Жените! Те преобладаваха сред посетителите. Възрастни и млади, почти момичета и раздърпани полудами, държащи или оставили пред себе си чаши с различни размери и съдържание – впрочем повечето с традиционното деарско тоно, което хвърляше светлосини отблясъци върху лицата и масите. Съвсем близо до него зад масата седеше възрастна жена, която в Нангар би могла да бъде домакиня на голяма къща и майка на четири деца. Баюн ясно виждаше месестия профил, когато тя отмяташе мрежестия воал под шапката си и пиеше направо от бутилката.

Явно убеден от Наор, барманът се измъкна иззад стойката. Изглежда подът отзад е бил поне с една педя по-нисък, защото на бял свят – т.е. в помещението – се появи гигантско туловище, разширяващо се от раменете надолу в поразителен ханш и колоноподобни крака, които го понесоха към ъгловата маса с два стола. На тях седяха брадясали мъже с неопределена външност. Единият спеше, другият разглеждаше света с неподвижен поглед, раздвижен само от въртенето на главата. Изглежда бяха от постоянната декорация на заведението. Когато барманът им заговори – отначало тихо и бащински, – в очите на будния пламна неподправен ужас. С неочаквана ловкост той хвана спящия и го придърпа в скута си, прегърна го през раменете – спящият само примляска и продължи да спи. Барманът ги задърпа. Будният продължаваше да го гледа с ужас отдолу нагоре, от очите му потекоха едри пиянски сълзи. Беше вкопчен от спящия си компаньон с надеждата, че заедно по-трудно ще ги изхвърлят. Изглежда стремежът да остане зад масата беше за него проблем, сравним само със запазване на девственост или поне революция от среден мащаб. Но барманът не пожела да се съобрази с това. С професионално движение хвана под мишниците по-активната част от двойката и я помъкна към изхода. Спящият, без да напуска блаженото състояние, провлачи пробитите си подметки между масите.

Когато седнаха, Баюн видя в разширените от мрака зеници на Наор своето отражение – елегантно, вежливо, непроницаемо и странно напрегнато. Тази привична в последните месеци маска изведнъж го раздразни. Сега, тук, той не беше пилот, стратег, агент, емисар. Беше един млад мъж на двадесет и седем години и можеше да си позволи естественост… вместо това продължаваше нищо незначещия разговор, отчаяно търсейки онази фраза, онази дума поне, която би променила изцяло тона му, съдържанието, поведението, всичко…

– Всички сте филове!

Баюн едва не подскочи, когато този писклив глас преряза въздуха.

– Гнусен тип!

Той различи в полумрака чертите на къдрокосо пълничко момиче, седящо до самия бар, което енергично размахваше стиснатия в юмрука си огромен камул.

– Всички сте филове, гнусни типове, чакате само великата деарска мръсница да ви впрегне нанякъде и ще размахате опашки!

Партньорът ù – слаб мъж с красиво безволево лице – се мъчеше да я усмири с успокоителни жестове и объркано мърмореше.

– Не трябва, мила, моля те, не трябва, хайде да вървим, хайде…

– Няма! Ти ще си вървиш! Всички ми омръзнахте, повръща ми се, чувате ли, повръща ми се от вас!

Тя хвана с трепереща ръка чашата и наведнъж изгълта съдържанието ù. Възползвайки се от паузата, слабият мъж наметна на раменете ù лекото палто и с мека настойчивост я поведе към изхода. Тя престана да шуми, пристъпът беше минал, раменете под тънките ръце на партньора ù беззвучно, спазматично се разтърсваха. Баюн дълго и озадачено гледа след тях, а после, обърнал се, видя пръстите на Наор, стиснали до побеляване ръба на чашата. В сянката на ъгъла очите ù почти не се виждаха, потънали в необяснима за него тъга и болка.

– Отново същото, без дух да остане! – в гласа ù прозвуча злоба.

– Отново?!

Баюн категорично нищо не разбираше. Едва сега като че ли Наор го забеляза. От очите ù изчезна студеното ожесточение.

– Извинете, Баюн. Забравих, че вие фактически нищо не знаете за Деара.

Тя помълча малко и добави:

– Виждате ли, аз я познавах…

– Кого, Деара ли? – глупаво попита стратегът.

Наор криво се усмихна.

– Става дума за Кайнир… за това момиче, Баюн. Много често се срещахме преди в Клуба на равните. Тя четеше там прекрасни и смели стихове, това беше чудесно, но после винаги започваше да говори за въоръжени акции, за нападения, измисли цяла теория за това, а когато се мъчехме да ù обясним някои неща, започваше да крещи почти както сега и накрая престана да идва… После разбрахме, че се е включила във „взривните отряди“ – има у нас такава терористична организация, познавам някои от тях. И този, нейният приятел… знаете ли, тя не може да го търпи и същевременно не може без него, той е единственият мъж, който е в състояние да понесе всичките ù неврози и изстъпления. Той… беше ми съученик, имаше бъдеще на химик, още в училище правеше опити, откриваше някакви свои структурни теории… А сега им прави бомби. И ще свърши заедно с нея в подземията на Контролицията, а за контролицерите ще има още един повод да тършуват из нашите клубове, за тях възможността да ни припишат акциите на „взривните“ е добре дошла, Баюн.

Той я гледаше с широко отворени очи.

– Велика съдба, Наор, за пръв път научавам, че у вас има някакви съпротивителни движения. Простете, но нима в Деара има основания?

– Основания… Какво значи основания, Баюн? Има една вечно отворена социална рана – нашият „матриархат“! Една старателно поддържана, противоестествена пародия на древния матриархат, която за някои е много удобна, защото тези някои смятат, че така ще предпазят обществото от промени, нали всяка промяна е опасна преди всичко за сейфа!

– Знаете ли, Наор, почти за същото размишлявах и аз днес, докато идвах към института… Но, струва ми се, у вас и мъжете, и жените по своему са доволни от живота.

– Лицемерие, Баюн! Наследствено лицемерие! Деара е пълна с мъже, докарали се почти до импотентност, с неудовлетворени и невротизирани жени, които се мъчат да компенсират чрез административни и дворцови интриги, скандира се за пълна промишлена и икономическа независимост от мъжките държави и отново, навсякъде лицемерие!… Днес вие искрено се възхищавахте от ротационния стабилизатор и аз бях щастлива да чуя такава оценка от един пилот, защото наистина сама съм сътворила този прибор; сама съм изработила опитния екземпляр – до последния винт. Но знаете ли в действителност защо и как съществува моята лаборатория?

Разбрал, че от него не се иска отговор, Баюн тактично мълчеше.

– По много интересна причина, стратег Глордах! – със студено ожесточение продължи Наор. – Защото моята майка, госпожа Наор’нд’Раон, трета придворна съветничка на Великата, прецени, че е по-добре капризната ù дъщеря да си играе с научни залъгалки, отколкото да се занимава с политика. И беше достатъчна една хартийка с подписа на Великата, за да се излюпи цяла лаборатория към ДЕМИ.

– Но вие действително имате ум на конструктор, Наор!

– Това за никого няма никакво значение, пилоте! – почти извика Наор и в очите ù се появиха сълзи. – Всички чакат! Чакат да изживея малките лудости на младостта и да заема мястото на майка си в ритуалите на правителствената машина…

– И майка ви ли очаква това, след като ви познава от малка?…

– Най-вече тя, Баюн! Тя никога няма да допусне и никога няма да види в мен онова, което не желае!

Наор преглътна сълзите и с рязък несръчен жест надигна чашата си. Баюн я гледаше слисан. Проклятие, помисли си той, имало душевни бъркотии, не по-малки от моята…

Лицето на Наор бързо възвърна защитното си спокойствие. От избухването ù бяха останали само малки прозрачни кристалчета в ъгълчетата на очите. И в този момент Баюн изведнъж разбра колко е красиво това лице и как би искал да го скрие в дланите си, да изсуши с устни сълзите му… Това ненадейно видение го накара да отклони поглед от очите, които бяха започнали да го поглъщат.

– Наор…

Усещаше, че за пръв път в разговор с жена, която харесва, може да говори точно това, което би искал.

– Не можете да си представите колко близко отношение към света имаме, Наор. Моят Нангар по нищо всъщност не отстъпва – същото обществено лицемерие, само дето начините за прилагането му са различни. Същата олигархия, замаскирана с велики принципи и традиции, а всъщност загрижена само за неизменността. С тази разлика, че нашата върхушка е разнородна и всяка институция дърпа властта към себе си и понякога нишките, които управляват бедните човекоединици, така се оплитат, че… тогава идват войните. Всъщност войната с Кондаф беше провокирана от нас, беше добре дошла и за нашия Фелдстратегиум, и за Концентъра! Знаете ли, за пръв път говоря така за нещата, всичко идва може би от тази… илюзия, че светът може да живее и по-умно. Би могъл!

– Светът? Какво искаме от света, Баюн? Светът съществува такъв, какъвто е, той ни е родил и сега от нас, хората, живеещи в този свят, се иска да живеем по-умно! Би могло, прав сте, но толкова е трудно… Ето, ние двамата с вас дори желаем това, но можем ли да скъсаме хилядите нишки вътре в нас?

Можем ли? Въпросът увисна във въздуха между двамата и Баюн протегна ръка през неговото сребристо трептене, за хване нейната.

– Но между тях има и такива, които не бива да късаме, Наор…

Тя не каза нищо, не се отдръпна, продължи все така замислено и тъжно да го гледа и само малкият ù пръст леко погали ръката му. Тази мимолетна ласка го заля с гореща вълна – цялата нощ с Йохат не бе му дала такова вълнение. Усети се, че сега ще започне да говори глупости, и си заповяда да мълчи.

В това време отзад, от дъното на залата, равномерният шум рязко се усили. Без да пускат ръцете си, двамата се обърнаха. Отначало нищо не стана ясно. После Баюн различи границата на конфликта между две групи съединени маси. Едните крещяха на другите, другите напираха да се бият, някой размахваше пистолет, ръце го отклоняваха, нангарските проклятия се преплитаха с гинвохски лаещи псувни, между които отчетливо звучеше характерен кондафски диалект – всичко това грабна вниманието на будната част от аудиторията, оживи замрелите тостове, някой залагаше за победата на нангарското оръжие, друг – на кондафската дисциплина и ред, и всичко това беше толкова печално и безсмислено, че Баюн се намръщи. Преди година може би и той щеше да скочи в защита на съотечествениците си – групата преситени нангарски туристи, намерили за лесна жертва на своя патриотизъм няколко гинвохски емигранти. Ругаеха ги защо са изменили на Нангар и са се продали на Кондаф. Гинвохите отвръщаха получленоразделно, че свърши вече тристагодишното робство под петата на Нангар и сега ще бъдат редом с кондафските братя, докато мръсните нангарузи се натъпчат обратно в пустинята, от която са се пръкнали!

Баюн се извърна към момичето, прочете в очите му същото горчиво отвращение. Почти едновременно двамата станаха, промъкнаха се през тълпата зяпачи и улицата ги погълна в мъглата си така, както поглъщаше нощните осветители и се превръщаше в редица от сияещи хралупи в тъмното дърво на нощта. Двамата вървяха по дъното на мъглата между сиянията и нямаше нищо извън този облачен коридор с безмерно дебели стени. Вървяха така естествено в пространството, както във времето са вървели безчислени двойки като тях, всяка със своята единственост и всяка като останалите, всяка затворена в себе си и разтворена в безкрайната верига от минали и следващи…

– Тук живея аз. – Гласът на Наор така просто го изтръгна от магията на мъглата, че в първия момент Баюн не осъзна смисъла на думите ù.

После разбра – тя го бе довела до своя дом и нищо в гласа ù не говореше за някакви местни морални задръжки от късния нощен час. Деара…

През просторното антре тя го поведе по широките вити стълби към втория етаж. Минаха край свит на кълбо огромен фил, два пъти по-голям от милия Бу. Гущерът го удостои с едно око и отново задряма. В полумрачния хол, през който трябваше да минат, Баюн не веднага забеляза в ъгъла причудливия абажур, под който госпожа Наор’нд’Раон, третата придворна съветничка на Великата, редеше гадателни знаци върху огромна полирана маса от тъмно дърво.

– Добър вечер, майка ми – равнодушно каза Наор.

Изглежда това беше поздрав. Без да дочака отговор, тя поведе Баюн към вратите в дъното. Госпожа Наор’нд’Раон бавно вдигна масивната си глава със следи от някогашна красота и ги огледа спокойно и преценяващо. Тънкият дамски камул, втъкнат в дясната ù ноздра, иронично потръпна. Стратегът се чувстваше страшно неудобно…

– Мъж по това време? Ти ме радваш, малката ми!

Наор с нищо не показа, че е чула, но в мебелираната тишина на хола думите, произнесени с царствена ирония, дълго висяха във въздуха. Тя отвори пред объркания Баюн вратата на стаята си и едва на прага подхвърли през рамо със същия равнодушен глас:

– Добра нощ, майка ми.

Този път това беше пожелание.

И Баюн разбра, че е попаднал в друг свят. Тук нямаше нищо от претенциозния лукс на хола с ресните, висящи от абажури и пердета, с безчислените покривки върху безчислени мебели. Леглото, работната маса, библиотеката бяха изтеглени от прости и точни линии. Тази преднамерена простота контрастираше със стената над леглото, върху която се простираше огромно… пано?… композиция?… барелеф? Може би всичко това едновременно от сухи полирани клони, огромни океански раковини и живи цветя, поставени – това личеше не веднага – с възможността често да се променят, защото картината, нарисувана с такива странни средства, не беше нещо завършено и застинало в окончателна красота, тя пребиваваше в скрито непрестанно движение, където всеки ден се появява нещо ново, за да се преплете с другите, скрива нещо предишно, за да го направи живо и загадъчно. Някъде в плетеницата от черни блестящи клони проблясваха кристални обеми и Баюн изумен различаваше зад стените им опулените очи на океански риби, за които малките аквариуми с неправилна форма са цели вселени!

– Наор! – почти несъзнателно, усетил близостта ù, той я прегърна. – Конструктор Наор, това е изумително!

– Наистина ли ти харесва? – очите ù искряха с открита радост, ръцете ù галеха раменете му.

– Наор, момиче, всичко при теб ли е така вълшебно? – отговаряше с въпрос Баюн, защото вече нямаше значение получават ли отговор въпросите, или сами са отговори на себе си, нямаха значение вече думите и разбрали това, устните сами се сляха в топлото мълчание под скулптурата от черни полирани клони.

* * *

… отначало имаше много падащи неща, които Баюн, а може би това не беше Баюн, не различаваше в бързината им. После се оказа, че те не падат, а текат хоризонтално, това е паваж, улица и всяко паве… без дух да остане, има лице, едно и също лице – на Демона. Всяко от тях прави някаква своя гримаса, но дали тя се променя, Баюн не може да разбере, защото отминава, отминава и пак отминава, докато излезе на площад, покрит с все същите лица – тук те се усмихват, учудено или радостно, но това вече не е важното. В центъра на площада стои Лан Фартат, но половината от лицето му е разтегната в чертите на Презитега, има нещо от гримасите на Комран, а погледът е на Дилетиле. Хибридният човек прави някакъв непонятен жест, сякаш обгръща нещо или някого. С безкоментарната логика на съня Баюн вижда всичко непоносимо страшно – фигурата престава да се движи и застива с вдигната нагоре длан. Пръстите започват да светят, сиянието пълзи надолу по ръката, достига изменчивата многолика гримаса и рязко се усилва. Схванатият от ужас Баюн не може да извика или да се помръдне, немигащите му очи обхващат все по-разширяващата се светлина, тя достига потъналите досега в сива сянка сгради, но това вече не са сгради, а гъсти джунгли, по клоните висят човекоподобни кетрали. Те леко се полюляват на дългите си ръце, в хипнотизираните изблещени очи има нещо безнадеждно. Светлината става непоносима, това е вече лавина от ослепително сияние и жега, всъщност това е хилядократно забавен взрив и той го е виждал някъде! Виждал е висящите по клоните кетрали, тяхното бавно превръщане в димящи късове месо, които, пронизани от неистовата жега, бавно падат, а по голите изгорели пръчки остават само юмруците им, изведнъж страшно жалки и безпомощни. Телата засипват площада, лицата на Демона, които немигащо гледат с безжалостен поглед, телата закриват все повече от тези очи, в които е отразен сияещият хибриден човек…

Докосванията на ярката сутрин, нахлуваща през прозореца, спасиха Баюн от нощния кошмар. Няколко секунди той не можеше да дойде на себе си в непознатата обстановка. После видя спящата Наор и си спомни всичко. Сега, при трезвата светлина, той виждаше една млада красива жена, която продължаваше да харесва и желае, но това бе придобило някакъв по-друг смисъл… Някъде в света, в близкия свят, съществуваха Комран, Фартат, Дилетиле, някъде в близкото минало време беше съществувала Игис, която също така е била безкрайно нужна, а после… забравена – и от едното, и от другото светът не бе станал по-ясен.

Скочи от леглото и бързо започна да се облича. Когато закопчаваше ризата си, се обърна и срещна погледа на Наор – вече разсънен, замислен, напълно буден.

– Добро утро, любима Наор – усмихна се Баюн и си прехапа езика, но късно.

Това фалшиво, като разстроена струна „любима“, съпроводено с още по-изкуствена усмивка, изведнъж застана между тях. Лицето ù се изопна, между веждите се вряза дълбока бръчка.

– Нещо променило ли се е през нощта, Баюн? – тихо попита тя.

– Какво ще се е променило, мъничката ми! – жизнерадостно отговори Баюн. – Просто дойде денят и трябва да си вършим дневните дела!

Лицето на Наор почервеня рязко, като от плесница. Секунда-две по устните ù се сменяха неизказани думи, после се успокоиха. Тя се протегна предизвикателно, силно се огъна назад, неприкрито се прозя и каза с равен глас:

– Всъщност ти си прав. Нощта свърши.

И изведнъж добави с игриво уважение:

– А ти си талантлив мъж, Баюн. Можеш да смяташ, че една деарка не е разочарована от теб!

Баюн я погледна и не отговори.

А улицата вече е пълна с деарци и туристи – не можеш да прецениш кои са повече – бързащите да хванат сутрешните изпарения на океана? А в устата е кисело, сякаш плискащата се в цялото същество горчилка търси път навън… Но вълната бързо спада, остава да тлее глухо някъде вътре, като че ли прогонена от бодрия шум на улицата, но…

„Без дух да остана, без дух да остана, всичко е глупост, всичко е гадост и хукнах да се спасявам при първата… – не се осмели да я нарече някак – а от какво се спасяваш толкова, фил такъв, и къде се спасяваш! За Демона се постара да забравиш, като че ли успя да се спасиш от лудост, забърка се във всички военни и държавни тайни, нищо не разбра, всички предаде, дори не ги продаде и пак за теб нищо! Сравни Фартат с Комран – видя ли нещо? Фартат с Дилетиле – разбра ли нещо? Съчета Йохат и Игис в една нощ с Наор – почувства ли нещо?

Постигна ли нещо?

Достигна ли нещо?

Само това, че се обвързах с десетки примки и всяка ме дърпа към себе си, като че ли моят врат ù принадлежи! И мога да противопоставя само това усещане – проклето, измамно усещане! – че имам сили да дръпна всички тези примки към себе си, да оставя всички тези Фартати, Комрани, Дилетиле с празни ръце, а аз, всемогъщият, всезнаещ Баюн, да прочета по следите им съдбата и да знам… какво? Как да се боря с тях? Откъде, велика съдба, откъде, кой ще ми каже, без дух да остане, кой ще ме просвети какво да правя и да правя ли нещо?

И най-вече – защо?

А трябва да ходя при Деарския резидент на Огнището. И не само трябва, но и искам да отида, а защо ми е? Защо имам тази нужда да говоря с него? Защо ми е това проклето любопитство, което ме кара все повече да ускорявам крачка? И защо… защо не чувствам Предписанието? Или то вече е станало част от мен и не мога да отлича себе си от него?…“

XI. Психологика

Някъде звънна камбана. Звукът беше плътен, веществен, осезаем, сякаш самата тя влезе в този широк разхвърлян хол… Да, влетя, изпълни тялото с блестящия си звън, напусна стаята, отдалечи се, за да нахлуе отново със следващия удар на сърцето – на кое сърце; неговото или нейното, биещото или звънтящото, живото или металното? Даннннн… даннннн… Високо в небето на невидима ос висеше невидимо махало, на върха му тази камбана, разлюляна от своите удари, отново и отново докосваше гърдите на Баюн и отлиташе обратно в тънките сини облаци… Там откънтя петият удар. Лори-Бин отиде до стенния часовник, поправи стрелките му на пет и издърпа нагоре топуза. Баюн въздъхна. Да можеше да възпроизведе този звук на дира…

– Не мога да чакам два дни, Лори-Бин. Имам билет за „Велдакон“.

Дългата физиономия се извърна към прозореца и предостави на Баюн възможността да я разгледа в профил. Виж ти, значи прословутият Лори-Бин бил гинвох! Ученият Лори-Бин, десетина години завеждал психологическата секция към Нангарската научна Академия, скандално прочут с някакви прокълнати теории, които сегашните учени упорито ругаят, без да цитират, Лори-Бин, изпаднал постепенно в немилост и забрава, докато един ден… какъв ужас! Професор Лори-Бин – изчезнал и, представете си, казват, станал консултант на бандите на Огнището! „Е, да, господа, колкото и да ги храниш, дивият звяр все към гората гледа, а гинвохът – към джоба ти“ – с този неофициален коментар завършва разговорът в научната компания…

– Много жалко, господин Баюн, шефът лично искаше да види емисаря от центъра. Освен ако… може да се върне и тази нощ… ако желаете да го почакате… – явно в ролята на заместник на резидента Лори-Бин се чувстваше твърде неуверен. Докато говореше, той успя два пъти да седне и стане, размахвайки непрекъснато артистичните си ръце, често примигвайки с безцветни клепачи, между които очите му проблясваха с полирана чернота.

– Добре – каза Баюн. – Ще чакам. В краен случай ще оставя пакета на вас.

Той се отпусна на фотьойла. Въпреки умората не му се спеше – беше останало нервното напрежение на деня от препускането по секторите на института, срещите с директори и шефове на лаборатории, копиране на документации, делови (проклятие!) разговори с Наор и отпъждане на мисли за нея, търсене на отговор за много други мисли и в крайна сметка всеки отговор се оказа отново въпрос… и накрая уморителното двучасово пътуване до това градче, където трябваше да го чака резидентът на деарския клон. Но както се оказа, той беше заминал, бил излетял някъде по мътните си неотложни дела – и насаме с този гангстерстващ интелектуалец, който го заместваше, Баюн изведнъж почувства колко е уморен.

Тук, в тази стая с неправилна форма, с разностилни мебели и скъп, но чудовищно мръсен килим, той най-сетне можа да се отпусне, да си възвърне донякъде спокойствието. Съгласи се да чака до сутринта, защото не му се искате да пътува обратно, отново насаме с неприятни, тревожни мисли… А тук беше и знаменитият Лори-Бин и рядката възможност да си поговори с него не биваше да се изпуска.

– Ще се опитам да го изчакам – повтори Баюн. – Имате ли тук нещо за ядене? Прощавайте, не съм вечерял…

– Да, разбира се, разбира се!

Домакинът суетливо изчезна в кухнята. По звуците, които долитаха оттам, можеше да се съди за голямо опустошение сред кухненските сервизи. Скоро Лори-Бин се показа с голям поднос, претоварен със сандвичи, между които стърчаха няколко бутилки, а над тях – лицето на домакина с изражение на висша съсредоточеност и огромно напрежение на мисълта.

Докато вечеряха, започнаха да говорят за онези незначителни неща, които присъстваха в диалог между непознати: времето (много е хубаво, дано да се задържи така), политиката (и как в Нангар не ви омръзна да воювате?), цените (все не падат, без дух да остане!), жените (Лори-Бин изрази желание да сподели нещо по тяхната психология, но стратегът побърза да отклони темата)…

– Впрочем, щом заговорихте за психологията, защо не разкажете нещо повече за нея? Знаете ли, някога се интересувах от тази наука, но тя се оказа много сложна за един офицер…

Баюн говореше истината. Шест или седем години след Прелома беше започнал големият взрив от психологически открития. Научните рубрики на вестниците сипеха обещания за скорошно разгадаване на душевните тайни. Младият пилот-тактик Баюн побърза да се снабди с няколко книги по въпроса. Уви, популярните издания не обясняваха нищо, а научните бяха прекалено научни. Баюн се заплете в „слепоочните области“, „подмоторните зони“, „специализираните точки в кората“ и неизброими подобни словосъчетания. За известно време изгря теорията, че душевните процеси се отразяват в очното дъно. После залезе, скрита в облаци от опровержения и насмешки, както впрочем стана и с много по-сложните следващи теории. Големият взрив беззвучно угасна в пепелта на неизпълнените обещания. Психологията се затвори в научните учреждения и болниците, където по-голямо внимание се отдаваше на психиатрията. Дали някой продължаваше да се занимава с човешката душа, Баюн не знаеше. Но имаше основания да предположи, че в тази област е нагазил седящият срещу него човек с дълга гинвохска физиономия и силно оплешивяло теме. Въпреки недоверието си стратегът напрегнато се вслушваше в нервната му, екзалтирана реч.

Не, категорично отсичаше Лори-Бин, психологията е останала далеч назад по пътя му. Тази нищожна, повърхностна фактология, наивно опитваща се да намери система в безкрайно сложната мозъчна дейност, никога няма да излезе от рамките на своето детинско пелтечене. Единствена нейна заслуга са събраните факти. С помощта на многобройни прибори – психометри, динамоскопи, афектографи – психолозите събраха огромен материал и се удавиха в него. Той, Лори-Бин, някога се бе опитал да излезе на стабилна почва, но никой не благоволи да го последва. Е, какво, толкова по-зле за тях. Той, Лори-Бин, успя да намери необходимата система в този хаос. Това изискваше създаването на нова наука. Е, какво, той я създаде. Тук, в главата му (той енергично се почеса по темето. Жестът напомняше отвинтването на капак) – тук са основите на психологиката, на психологическата логика, с други думи.

– Не знам дали ще ме разберете, Баюн, но ще опитам да ви обясня някои неща…

Лори-Бин се наведе встрани и наполовина хлътна във високия шкаф. Зашумоля хартия, отвътре излитаха облаци прах и сподавени проклятия, между които „без дух да остане“ беше най-малкото. Най-сетне той се измъкна, вкопчен в руло измачкан луксозен картон.

Беше схема на мозъка, начертана почти като географска карта. Сравнението стана още по-уместно, когато Лори-Бин започна да поставя по нея знаменца като по стратегически план.

– Ето така възниква механизмът на речта. Този център тук… на слуха… този център после… после паметта, ето тази област… или на зрението – ето тук, така, после тук, тази област съхранява образите, тази подбира и комбинира…

Баюн бързо изгуби нишката на обясненията. Психологиката далеч не беше толкова логична, но в нея се подреждаха много неща, за които човек обикновено не се замисля. Неочакваните взаимовръзки, които съобщаваше Лори-Бин, изведнъж преобръщаха най-естествените и обикновено неразбираеми душевни движения, обясняваха всичко и разтърсваха със своя безстрастен цинизъм. Според Лори-Бин всички пътища към съзнанието тръгваха от една мътна област, която той наричаше „несъзнание“. Това беше блато с океански мащаби, изпълнено с емоции, асоциации, неясни и непредставими образи, обозначаващи всяко нещо… Поне така го разбра Баюн. В несъзнанието управляват всички инстинкти, наследени от получовека-полуживотно, което някога е слязло от клоните на земята и взело първия камък. Несъзнанието е плътно и неразривно свързано със съзнанието и често властва над душата, определя постъпките, диктува поведението…

Лори-Бин внезапно млъкна. Направи същия жест на почесване, сякаш отвинтваше върха на темето си. Остатъците от косата се завихриха около голото островче. Едва сега Баюн можа да прецени колко странен е всъщност този човек. Кръглите му, абсолютно черни очи или хаотично блуждаеха по ъглите на стаята, или с ненадейна хипнотичност се фокусираха между очите на събеседника, сякаш можеха да надникнат в мозъка му. И в същото време той не се стремеше да надзърне в душата, в същността на събеседника си – Баюн го интересуваше като слушател и само като слушател. Лори-Бин беше едно чудовищно струпване на истини, които нямат като че ли никакво отношение към самия него, безсмислено се тълпят в дългото неудобно тяло и ако за миг са спрели да изтичат от устата, то е защото са се сбили на изхода…

Всъщност, както казахме, продължаваше психологът, несъзнанието не е просто хаотичен океан. Дъното му е изровено от подводни пещери, пълни с наблюдения, знания и знаци. Из него сноват най-разнообразни риби и морски зверове, които умеят да намират всяко необходимо сведение и да го донесат на островчето Съзнание. На това островче е огромната администрация с безкрайно количество чиновници, които раболепно изслушват всяка заповед, всичко, което човекът е пожелал да осмисли. „Слушам, след малко ще имате отношение към въпроса!“ – рапортува чиновникът и бегом се понася към брега, където с отворени уши го чакат рибите и зверовете. Чули заповедта, те се понасят към подмолите и там събират, сравняват, определят, объркват или изясняват чутото. Разбира се, между тях има и твърде несъобразителни, които често пъти довличат съвсем други, ненужни сведения, които, сглобени с верните оценки на други „риби“, създават малко изопачена картина на отношението. Тогава казваме, че някой е субективен и вижда нещата по своему… Искате ли тоно, Баюн?

Стратегът благодари и отпи от парещата зелена течност. Обичаше тоно, а сега имаше и нужда от него – предстоеше цяла нощ чакане и разговори. Отново докосване до най-обтегнатите струни, кънтящи в резонатора на черепната кутия… Думите на Лори-Бин, парещият вкус на тоното, нервното напрежение на безсънието, хаотичната обстановка действаха преобразяващо. Баюн се чувстваше съвсем друг, нямащ нищо общо с днешния и навярно утрешния свой двойник, който се движи в обществото, разговаря с хората, размишлява над ежедневното. Колко нови мисли, велика съдба! Всяка като риба в мътен океан (без дух да остане Лори-Бин с неговите натрапчиви сравнения!)…

Лори-Бин млъкна – по средата на фразата, естествено, – пъхна в ноздрата си камул и започна да търси из шкафовете кибрит. Сянката, хвърлена от ниския лампион, нелепо танцуваше по стените, загубила горния си край някъде под тавана.

Бръмченето на телефона спря хаотичните му мятания. Той грабна слушалката и заговори бързо, гълтайки последните срички и въпреки това достатъчно ясно.

– Да… да, Лори-Бин. Какво има, Крос?

Незапаленият камул подскачаше в такт с думите и чукаше по слушалката. Доколкото Баюн можа да разбере от откъслечните реплики, ставаше дума за някакъв контролицер, който не желае да прекрати някакво свое разследване.

– Да, разбирам! – крещеше Лори-Бин. – Разбирам, но защо бързате? Какво като нямало време? Време винаги има! Защо сте действали на своя глава? Какво изобщо сте направили? Ах, отвлекли сте сина му? Глупак! Не сте го отвлекли вие? Кой тогава? Аха. Предайте му, че той е глупак! И какво смятате да правите, ако смея да запитам? Ще му се обаждате по телефона? Ах, благодаря, без вас нямаше да се сетя, глупак такъв! Питам какво смятате да му кажете!

Той замълча. Слушалката гъгнеше. Върхът на камула описваше застрашителни фигури.

– Ясно, друго не съм очаквал от вас! Не, Крос, никакви такива! Не ме прекъсвайте… Не ме прекъсвай, глупак такъв, а слушай! Никакви заплахи. Особено това – „ще ви смачкам фасона“. Такива изрази забранявам, ясно ли е? Изобщо няма да се обаждате вие! Ще се обади синът му. И ще каже… не ме прекъсвай. Крос! Запиши си какво трябва да му каже. Как ще го накараш, не ме интересува! „Здравей, татко, и така нататък, тук за мен се грижат, дават ми невероятни работи за ядене, живея в къща – не ти е работа… Държат се с мен човешки, разговарят с мен, не могат да разберат защо упорстваш толкова и не приемеш парите, които ти предлагат…“ И тук, Крос, момчето трябва да вметне… Като от случайна мисъл, разбираш ли? Да каже: „Татко, извинявай, ти наистина ли получаваш толкова малка заплата?“. Разбираш ли, Крос, удар по социалното самочувствие! И никакви намеци за физическа разправа! Иначе ще го мобилизираш още повече. Разбери, Крос, щом той е тръгнал срещу нас, значи е изживял страха на насилието. Единствено намекът, че въпреки принципността му заплатата не винаги стига, че синът му е способен да се възхити от тези, които имат повече, че никой в обществото не цени принципите му… Разбра ли, Крос? Наистина ли разбра? Е… хайде… радвам се за теб!

Той хвърли слушалката.

– Ох, тези деарци, тези деарци, Баюн! Активни са, не отричам, не се спират пред нищо, но щом стигнат до обмисляне, вдигат ръце! Това глупаво женовластие ги е отучило да мислят! Преди известно време идват при мен двама – намислили да правят игрален филм, създали собствена студия, искат да използват киното за наша реклама. И ми носят сценария – велика съдба! Благородните герои на Огнището – невинни жертви на чужда несправедливост и честни отмъстители, влюбени девойки – ужас, кошмар! Романтици! Не си дават сметка, че още с първата прожекция ще им закрият студиото! И им заповядах да променят сценария. Имаше там един млад герой, адвокат, който тръгва срещу Огнището – отрицателен, с една дума. Ето, казах им, него ще направите положителен герой, истински борец срещу мрачната сила на Огнището. И когато той красиво и драматично, въпреки могъществото си, загине, само за миг ще покажете нас – жестоките, рационални насилници, които не спират пред нищо в името на целите си и будят отвращение, да, отвращение, но и ужас! Забележете – ужас пред неунищожимата могъща сила, срещу която дори такива прекрасни, обаятелни, силни мъже, какъвто би искал да бъде всеки зрител, не може да направи нищо, освен с трупа си да послужи за алиби на истинските убийци.

Лори-Бин се тръшна в креслото.

– Долавяте ли, Баюн? Такъв съвършен психологически етюд е невероятно трудно да се измисли. Но аз съм гений!

Това бе казано като на шега. Но Баюн разбра – събеседникът му действително се чувства гений.

Това не беше самообяснителният цинизъм на Фартат, еластичната хитрост на Комран, умореният фанатизъм на Дилетиле. Не, зад невротичната несръчност на Лори-Бин лъхаше бясното горене на самовлюбени истини, които само смъртта би могла да угаси. В отношението на Баюн към него беше смесено и отвращението от налудничавата атмосфера на нередовен ум, и уважението към доловимото научно мислене, предлагащо начин за разумно обяснение на света, и чувството, че в него има нещо като Предписанието. „Да, без дух да остана – с изумление си помисли Баюн – този човек като че ли има в себе си Предписание… Въпреки че всичко в него явно си е негово, и все пак…“

– Господин Лори-Бин! – ненадейно за самия себе си прекъсна мълчанието Баюн. – Искам да ви разкажа нещо. Струва ми се, че случаят е във вашата наука.

И прибързано, без да дочака съгласие, сякаш искаше да изпревари своята нерешителност, започна да разказва. Разказът се получи също като тогава, толкова отдавна, в страшната нощ преди „Мълниеносеца“, пред случайния събеседник в бара… Наистина, много се беше променило, заглъхнало, отначало Баюн успяваше да се задържи в рамките на полускептичен, полуравнодушен тон. Можа да представи случая като разказ на свой познат, на който той самият не вярва кой знае колко, но все пак има нещо в него! Но после в разказа се появи Демона, изплуваха спомени за много неща – сините очи, срещнати още в кратките секунди на боя, крилото, разорало пясъка, меките пръсти, изпуснали пистолета – и отново тези страшни сини очи, тежката ръка върху рамото и теснотата на „Таргана“, после…

– Престанете, Баюн – прекъсна го Лори-Бин, – всичко това се е случило с вас, нали? С вас самия.

Баюн се задави, преглътна и почти беззвучно изцеди от гърлото си:

– Да, с мен.

– Продължавайте, моля ви.

Баюн продължи. В очите на психолога се разгаряше все по-див интерес, хипнотичните им скокове ставаха все по-трескави – когато Баюн стигна до Предписанието, тяхното движение вече трудно можеше да се долови.

– После? Какво се случи после, Баюн?

Стратегът се отпусна в креслото.

– После? После нищо. Извинете, всъщност много неща. Животът ми се промени невероятно. Предписанието понякога ме водеше, понякога ме оставяше на спокойствие. Направих кариера във Фелдстратегиума само благодарение на него. Два или три пъти то ме накара да проникна в секретния отдел и да прелистя някакви документи… казвам „да прелистя“, защото всъщност то ги четеше, аз оставах някак встрани. Сигурно ще ви се стори забавно – първия път, за да проникна там, трябваше да съблазня секретарката на моя началник. Всъщност то я съблазни… Известно време след това станах човек от Огнището и тогава, знаете ли, за втори път срещнах Демона. Или ми се стори, че го срещнах, всичко стана много бързо. Нещо ме отвлече за миг и после вече го нямаше. Горе-долу това е всичко.

„Не, разбира се, това далеч не е всичко. Но да му разказвам за другото няма смисъл. За новото разбиране и новите знания, за променените усещания – не, няма смисъл. Всичко това би го разбрал Рел, може би ще го разбере Наор, но не и геният Лори-Бин…“

– А сънища, Баюн-чи? Можете ли много, ама много внимателно да си спомните по-ярки сънища оттогава насам?

Баюн се стъписа. Объркано промърмори, че не си спомня никакви сънища и… само…

– Именно, именно, тези, които само…

Тези, които „само“? Онези смътни съновидения, които се разпадат, когато се мъчиш да ги облечеш в думи, съществуващи само в собствената си логика… Като съня снощи, единствен останал в паметта с всички детайли, с хилядите очи на Демона и отразената в тях статуя на Презитег-Комран-Фартат, с отново преживяната нетърпима, убиваща светлина в ръката му и стената от горящи кетрали… без дух да остана, стига с тая гадост!

Лори-Бин необуздано се изкиска и се отпусна назад върху жално скърцащата облегалка. Очите му прекратиха хипнотичните си скокове, блажено се рееха някъде над главата на Баюн и в ъгълчетата им се таеше покровителствена усмивка.

– Достатъчно, драги ми Баюн-чи! Вие казахте всичко, което ми беше нужно. Сега ще говоря аз! А вие ще слушате. И ще узнавате.

Стратегът кимна. Чувстваше се изтощен и безволев. Дори усещането, че е страшно близко до разгадката на себе си, не можеше да разруши това състояние.

И сякаш видял психическата му беззащитност, Лори-Бин се нахвърли като хищник. Думите бликаха в яростен поток и сякаш съдържанието им придаваше огромно налягане. Те не само проникваха в ушите, те пропиваха тялото, влизаха в непознати химически реакции с кръвта, объркваха мрежите на нервните влакна и караха костите да кънтят под безмилостните им удари.

Още отначало Баюн научи, че всичко това всъщност не се е случвало. Тоест не абсолютно всичко, а срещата с Демона. И затова Баюн е имал огромен късмет да попадне на него, Лори-Бин, който единствен в този прогнил свят може да обясни същността на случилото се, посредством, както вече казахме, създадената от него, Лори-Бин, наука психологика! И така, къде е коренът? В самото начало, Баюн-чи, ти разказа (нали може на „ти“?) какво си преживял един ден преди срещата с Демона. Не почивка с развлечения и не обичаен изпитателен полет. Ти си гледал секретния филм с демонстрация на новото оръжие, за което, както разбра, отдавна имаме информация. Ти видя невероятните опустошения, на които то е способно, видя – ето най-важното! – изгорелите тела на кетралите в поразената зона. Аз мога да ти кажа нещо повече за това оръжие, Баюн-чи, то е най-страшното нещо, измисляно някога в света, то убива дори години след взрива. Ти и твоите колеги сте получили предупреждение да не летите над зоната, нали? Оттук тръгва всичко! Военният в теб, който владее съзнанието ти, който е изграден от обществото и вярно му служи, счита всеки страх пред смъртта за срамен, мъжествено стиска зъби и си мисли: „Щом мръсните кондафари заслужават, и това ще им е малко!“. Но другият Баюн, животното Баюн, организмът Баюн вижда нещо съвсем друго. По телата на изгорелите кетрали той чете знаците на пълно биологично разрушение, различно от всички познати досега, нещо принципно ново. Той, скритият в безбрежните води на несъзнанието Баюн, сравнява себе си с тези трупове, вижда себе си в тези трупове! Разтърсен от див ужас пред смъртта, той се мъчи да сподели състоянието си с главния Баюн, който управлява действията и командва тялото. Но несъзнанието няма право на глас. То може да говори единствено чрез предчувствия, смътни усещания, намеци, настроения. Обаче храбрият, силен офицерски характер не обръща внимание на предчувствия, не вярва на намеци. И тогава несъзнанието пуска в ход най-силното, последно средство, което аз наричам Фантомен враг. Твоят Демон! Той се вклинява в живота на съзнателния Баюн, круши представите му за правилно и неправилно, извършва с тялото му непонятни действия…

– А способностите, невероятните способности, които ползвах, Лори-Бин?

– Какво знаем ние за своите способности, Баюн-чи? – с горчив и нервен смях отвърна психологикът. – В нашето несъзнание има огромни складове със знания, дочути и доловени от ухо, едва видяни от периферното зрение, които биха могли да сглобят вярната представа за всяка една ситуация, да намерят най-сполучливото поведение за излизане с изгода от нея. Ние не познаваме това, защото сме жалки и несъвършени, сковават ни хиляди догми на обществен морал, които ни карат да правим това или да не правим онова, да вършим онези грешки, с които обществото ще ни понесе и приеме като нормални в своята безпомощност единици…

Баюн усещаше как кръвта бие в гърлото.

– Всичко, Баюн-чи, на което си бил способен през този период, винаги е съществувало в теб, но само това дълбоко разтърсване на несъзнанието го е направило действащо. Наистина доста странно е било това твое несъзнание, щом от всички гледали филма единствен ти си реагирал по този начин. Дотук е моята наука, Баюн-чи. Да не забравяме, че тя току-що се създава, нали?

* * *

Още преди да влезе в сградата на въздушната гара, Баюн разбра, че нещо не е в ред. Над ниското кръгло здание, където през тези два дни беше висяло огромното тяло на „Велдакон“, сега нямаше нищо. Сградата, миниатюрна в сравнение с дирижабъла, сега изглеждаше странно уголемена. В първия момент той помисли, че е попаднал на друго място… Не, разбира се, това беше площадът, зданието на гарата, зад което се виждат пистите за самолети и огромният елинг за дирижабли… Стоп! Покривът на елинга е затворен! Значи „Велдакон“ не е отлетял преждевременно, а е прибран вътре. Защо?

Изпълнен с неприятни предчувствия, между които едно от първите беше, че Деара е влязла във войната и се очаква въздушно нападение, Баюн почти изтича до информационното гише.

– Съжаляваме, господин Глордах, но днешният полет се отменя – мъжът зад гишето говореше с искрено съчувствие. – Очаква се страшна буря, всеки момент ще започне и… не знам какво да ви кажа, тук бурите продължават по няколко дни. Затова „Велдакон“ е прибран, иначе… представяте ли си, ако това огромно нещо се откъсне от мачтата и налети на сградите отвън? Преди шест години имаше такъв случай, само че последствията…

– Благодаря за информацията – отчаяно го прекъсна Баюн, рязко се обърна и тръгна към някаква стълба, без да се интересува накъде води.

Излезе на плоския покрив на гарата. Там имаше ресторант, който като връх на всичко сега беше затворен. Баюн нервно обикаляше между празните маси. Рязко налитащите пориви на вятъра рошеха косата му и развяваха полите на лекото палто. Светлината помръкна. Чудовищен, черен, смазващ погледа облак поглъщаше небето. И изведнъж плисна дъжд. Вятърът беше също топъл, неговият плътен напор предизвикваше дори удоволствие. Дрехите почти мигновено подгизнаха, но Баюн не почувства студ – дори и в такова време Деара не познаваше студа.

Той беше забравил природата. Беше забравил каква може да бъде тя – такава могъща, весела, приятелска. Подложи лице на дъждовните струи, разкопча палтото си, което веднага като старинен плащ се развя зад гърба му, и се наведе през парапета. Във вдлъбнатините на бетона долу имаше цели езерца с набраздена от капките и вятъра повърхност. В тях кипеше отразен мракът и редките сини мълнии. В кратък миг слънцето успя да разкъса облака, погледна Баюн право в очите и всичко заблестя от тази мигновена светлина. Баюн се засмя и започна да лови дъжда с уста. Капките бяха пъргави и безвкусни.

Изведнъж малките светкавици като че ли изчезнаха.

После огромна лилава пукнатина свърза двата най-тъмни облака. Сякаш за момент някой невидимо дръпна встрани двете половини на небето и веднага с чудовищен тътен отново захлопна пролуката. И Баюн престана да се наслаждава на бурята. Светкавицата, облакът му бяха познати. Споменът за тях водеше назад, към дълбоката древност на пустинята Нангаруза, пустинята на демоните, пустинята на Демона!

Мътната вълна на мислите, възпирани досега, се блъсна в бента на челото, възвърна напрежението на премълчаните въпроси и го понесе надолу по стълбата (както тогава, след взрива на „Мълниеносеца“!), обратно в канцеларията, където телефонистката подскочи от внезапното му нахлуване.

– Какво ще обичате, господине?… С Нангар? По подводния кабел?… Да, по гражданска тарифа… Ах, вие сте с правителствена командировка? Трябваше веднага да кажете, можете да говорите по спешната линия… С кого? Командора на въздушната гара… Вечинт? Трета кабина, заповядайте, моля. Сега ще опитам да взема връзка…

– Ало, Халбун, ти ли си? Баюн ти се обажда, не се учудвай и не питай нищо… спомни си, когато служехме в Нангаруза… много е важно. Та тогава ни прожектираха един филм, помниш ли? Много важен филм, специално за нас и после забраниха полетите над квадрат 165… спомни ли си? Кажи ми сега, ама внимателно си спомни, как мина полетът на другия ден? Моят полет, разбира се! Така… не е имало полет, казваш… нервна криза, така ли? Да, представи си, не си спомням! Два дни съм бълнувал? Благодаря ти, Халбун-чи, много ти благодаря! Извинявай, сега не мога да ти обясня нищо, после, когато се видим… Всичко хубаво, Халбун-чи! Не, не съм полудял… и нямам намерение! Как мислиш, колко ще продължи тая буря? Аха. Е, тогава до скоро виждане!

Когато излезе на бетонната писта, бурята беше в разгара си. Стратегът имаше чувството, че тялото му с усилие разгръща плътната водна завеса, промъква се през нея, както се промъква мисълта му през гъстата маса на чувствата. Някъде високо в сивия купол воюваха облаците – плътни и безформени, без Демони и „Таргани“, всичко е било въображение, всичко е било болезнена реакция на ужасеното несъзнание, светът отново можеше да бъде прост и ясен както преди…

Както преди? Едва ли!

В него вече съществуваха Фартат, Комран, Дилетиле, Лори-Бин, съществуваше мъдрата тъга на Рел Ваус, звънтящите струни на дира, стиховете на Зун Себенера, красивата, грациозната сила на Наор… без дух да остана, изстена Баюн…

… Наор!

* * *

Наор бавно вървеше покрай витрините и отражението ù бавно се плъзгаше по вертикалните им езера – стройно, отчуждено от декоративния блясък на стъклата. Лицето ù, също така чуждо на всичко наоколо, потопено дълбоко в себе си… Баюн усещаше пулса на кръвта в краката си, сраснали се с тротоара, и разбираше, че ако не направи нещо в този момент, тя просто ще мине край него и няма да го забележи. Всички обмисляни по време на чакането думи някъде изчезнаха и нищо не можеше да ги възвърне. Стопи се спасителното остроумие, елегантната небрежна импровизация, която бе зачеркнала горчивината от вчерашната раздяла. А трябваше да я накара да почувства колко друга е за него тази среща сега, колко нов е той самият сега, колко други са очите, с които гледа света…

– Наор!

Той едва успя да изстиска от гърлото си името ù. Тя спря, сякаш с цяло тяло се бе ударила в невидима стена. Отначало очите го прободоха със защитна студенина, после – с болка и учудване.

– Баюн? Нали вече трябваше да сте в полет?

– Ще има буря… – изговори Баюн нищо незначещите думи, без да откъсва погледа си от нейния. Не знаеше какво може да каже с очи, но разбираше, че сега думите са най-малко удачни.

Тя разбра. Разбра! Напрегнато се усмихна. И мълчаливо му протегна ръка. Баюн я пое внимателно, още не вярваше в реалността на прошката, но познатата лека ласка, погалването на малкия пръст, го убеди…

После имаше едно хаотично кръстосване по свечеряващата се Фидеара, топлият вятър бързо изсуши дрехите му и нищо не пречеше да вървят по-близо един до друг… съвсем близо… После имаше две малки ресторантчета и две чаши тоно, и няколко квартални градинки, всяка от които крие едно късче от нежността, и километри улици, като че ли без посока, но всяка водеща точно там, където ще се влее в другата, и всичко това не е случайно, всичко това е изпълнено с някакъв вътрешен смисъл…

После отново домът на Наор (за щастие, майката този път отсъстваше) и стаята на Наор, където всичко напомняше за онази нощ, където Баюн най-сетне можа да си поеме дъх.

… Държеше лицето ù в дланите си и се любуваше на нежното му сияние на фона на стенната композиция. После го притегли към себе си, очите ù бяха на равнището на устните му и той ги целуна едно след друго, бавно, внимателно, сякаш се боеше да не пропусне някое…

– Наор’нд’Наор! – В аквариумната тишина на стаята думите прозвучаха странно тихо и тържествено. – По всичко изглежда, че нангарският пилот Баюн Глордах безнадеждно се е влюбил във вас.

– Боя се, че и с мен става същото, стратег Баюн – полусериозно-полушеговито каза тя. И добави: – Усещам в теб движението, което толкова липсва в нашия свят, загрижен само за спокойствието си.

Неестествените за една жена думи, произнесени от нея, бяха ясни и прости, защото това беше Наор… Баюн изведнъж помисли, че за пръв път обича не обвързващата уютност на Игис или хищната ненаситност на Йохат, а истинската, невероятната Наор, в еднаква степен и жена, и ум. И че това, което го кара все по-силно да притиска към себе си гъвкавото тяло, идва както от вълнението на ръцете, усетили нежната красота на кожата, така и от трепета на ума, разбрал до какво богатство се е докоснал. Той зарови пръсти в косата ù, пръстите му се съединиха отзад, дланите легнаха върху шията, където някаква жилка доверчиво трептеше, сякаш под ударите на далечна камбана. Наор притисна чело до гърдите му. Баюн погледна към тъмния прозорец, където светлината на Зун затъмняваше блясъка на Първоцветето, Триглавата птица, Великия северен кръг и още много други съзвездия, които той не помнеше. Погледът му се отклони. Плъзна се безцелно по стените и спря, срещнал своето отражение. В огледалото стояха техните фигури, лишени от детайли, способни да придобият такива черти, каквито човек пожелае. Лунната светлина потъмня, прорязана от последните облаци на бурята. Закъсняла светкавица освети отражението и в мигновения му заслепяващ блясък Баюн видя себе си.

От огледалото го гледаше висок, жилест старец, в лицето му сред плетеницата от бръчки се губеха чертите на сегашния Баюн. Застиналата в прозореца мълния осветяваше очите, в които хиляди събития прозираха през разширените зеници, и всяко от тях беше част от живота, в който нищо не е минало напразно. Извърнал глава, старецът гледаше към Баюн, а до гърдите му беше притиснала лице жена с прошарени от тъмни ивици коси.

После мълнията угасна, времето тръгна отново, Баюн се засмя и притисна устни към гладката, съвсем детска кожа на лицето ù, на това изумително, това единствено лице, в което всяка черта е съвсем обикновена, но всички заедно се съчетават в такава неповторима композиция, както са неповторими очертанията на тропическите съзвездия…

XII. Зун Себенера

„Велдакон“ безшумно пронизваше облаците и нищо в млечното сияние на прозореца не издаваше бързия му бяг. Уморен от тази белота, Баюн дръпна завеската и седна на леглото. Всичко, свързано с Деара и с Наор, бе останало назад – двата дни и двете нощи в ненаситната надпревара на радостно взаимно откриване, странното объркано изпращане, колкото очаквано, толкова и неподготвено, летящият през целия град таксовоз, едва успял да догони последните няколко секунди преди отлитането… Всичко остана назад, но не отмина безследно.

Пръстите инстинктивно се плъзнаха по струните на дира в неуверено търсене на истината – и разочаровано замряха. Нито един звук не беше нужният. Акордите кънтяха звучни, красиви, но… познати. Нито един не вървеше с мислите, не съживяваше късче от преживяния свят.

„Без дух да остана, що за човек съм аз?

Пилот, който кой знае откога не е летял?

Шпионин, който нищо не узнава?

Стратег, който нищо не решава?

Или просто луд с раздвоение и двете личности в когото не могат да се изтръгнат от нормалността си? Глупости, Баюн-чи, глупости! Приличен психопат дори не може да стане от теб, изпусна такъв шанс като Предписанието, Демона, колко струваше само Демона, а, Баюн-чи? И ето, сега си свободен, а не знаеш какво да правиш със свободата си. Щом Демона не е съществувал, губи смисъл желанието да го откриеш и да му поискаш сметка… Какво желаеш сега, Баюн-чи? Несъмнено, да оправиш света, въпреки че не си наясно в каква посока е изкривен този свят и колко точно… Стоп, Баюн-чи! Този въпрос не е на шега. Трябва да се започне от този край на света, в който се ориентираме най-добре. Нангар!“

Той се повъртя из каютата – просто така, безцелно, за да не се поддава на ленивата наслада на лежането. Направи няколко бързи упражнения, после тръгна към салона – беше време за филма.

А после имаше едно бързо напускане на салона, навеждане под прожекционния лъч и тихи извинения към краката, които бе настъпил в тъмното. Защото след тежките каменни титри на „Киноепоха“ върху екрана забушуваха пламъци, които се оплетоха в заглавието „Огнени пилоти“. Екипажът на дирижабъла не се беше погрижил за разнообразие в програмата…

В засенчения ъгъл на фоайето седеше някакъв човек. Да беше Рел Ваус… Без да се обръща към седящия – не искаше една непозната физиономия да засили раздразнението му, – Баюн се отправи към стълбата. И спря. Един много познат глас го прикова пред вратата.

– Все пак полезно е човек да се познава с екипажа!

Баюн рязко се обърна и погледът му отскочи от усмивката на Ваус към очите…

– Защо? – глупаво попита вместо поздрав.

– Защото може предварително да научи кой филм дават и навреме да напусне залата. Като мен!

Писателят стана и с две огромни крачки се приближи към Баюн.

– Радвам се да те видя отново! – възкликна той и стисна ръцете му. – Наистина, не можеш да си представиш колко се радвам!

– Почакай, Рел! – неусетно Баюн също премина на „ти“. – Как така си в същия рейс?

– А какво странно има? – Ваус го поведе към креслата. – Бях дошъл само за два дни, оставих книгата си в издателството и щях да се върна, но бурята ме задържа. Теб също, нали? Затова не бях много огорчен от прекъсването на разговора ни тогава. Знаех, че ще го завършим през обратния рейс!

– Ще го продължим, Рел – усмихна се Баюн, сядайки в съседното кресло. – Не ми се иска да приключи заедно с полета.

Писателят го гледаше с весел интерес.

– Баюн, ти си военен, нали? Не ме гледай така учудено, походката те издава. Жестовете също. Имаш поведението на висш офицер…

– Велика съдба! Рел, ти имаш способности на следовател!

– Нали? Освен това в посолството ми казаха кой си…

Двамата се разсмяха и дълго не можаха да се успокоят. Никога от детството досега Баюн не бе имал до себе си човек, с когото да се смеят така свободно. В Рел имаше нещо от неговия съученик… музиканта… „Велика съдба, та аз не помня името му! – мислено извика Баюн. – Музиката помня, да, а името му?“ Името беше забравил… Или не! То беше останало като музикална фраза, кратка мелодия, неизменно свързана с бледото момчешко лице… Не, лицето на Рел не приличаше на него. Но очите, очите бяха същите…

– За какво се замисли, Баюн?

– Напоследък непрекъснато ми се налага да се замислям, Рел. За един военен, както знаете, това не е много привично, но не е и особено вредно – възвърна усмивката си Баюн.

– О, не си прав, не си прав, Баюн! – лукаво вдигна пръст Ваус. – Всяка нова мисъл съкращава живота с един час, както твърди в едно интервю нашият шампион по спортно ходене!

И продължи замислено:

– И ако е прав, ако пресметна мислите и часовете, аз вече живея трети живот, Баюн.

Баюн не знаеше какво да отговори, а и усещаше, че старият мъж е готов да каже още нещо, искаше му се да чуе още нещо от него. Но Рел Ваус не казваше нищо. Отпуснат спокойно в креслото, той надничаше в някаква своя, навярно добра мисъл, защото добродушно се усмихваше.

– Можеш ли да ми отговориш на един въпрос, Рел? – наруши мълчанието пилотът.

– Ако не е много извисен…

– Не е, въпреки че се отнася до извисен човек.

– За Презитега ли ще ме питаш?

– Него нямам щастието да познавам лично, Рел, но с твоя фронтови приятел Лан Фартат имах доста подробни разговори…

– И той те запозна с теорията за малките неща, нали?

– Да. И оттогава непрекъснато си задавам въпроса – не е ли моята съпротива от това, че просто съм още млад и не съм попаднал под онези удари, които карат човек да мисли като Фартат. Но сега виждам теб, толкова различен от своето поколение…

Баюн замълча, беше му неудобно да говори за Ваус по такъв начин. Писателят го гледаше и погледът му ставаше едновременно тъжен и весел.

– Ние, човеците, Баюн, един дух знае защо, може би защото се кичим с разум, непрекъснато се стремим да се обзаведем с едно нещо, наречено Истина. Непременно с главна буква! И една е тази Истина, която употребяваме в бита си, друга е тази, за чието съществуване непрекъснато подозираме и това подозрение е дълбоко в нас – ако бях вярващ, щях да кажа, че това е Единната същност. На младини всички сме убедени, че тя съществува, за да я търсим и с нея да творим велики дела, които ще смъкнат от света маските на неговото уродство и той ще прекрачи на новото си стъпало. После идват истините на организма – нашия прекрасен, до този момент здрав и безотказен организъм, който все по-настойчиво желае да се храни, да се лекува, да се размножава – и всичко това в максимално добри условия. С най-вкусните храни, с най-ефективните лекарства, с най-красивите жени! И забележи, Баюн, за достигане на целта си той разполага с най-съвършените средства! Всички болки, емоции и страсти, съобщени с гласа на свещените чувства, звучат безпрекословно. И човек приема тази истина. На малките неща. Продължава я и в големите и всичко като че ли е наред. Но някъде отдолу е останало подозрението, Баюн – дълбоко подозрение, че онази, другата Истина, все пак съществува, сияе на съседен, безнадеждно висок връх и което е най-страшното, има хора, които се стремят към нея. Към Нея! Това е трагедията на нашия Фартат, пилоте. Аеродинамичният Фартат, който разбира от поезия, събира картини на велики майстори и – с особена страст – колекционира в подземията на Контролицията всички, които не са забравили за другата Истина. Защото помни как сам някога е вярвал в нея. Защото всеки от тях, докато съществува, ще бъде за него непрекъснато обвинение, доказателство за най-страшното предателство, което човек може да извърши към себе си!

Пръстите на Ваус напрегнато потръпваха върху коляното.

– И все пак това е трагедия, Рел – със сдавен глас произнесе Баюн.

– Страшна трагедия, Баюн. Безмерна! Изплашен вожд на изплашено племе – ето какво е Фартат. Презитегът е достатъчно повърхностен, за да се самозалъгва и да си вярва, той е непрекъснато зает да пази трона си от претенденти. А Фартат знае, че неговото място е несменяемо, властта му е абсолютна, но – над кого? Над тези, които сам презира, хилядите средни граждани, които се нуждаят от неговия контрол, за да се опазят от себе си, от онова тревожно видение за нея, което да им осигури спокойно хранене и размножаване. Чиято мечта е да постигнат възможността да се самоубиват чрез преяждане, за да могат да заглушат нейния глас.

Баюн стана и с широки крачки започна да кръстосва салона. Спря. Сложи ръце на стената и опря чело в студеното стъкло на илюминатора. На места облачната пелена изтъняваше и през нея прозираше синевата на Пант.

– А ние, Рел? – попита стратегът, без да се обръща. Дъхът на думите му покри стъклото с мъглива влага. – Откъде сме се взели, а? Хайде, за мен съществува някакво обяснение. Дълго бях под властта на странно психическо заболяване и то промени целия ми живот. Но ти… Или тези, които Фартат „колекционира“… Как се появяват такива като тях? Като нас…

Най-сетне се обърна. По лицето на Ваус пробягваха неуловими движения, сякаш мислите се мятаха непосредствено в лицевите мускули. Изведнъж писателят се засмя.

– Неочакван въпрос… Никога не ми е идвал… по този начин. Знаеш ли, Баюн, винаги беше много трудно. Когато бях дете, беше много трудно да запазя себе си. Едносъщното училище, Храмовият университет… После дойде Преломът. Стана много трудно да се живее. Това беше истинска война, пред очите ми убиваха хора, сред тях – и моите близки. А трябваше да вярвам в победата, да пиша репортажи, изпълнени с тази вяра, и това беше ужасно трудно. После дълго време беше лесно. Пишех „Огнени пилоти“, „Осма застава“, „Цветя над руините“. Но ставаше все по-трудно да пиша. Да вярвам в това, което пиша. Нангар се променяше, но не така, както мечтаехме някога. Сега разбирам наивността на тези мечти, разбирам колко неща са могли да бъдат предсказани още тогава, ако можехме да виждаме със сегашните си очи. Има няколко души, с които не съм се разделял и, надявам се, няма да се разделя. Това, което казах за себе си, важи за всеки от тях. Има и други, с които не съм толкова близък, но дълбоко ги уважавам. С всички тях искам да те запозная, Баюн. Повечето са известни като мен. И почти всички са забравени. Като мен.

– Мислиш, че си забравен?

– Но разбира се, Баюн-чи! Когато кажат „Рел Ваус“, почти всеки ще възкликне с възхищение: „Ами да, „Огнени пилоти“, „Буранският мост“ и т.н. За мен това е забрава, Баюн. Забрава! Но за какво говорех? А, да! На всеки от моите приятели му е било също толкова трудно, дори още повече. Да запазиш себе си… И това, че сме станали такива, изглежда толкова естествено, че на никой не му идва наум този естествен въпрос: откъде сме се взели? Сигурно има сила, която ни е създала такива…

– За съдбата ли говориш? – с недоумение попита Баюн.

– Не, разбира се. Съдбата, глупости! Великата разумна съдба, която се разпорежда в малкия ти живот… Няма такава съдба! Нима една разумна сила би допуснала толкова нелепости, толкова гадости в нас и извън нас? Не, Баюн, говоря за историята…

– Това не значи ли, че я надаряваш с разум?

– Баюн, ако излезеш през прозореца, трябва ли ръката на съдбата да те дръпне надолу, или е достатъчен законът за притеглянето, за да се пребиеш? И тези закони се различават от физическите само по две неща – първо, че се отнасят до човешките общества, и второ, че никой не ги изследва. Никой! Да речем, по времето на Едносъщните това би било невъзможно. Преди пет години аз можех да се успокоявам, че още не е дошло времето за това. Но все по-ясно виждам, че е дошло. Дошло е, Баюн, и отминава неизменно! Знам какво ще ме попиташ – защо не ги изследвам аз. Изследвам ги, Баюн, и тези, за които ти споменах, също се мъчат над тях. Но ние сме писатели, журналисти, музиканти… А трябват учени. И съвсем нова наука. Ние правим това, което е по силите ни, понякога и извън тях. Издаваме книгите си със собствени средства, наемаме на свои разноски театри и актьорски трупи, изложбени салони… И все повече разбираме, че не стига. Има неща, които се крият от нашия поглед, изплъзват се от мрежата на литературното слово.

Шум прекъсна думите му. Филмът беше свършил, пътниците запълниха фоайето, във въздуха се понесе камулов дим. Баюн покани писателя в каютата си, Ваус не възрази. Вратата отряза шумовете – изолацията беше прилична. Рел Ваус огледа каютата и погледът му спря върху захвърления на леглото дир.

– Ти свириш на дир? Все повече ме изумяваш, стратег! Няма да мръдна оттук, докато не ми изсвириш нещо. Знаеш ли някоя пиеса на Лантар?

Баюн се смути:

– Всъщност аз почти нищо не знам, Рел… Мога, разбираш ли, да свиря само собствени измислици…

– О! – Ваус решително се тръшна на единствения стол. – Аз слушам! Никакви увъртания, млади приятелю! Дори Фирнал не смее да ми противоречи и сяда зад клавишите веднага, щом поискам!

Баюн си представи как великият Фирнал седи мирно зад клавикорда си, и неволно се усмихна. Взе дира. Струните, покорно пружиниращи под пръстите, сами подсказаха първия акорд, след него – втория, и потече бавна, напрегната мелодия…

Вкаменените птици не пеят,

не познават лудешките пориви

и тъгата на вечните пътища.

Вкаменените птици не знаят

за тревите, надничащи в слънцето,

и тревожния вкус на дъгата.

Вкаменените птици не могат

да усещат живия вятър

в живия клин на телата си.

Вкаменените птици не искат

да живеят в сънувани полети,

вечно някъде да се завръщат…

А вкаменените хора?…

След завършването на песента Ваус седя няколко минути неподвижно, после стана, решително погледна Баюн в очите и стисна рамото му.

– Стой тук, аз сега ще се върна – и с бързи крачки напусна каютата.

В главата още отшумяваше угасналата мелодия.

Сякаш още лежеше върху рамото силната широка длан на писателя – това усещане го зареждаше със спокойствие. Не, не беше станал по-ясен светът, но по-истински? Да! Някакво разсеяно състояние го бе обхванало, мислите заедно с погледа се плъзгаха по предметите и всеки взрив от спомени… като този издължен, изящен като женска ръка облак зад илюминатора…

Наор, моят светъл облак в нощта, в онази нощ на объркания ми задъхан разказ за пустинята, за Демона и неговото Предписание, за страданието, за подсъзнанието, Наор, която на всичко отговори с един въпрос: „Какво мога да направя за теб, Юни?“, и аз не можах да ù отговоря с думите на ежедневието, защото би звучало като жажда за притежание…

Почти слепешком Баюн напипа позициите върху грифа и тихо, почти наум, запя:

„По ръцете, изгубили своята посока,

се простираше утрото.

По ръцете, замрели в раздяла,

се чертаеха срещите.

Ръцете, омекнали в кратката нежност,

раждаха вечното…“

Дръжката на вратата рязко подскочи и в каютата нахлу Ваус – все така решителен и умислен.

– Ето – каза той и подаде на Баюн тънка папка. – Сега, млади приятелю, си свидетел на това как великият Ваус нарушава своя велик принцип никога да не показва незавършени и нередактирани ръкописи. Фрагмент от ненаписания ми исторически роман за древния поет Зун Себенера, автора на „Врати на съня“ и „Песен за Корпал“. Чети, докато не съм се отказал! Довечера ще дойда да си го взема.

Всичко това Рел го изсипа на скоропоговорка и с бърза усмивка отново изчезна зад вратата… Баюн унесено го изпрати с поглед, остави дира до масичката и разгърна папката. Вътре имаше няколко машинописни страници, изпъстрени с корекции от молив. Без заглавие.

„Прах и жега. Свят от прах и жега. Вятърът набива праха в очите, в ушите, във всяка гънка на ризницата. И ти, и конят ти, и мечът ти, изгубил черния си блясък – всичко става жълто-сиво. Прахът попива ударите на копита и цялата конница е като армия от зли духове, тръгнали на бой срещу безсмъртните от сините дворци. «Напред, воини!» – крещи предводителят. «Напред!» – крещят стотниците. «Напред!» – всички подхващат яростния вик. Никой вече не забелязва жълто-сивия прах, който скърца между зъбите, нажежените ризници, тежестта на меча в отмалялата ръка… «Напред, воини, напред, напред!» – пронизва слуха и измива всичко освен яростта, спазъма на пръстите върху дръжката на меча и онова, което наричат «жажда за кръв». А може би и за смърт, кой знае. Смърт – за императора, смърт – за империята, смърт – за да не сееш смърт.

Ето селото! Изхвърча поредният завой, мярка се между скалите, а после се носи срещу тебе. Виж, хора изскачат от сламените колиби… не, не хора, а врагове, които нямат качествата на нас, избраните. Ние трябва да им посочим тяхното място, те ще станат тор за плодородните земи, отредени от безсмъртните за нас… «Бий!» – крещи стотникът и хвърля факел в една колиба. Бий, нека огънят погълне всичко, нека съскащите мечове разсичат писъците на обречените.

Моят кон, опитен боен кон, с рев навежда глава, промушва бягащия срещу мен гол човек – не, не човек! враг! – вдига го и го хвърля в канавката. Отличен кон, само десетниците имат коне с раздвоени рога, а аз вече съм десетник, сам предводителят окачи върху ризницата ми белите отличия… «Бий!» – крещи стотникът и аз замахвам със затворени очи, мечът с пращене се врязва в нещо меко… «Бий!» Поглеждам назад и с ъгъла на окото си виждам за миг лежащото окървавено тяло, мъртва парцалена кукла…

Така беше, трудно ти е да ме слушаш, нали? Лицето ти е каменно, но очите те издават. Така беше. Всички убиваха, аз също. Дали ми беше лесно? Вече не помня. Първият път мина някак незабелязано. Вторият… осъдени на смърт. Предпочитам да забравя. А след третия път си казах: «Виж как твоят кон убива, и стани като него. Стани кон, щом никой не се интересува дали си човек. Стани кон и забравяй, че си убивал. Мисли за яслата, която те чака пълна, за младата робиня, която ще се погрижи за теб, за другите коне, които можеш да проиграеш на клечки. Стани кон.» И станах убиец. След всеки бой, след всяко учение ръката ми ставаше по-силна и точна, очите – по-зорки, яростта – по-заслепяваща.

Не ме гледай така. Не знам как е у вас, но у нас нищо не унижава болния толкова, колкото съчувствието към него. Знам, че виждаш по-далеч от мен и по-дълбоко в мен. Навярно си прав, това е болест, наистина съм бил болен тогава. Сега не мога да кажа. Болестите в душата се осъзнават, когато вече са отминали, или… когато вече е късно. Тогава чувствах само страха от нещо неотвратимо, за което не знаех къде е, какво е, в мен ли е или извън мен… През деня в боя аз, поетът Зун Себенера, нямах равни на себе си. А нощем аз, воинът-убиец Зун Себенера, се изправях пред съда на убитите. И бях беззащитен.

Те идваха безлики и безбройни. Сядаха около мен и говореха с безцветни гласове, слети в неразбираеми съзвучия. Оплитаха ме в ужас и ме потапяха в кошмари, където от блатото на моето зрение изплуваха удавените образи. Сутрин се събуждах бодър, готов на всичко, а вечер кошмарите се повтаряха и дори жрецът не можа да ми помогне. Когато опъваш тетивата на лъка безкрайно, тя се чупи. И в мен нещо се изпъваше, препъваше, наближаваше… Научих се да убивам със затворени очи. Не помогна. Не можеш да изхвърлиш спомените, да заключиш палатката пред безликите убити. Не можеш.

Онази вечер беше моят празник. Луните Зун и Себенера, чиито имена нося, се срещнаха в небето. Значи бях именник и сам императорът ме покани в своята палатка, за да изпием с него по чаша от питието на безсмъртните.

Вечерта в тези краища настъпва бързо, за минути. Но минава време, докато луните се срещнат в небето. Вървях между дърветата на превзетия оазис. Тази вечер беше различна от другите. Нямаше ги безликите сенки. Нямаше я болката от спомените, нямаше ги самите спомени, беше щастие и спокойствие, чист въздух и лек полъх, шумолене на листа и звънтяща песен на нощно гущерче. В мен се надигаше непозната вълна и аз разбрах, че нещо ще стане, когато тя достигне върха си. Но луните вече бяха високо и аз се върнах в лагера. Вървях между палатките и се заслушвах в себе си, само в себе си. Вълната се надигаше, оставаше ù още малко, съвсем малко, затова спрях пред шатрата на императора, очаквайки края. Часовите взеха мечовете си «за почест», а аз все стоях, защото моята вълна вече се покриваше с пяна, оставаше ù още малко, съвсем малко… и изведнъж тетивата в гърдите ми се скъса със звън на пречупен меч. Въздъхнах и влязох в шатрата. Внимателно поех чашата от ръката на императора и я плиснах в лицето му. Той отстъпи назад, избърса се и студено попита:

– Защо, десетник Зун Себенера?

– Ти си нищожество – казах аз. – Стар кон със затъпени рога, който дори не смее да се доближи до младата си кобила. Със смъртта на невинните рисуваш своето величие, а те презират дори и конярите. Влизаш в чуждите столици, когато вече са превзети, и поставяш там свои статуи. А кой ще издигне статуи на мъртвото в нас?

– Седни, Зун Себенера.

Продължавах да стърча. Той седна и ме погледна с прозрачните си очи.

– Толкова ли искаш да те убия?

– Може би предпочиташ обратното?

– Седни, Зун Себенера.

Мълчах прав.

– Седни! – изкрещя той. – Вежливият гост уважава молбата на стопанина.

Аз седнах.

– Добре, светозарни. Уважавам молбата ти. За какво ти е всичко това? Лош артист си, играта ти личи.

– Дали съм лош или добър артист, това теб малко те засяга. Искаш да умреш. Добре. Още утре. Или тази нощ. Ти дойде при мен навреме, Зун Себенера. Сега искаш само да умреш. След пет дни ще искаш моята смърт. След месец ще разбунтуваш войниците, ще ме хвърлиш отвисоко върху копията им и ще седнеш на моето място, както някога аз седнах на него. И какво? Ще те завърти мелницата, наречена власт. Помниш ли? Това са думи от твоите поеми, Себенера.

Мълчах.

– Исках да те спася – отново заговори той. – Държах те до себе си, не те пусках в боевете – не помогна. Тогава те направих десетник. Надявах се, че така ще убия в теб онова, което с години изкоренявах в себе си. Ти не оправда надеждите ми. Аз исках великият поет Зун Себенера да прослави моя поход. И какво стана? Великият поет се превърна във велик воин. Но велики воини аз имам предостатъчно. Къде отиде поетът?

– Поетът дойде при теб тази нощ – отговорих аз. – Поетът ме доведе тук с конвой от безлики сенки. Поетът поиска аз да умра, за да може поне той да остане.

– Това не е поетът, за когото питам! Това е злият дух, който вечно драска душата и прогонва спокойствието, гаси наслаждението и докарва кошмари в спокойния сън. Под маската на фалшиво търсене той прикрива само страха, отвратителното лице на страха за богатството, за почестите, за името и легендите около него!

– Не приписвай на съседа си твоите болести, светозарни, това няма да те излекува, е казал Колдарай. И ти няма да се освободиш от страховете си, дори да ги припишеш на мен. Ти всъщност се страхуваш от мен, светозарни. И може би най-много от онова, което ме е довело тук. Страхуваш се, че същото ще се пробуди в теб и ти ще престанеш да бъдеш светозарен. Това е страшна сила, светозарни. Безсмъртна! Лъжеш, че си я изкоренил от душата си!

– Малко ме интересува какво мислиш.

– И тук лъжеш, светозарни. Знам, искаш да ме смутиш с безразличие. Но твърде дълго съм бил в твоята свита и знам какво значат за теб думите ми.

– Но какво искаш все пак, Себенера? Добре, моята смърт, моята власт, и после какво? Мир и любов в страната. Не си първият, не си и последен… впрочем по-добре да си последен. Дори съседните страни да те оставят на спокойствие, ти непрекъснато ще воюваш с приятелите и придворните, с приближените, със заобикалящите. Даваш ли си сметка колко хора ще жадуват за твоя трон, твоята хазна, за императорската власт? Мирът пробужда завистта, любовта завършва с предателство. Нима е имало поне една жена, която те е следвала докрай? Нима не те напусна и Копрал, въпреки че ти я обезсмърти в поемите си? Само между животните понякога има мир и любов, Себенера, а хората стоят по-ниско от животните

– Хората се променят.

– Стига! Това не е просто ерес, това е глупост! Безсмъртните от сините дворци някога създали за забавление шепа изроди и после забравили за тях – ето как са се появили хората! Не знаех, че си толкова наивен. Такъв бях аз преди двайсет години, а уж сме връстници! Да промениш хората? Безсмъртни ли искаш да ги направиш? Прекланям се пред теб, всемогъщи! – той се разсмя остро и леко се поклони.

– Радвам се на доброто ти настроение, светозарни – аз също се поклоних. – Нека безсмъртните ти дарят дълъг живот и бодър дух. Нека ти помогнат да забравиш…

– Какво да забравя? – той вече не се смееше.

– Тази нощ. И моите думи: «Хората се променят». Добре те познавам, светозарни. Ти не би ги забелязал, ако ги кажеше друг. Но това го казах аз, поетът Зун Себенера, а ти не забравяш казаното от мен. Не веднъж в моите стихове си откривал онези свои лица, които криеш и от себе си. Знам страховете ти и ти прибавям още един – страха, че хората ще се променят. Най-големият страх. Сега ти ще следиш всички около себе си, за да откриеш и най-малката промяна. Ще я виждаш навсякъде, дори и себе си ще подозираш – нали се смяташ за съвършен и завършен, сега се появиха съмненията. Ще започнеш да избиваш всички заподозрени, ще посееш ужас в себе си и около себе си и в този ужас също ще чувстваш промяна. И в стремежа си да унищожиш всички в края на краищата ще стигнеш до… Сещаш ли се?

– До себе си – каза той. – Добре. Нека бъде така, Зун Себенера. Но първо…

За миг в ръката му блесна острие…

По-нататък не помня. Дойдох на себе си, когато ме хванаха часовите и измъкнаха от ръката ми ножа. Неговият нож. Не знам аз ли съм го убил, отразявайки неговия удар, или съм измъкнал ножа от раната, която той сам си е нанесъл. Не помня.

През нощта избягах, без сам да зная защо, без да си давам сметка къде всъщност отивам, без да познавам пустинята. Не ме преследваха – избягалият в пустинята е осъден. Не взех нито храна, нито вода. На третия ден започнаха виденията. Струваше ми се, че безликите сенки вървят редом с мен и ме подкрепят, пустинята ставаше море или чернота. И ако се спасих, то е…“

Тук ръкописът свършваше.

* * *

– Вече ти казах, Рел, колко ми харесва Зун Себенера. Но разбери, не е там работата. Ти сам спомена, че на вас ви се изплъзват много неща. На теб, който си два пъти по-възрастен… Какво да кажа аз, Рел? Аз, който съм тръгнал по този път едва от година…

Ваус изпъшка:

– Баюн, непрекъснато се мъча да ти обясня точно това, но не мога да намеря начин да не те обидя…

– Глупости, Рел. Говори направо.

– Добре. Виждаш ли, ти не си тръгнал по никакъв път. Ти само си излязъл от релсите на досегашния си живот и сега се мъчиш да ходиш без предопределена посока. И при това не искаш да виждаш някои неща – например че между пътищата, които можеш да избереш, има достатъчно други релси, които могат да те хванат и повече да не те пуснат.

– И какво после? Добре, вярвам ти, приемам всичко, но какво ми предлагаш ти, Рел?

– Нищо, Баюн-чи! – в гласа на Ваус се мярна злост. – Аз и в книгите си никому нищо не предлагам. Никакви готови истини. Може би само малко вглеждане в околното…

Сега беше ред на Баюн да изпъшка от досада.

– Рел, само преди час ти казах цялата история и би трябвало да си разбрал, че поне вглеждането вече ми е познато…

– Но накъде, накъде се вглеждаш, пилоте? Предимно в себе си!

– А Фартат, Лори-Бин, Дилетиле? Толкова неща видях в тях и в другите, за които…

– Играчите, играчите на света са това, Баюн! Погледни сам отстрани – с кого си се срещал непрекъснато по целия свой прословут път на прозрение? С офицери от Фелдстратегиума, бандити, религиозни реставратори, неофициални диктатори като Фартат, гангстерстващи учени като Лори-Бин… А тези, които ги хранят, които работят за тях?

Баюн си спомни за случайния познат от бар „Надежда“ и премълча, защото в цялата си изповед не беше споменавал нито дума за него.

– Знаеш ли нещо за тези, които строят любимите ти самолети, Баюн? В огромни неотоплявани цехове, петнадесет часа в денонощие? Затова ти говоря, че твоето вглеждане не е достатъчно! Твоята странна съдба те е завъртяла сред големите играчи, ти виждаш как те натискат лостовете и ти се струва, че в действителност от тях зависи всичко. А самите тях ги мести по игралното поле ръката на историческите същности. Затова те винаги се оказват хора на миналото, защото се вкопчват в някой пръст на тази ръка, в някоя частна същност, която за него става Единна, става вечна и постоянна истина, валидна за всички времена. А някъде там, долу, между хилядите, пораства друга ръка, невидима и призрачна, протяга се нагоре и сваля играчите от полето. Там, между тях уж еднаквите, между които Лан иска да протегне паяжина от свързващи тръбички… Виждал ли си, наблюдавал ли си как работи зидарят, Баюн-чи?

– Случвало ми се е – тихо каза Баюн. Рел се беше изправил и с инстинктивно движение дърпаше ръкавите си над лактите.

– Представи си зида на обществото, Баюн. Стои зидарят, нито висок, нито нисък, нито умен, нито глупав, просто верен на неизбежното, като историята. Реди си той тухлите, отрупани до него – обикновени, ежедневни тухли с очукани, но прави ръбове. Попада тухлата в зида – отдолу с хоросана на битовите и семейни необходимости, отгоре с хоросана на развлеченията, и готово! Следващата. Следващата. По едно време в ръцете на зидаря попада някаква тухла, сякаш съставена от две, долепени под прав ъгъл. Здрава тухла, не е за изхвърляне. Оставя я настрана. След малко – друга такава. Настрана. Докато към края на седмицата – а неговите седмици са исторически епохи – се събере цяла купчина. А нашият зидар е грижовен, Баюн! И прави от тях чупка в зида, под прав ъгъл спрямо предишната посока. Защото знае – ако дълго време гради зида съвсем прав, той ще се срути. Нали знаеш, единственият начин да закрепиш лист хартия вертикално, е като го сгънеш…

Епилог

Сградите наоколо прозираха в мъглата като неясни скали, където само светещите пещери на прозорците говорят за съществуването на други живи хора. Баюн уморено прекосяваше завесата от водна субстанция и си спомняше друга подобна вечер…

Такава беше мъглата във Фидеара, със същите сияйни хралупи в черното дърво на нощта. Но имаше я и топлата ръка на Наор, и бързото движение по дъното на облачния коридор с невидимо дебели стени, движение сякаш едновременно и в пространството, и във времето.

Парливите докосвания на мъглата измиваха досадата от поредния ден. Секретният отдел на Фелдстратегиума, вечните служебни сплетни и планини от доклади… „Разрешете, господин Фелдстратег!“… „Как, Баюн-чи, вече Фелдстратег? Ако и това не го полеем, не си човек!“ „У Теракол, разбира се…“ „Извинете, фелдстратег, спешно е. Търси ви господин консултант-презитегът“… „Здравей, Рел, как си?“, „Добре съм, млади приятелю, а ти? Довечера си при мен, нали? И вземи дира, непременно!“… Какъв хаос, без дух да остане, житейска плетеница, а отвъд всичко това – само смътното предчувствие, нещо възможно, нещо, което не може без мен, което оправдава цялото това безкрайно търпение, цялото това лицемерие, от което се чувствам свободен само в редките вечери с компанията на Рел, с хората, които също стигат до това предчувствие, но не могат да прекрачат отвъд – дори тези от тях, които пишат за космоса и бъдещето. А на мен нищо не ми стига. Да, при тях мога да изпея всяка своя новородена песен и знам, че тя ще бъде записана върху новото чудо на техниката – апарата за магнитен звукозапис, и после ще разнасят лентата по други компании и ще ми разказват как там с блестящи очи са слушали песните ми и как… А на мен все ми е малко, без дух да остана!

И все пак не мога, мислеше с тъга Баюн, не мога просто да плюя на всичко и да замина, да се махна от Нангар, даже когато ми предлагат поста на военно аташе в Деара… Да, Наор, обичам те и си ми нужна, но как бих могъл да живея във вашата невероятна страна? Като шофьор на съпругата си? Аз тук продължавам непоносимата тройна игра с Фартат, Презитега и Комран и вечер преоблечен, за да не плаша хората от работническите квартали, отивам на техните събрания, като че ли бунтарските им речи могат да ми покажат пътя към Сияйните градове на Сироган. Въпреки че никога не съм вярвал в сияйни градове, а и никой от работническите вождове не вярва, там по-важни са безкрайният работен ден, жалките заплати и хищните работодатели… И все пак, когато беше последната голяма стачка и успях да окажа натиск върху някои във Фелдстратегиума, когато в резултат на това може би най-после се решиха да приемат първия закон за ограничаване на работния ден – тогава като че ли за миг видях светлата линия на хоризонта отблизо и отвъд се усещаха контурите на едни други градове…

А Фартат така и не разбра нищо. Великият Фартат, който всява ужас в душицата на своя надут и глупав Презитег, като сам се страхува до смърт от своите фелдстратези, който ме държи в позлатената клетка на специален агент и доносник. И това е отвратително, но още по-отвратително е, че всъщност ми е напълно безразлично какво ще донасям за своите колеги, защото те по нищо не отстъпват на своя неофициален диктатор… Всекидневни клюки, безшумни боричкания около временно изпразнен стол, тройни гуши и увиснали кореми, гримирани маски на аристократични съпруги и с всички бъди любезен! „Ах, Баюн, толкова млад, а вече Фелдстратег!“ „Младостта не е порок, госпожо!“ Бледи безизразни лица на пътниците в сутрешния автобус, сиви еднообразни къщи, жителите на които са готови да понасят всичко, за да го имат…

А не, без дух да остана! Какво съм се разкиснал. Войната свърши и това само по себе си облекчи толкова много неща… никой вече не чака с напрежение въздушна тревога, вече половин година откак не съществува Концентърът, а новото правителство на Кондаф – доколкото знам, там няма много кондафари. Навеки замлъкна Дилетиле – Тихият певец на Единната същност. Ампай стана база на Нангарския военен флот. И най-важното – онези ужасни бомби така и не бяха използвани. Как стана така, че в решаващия момент и седемте се оказаха неизправни, наложило се да ги демонтират. Говори се, че подобно оръжие изобщо не може да се употребява, защото заплашвало цялата планета. Дано да е така, велика съдба…

Но сега, след войната, Нангар е спокоен, бурно се разрасна промишлеността, все по-стремително става течението на прогреса. А колкото по-бързо е течението, толкова повече водовъртежи… и толкова по-близо е водопадът…

Нещо в мъгливата сянка на поредния фенер не беше наред. Баюн забави крачка, като се взираше в групата хора. Напоследък във Вечинт бяха зачестили нощните обири, но тези четирима приличаха повече на работници. Това го поуспокои, но все пак, докато минаваше край тях, напрегна цялото си тяло.

И не напразно. Най-близкият препречи пътя му и замахна. Баюн сграбчи ръката му, изви я и прехвърли нападателя си през рамо. Дори усети досада от лесната победа, но в този миг жесток удар в диафрагмата спря дъха му и тротоарът неочаквано се оказа пред очите. Мъглата стана кървава, имаше огромна болка, обезмисляща и тъпа. Когато се опита да стане, получи ритник в гърдите и отново го сринаха на тротоара. Отново, с безумната упоритост на пиян, започна да се надига. Всеки момент очакваше нов удар. Но пронизителна контролицейска свирка проряза мъглата, а след нея – бърз тропот на обувки.

– Лошо ли ви удариха, господин фелдстратег? – чу Баюн загрижен глас.

Докато се изправяше с помощта на непознатия, Баюн успя да види, че той не е контролицер, а цивилно облечен млад мъж.

– Добре, че нося тая свирка със себе си – говореше мъжът. – Както ви бяха започнали… да повикам ли таксовоз?

– Няма нужда – изфъфли през разбити устни Баюн. – Живея половин квартал по-нататък.

– Може би все пак… до болницата… или в Контролицията? – неуверено предложи непознатият, явно не му се ставаше свидетел.

– Глупости, няма нужда. Ще ви помоля само да ме изпратите до вкъщи.

Чувстваше се страшно глупаво. Носът и горната устна нетърпимо боляха, още не можеше да си поеме дъх. Бяха го били кой знае защо, навярно заради мундира. Не можеше дори да мрази нападателите си…

Непознатият се сети, че на ъгъла има фонтанче с топла вода. Баюн се изми и опипвайки лицето си, разбра, че освен натъртения нос и подутата горна устна нищо особено не се е случило, само дето му се виеше свят. Тук, на светло, видя лицето на спасителя си и някъде в паметта му се мярна спомен – беше виждал това лице, отдавна в някаква напрегната обстановка… но кога, къде?

Мъжът взе Баюн под лакът и двамата тръгнаха надолу по улицата. Отстрани навярно изглеждаха като пийнали приятели, по-трезвият от които изпраща събутилника си. Той ругаеше нападателите, съчувствено питаше: как сте, как сте, Баюн отговаряше: няма страшно, ще се оправя, и все напрягаше паметта си. Но едва пред вратата на къщата, под ярката светлина на входа си спомни: „Няма, Комран. Успокой се. Няма да отида. Все пак – нещо е свършено и нещо се върши. Каквото и да е, изглежда по-добро няма.“ Кабинетът с огромно бюро. Бронзовата запалка с формата на Презитега в ръката на Комран. И поглед, страшно печален в едни младежки очи…

Дозиюш!

Докато благодареше, фъфлейки с разбити устни, Баюн панически съобразяваше какво да прави, за да не остане последна тази случайна среща. В главата му се въртяха десетките информации от бюлетините в секретния отдел, където с недоумение и известна тревога се коментираше отцепването на фракцията на Дозиюш от Огнището, нейния неочакван и далновиден отказ от терористична дейност, основаването на полулегалната партия на „сирогангите“, която ненадейно извоюва популярност в заводите и работническите квартали.

Не можеше направо да му каже, че го е познал – лесно можеше да си представи реакцията на Дозиюш, който сигурно беше в нелегалност. Ограничи се само с настоятелна и приятелска покана за гостуване, дори му даде визитната си картичка – един конспиратор не би останал равнодушен към възможността за домашно приятелство с фелдстратег.

А може би… чакай… може би и нападението, и спасението не са били случайни?

„Без дух да остане! Изглежда винаги най-малко ще ми вярват тези, в които аз вярвам…“

Разделиха се, като Баюн се постара в последното потупване по раменете да вложи цялото си желание за по-нататъшно приятелство. Докато се качваше към квартирата, болката в разбитата устна пламна с нова сила и това върна мислите му към собствените телесни проблеми. „Човече, помисли за бренното си тяло, макар и доста тъжно, то трябва да е цяло“ – изплува отнякъде в главата му стихчето.

Още щом влезе в тъмната стая, той смъкна мокрия шинел и протегна ръка към шкафа. Пътьом докосна ключа за осветлението, примигна от светлината и бавно изпусна дрехата на пода.

В средата на стаята стоеше Демона.

Изпълнил пространството почти до тавана, той се усмихваше и чудовищната му реалност сграбчи Баюн за гърлото, сдави хаоса от напиращи думи и само „без дух да остане, без дух да остане“ кънтеше в черепа му.

Първото, което проби празнотата, бе усмивката на Демона. Тя се зараждаше някъде в дълбочините на невъзможно жълтата брада, играеше в отблясъците на сините като детска коса очи и го потапяше в безбрежна, оглушителна топлота, толкова много човешка топлота на едно място никога не беше виждал. От паметта на миналото се надигаше мътна вълна, в която се мятаха късове от бетона на Нангарското летище, преплува тялото на Йохат и невъзможно отворената врата на секретния сейф, Комран, печалната маска на Дилетиле… Вълната идваше все по-близо, издигаше от дълбините си митичния образ на Зун Себенера, заливаше приемната на Едносъщния храм, Лан Фартат изящно разперваше ръце върху разкривената чувствена физиономия на Лори-Бин. Но вълната се срещна с бента на днешния Баюн, искащия Баюн, знаещия и можещия Баюн. Мътната вода не можа да прехвърли стената, само отделни пръски прелетяха отвъд прага на очите и пилотът усети как те се стичат по лицето му.

Той продължи да стои неподвижен, втренчен в усмивката на Демона, и можа само да прекара през сухото си гърло:

– Значи все пак съществуваш?

Гостът извинително сви рамене в смисъл, че да, налага ми се. Това изглеждаше непоносимо смешно и Баюн се смя дълго, като все повече се освобождаваше от натрупаното. Чувстваше се като при неочаквана среща с приятел, който много му е липсвал.

– Преди всичко ела в кухнята.

Демонът произнесе тези първи свои думи със същия силен, богат глас, но не в подтискаща тишина, както тогава в канцеларията на Халбун, а уютно примесен с домашни звуци. После заговорнически го повика с пръст и го заведе до прозореца пред голямата саксия с широколистен шеригон, чиито светлозелени листа сияеха на фона на нощната мъгла зад стъклото.

– Откъсни едно листо – каза Демона. Баюн се подчини, без да пита защо. Глупаво беше да задава такъв въпрос, след като истински важните не бяха зададени. – Смачкай го в една чаша с десетина капки тоно и намажи с това устната си.

Баюн извърши тези действия с весело любопитство. Демона загрижено го следеше и остана доволен.

– Не обичам да разговарям с контузени хора, а тази рецепта е била известна още по времето на Зун Себенера…

Рецептата наистина действаше. Болката почти веднага заглъхна.

– Долу ме биха – каза Баюн. – Навярно заради униформата.

– Да, с тази твоя униформа все по-често ще искат да те бият. – В гласа на госта имаше само съчувствие.

Баюн стоеше на крачка пред него и го гледаше отдолу нагоре. Не му се говореше, въпросите се бяха изпокрили някъде и в гърдите му беше невероятно тихо, сякаш сърцето бе спряло да бие. Не се сдържа и протегна ръка към госта. Пръстите му свободно прекосиха тялото на Демона, без да усетят нищо.

– Тогава, в самолета, беше доста по-плътен! Ти наистина ли си демон?

Демона отговори със странната си, малко тъжна полуусмивка и отиде до масата. Направи още една крачка и свободно проникна в нея. Извърна се, прорязан до кръста от плоскостта, и ненадейно почука с пръсти по нея. Звукът рязко отекна в кухнята.

– Нека отидем в гостната – и с една бърза странична крачка изчезна в стената. Баюн го последва – през вратата, разбира се. Не беше в състояние да изпита страх или учудване.

– Питаш дали съм демон? – посрещна го гостът с въпрос. – Това щеше да попита древният пустинен воин, ако ти кацнеше до него със самолета си.

– Искаш да кажеш, че си дошъл от моето бъдеще?

– По-скоро от вашето възможно бъдеще… Нали от астрономията знаеш, че в космоса има множество по-стари от вашата планети. Та на някои от тях доста отдавна живеят човеци. – С едновременно ироничен и извиняващ се глас каза Демона.

– Добре, аз съм учил астрономия в пилотската школа и макар там да не е ставало дума за чуждопланетни жители, мога да си го представя. Но как, без дух да остане… можеш да си безплътен… и плътен едновременно? Какво си – кино, далековизия, сън?

– Нещо подобно и на трите, Баюн-чи.

– Но какво пречи да дойдеш тук, истински, от плът и кръв?

– Много ли те смущава това?

– Не… тоест да, впрочем няма значение… Прощавай, може ли да седна?

Жълтокосият мъж объркано го погледна, сякаш не разбираше как един човек може да иска от друг разрешение да седне. После се засмя. Без да забележи усмивката му, без да вижда каквото и да било освен обърканите си мисли, Баюн се отпусна в креслото.

– Ще се опитам да ти отговоря – бавно каза Демона. – Във Вселената има безкрайно много планети, но на крайно малко от тях – разумни същества. А вашият свят е разположен в едно такова странично разклонение на звездния архипелаг, че едва ли бихме могли да узнаем за вас, ако не бяхме се запознали с ваши много по-развити съседи. Те, без да се месят, наблюдавали вашето развитие и…

– Извикаха вас да се намесите – иронично продължи пилотът.

Гостът мрачно го погледна.

– Вашето ново оръжие промени нещата – отчетливо произнесе той.

– Какво толкова, оръжие като оръжие – повече предизвикателно, отколкото с убеденост, каза Баюн.

– Вашите учени, увлечени в практическата реализация на атомните бомби, са пропуснали да си изяснят някои дребни неща, които със сигурност щяха да ви струват живота. Във вашите океани има висока концентрация на компоненти, от които най-малкият взрив на разпадащи се атоми би предизвикал верижна реакция на всички водни площи. Представяш ли си какво би останало от вашата планетка?

Баюн се опита да си представи, но в замяна пред паметта му изплуваха юмруците на изгорели кетрали върху овъглените клони. Планета като изгорял юмрук, вкопчен в изгорелия клон на живота.

– Разбираш ли – меко продължи Демона. – Нашата намеса е все едно да видиш как зад гърба на някой разсеян човек с голяма скорост се доближава автомобил и единственото, което можеш да направиш, е да го блъснеш в канавката. Наистина това може да е болезнено, но му дава шанс да избира пътищата си по-нататък. А така щяхте да изчезнете като вид, без дори да разберете защо. Може би ще попиташ защо вашите съседи не са го направили. Отговорът е прост – не са се чувствали уверени във възможностите си, защото са коренно различни от вас – и като вид, и като историческо развитие. От познатите им космически цивилизации нашата Земя е съвсем аналогична на вашата култура. За съжаление, дели ни огромно пространство.

Баюн усети как левият му крак се схваща, но не искаше да мърда.

– Извинявай, но непрекъснато ми говориш за общества и култури, а тогава, в Нангаруза, или дух знае къде, аз се срещнах с теб, бих се с твоя „Тарган“, ти ми съобщи, че от днес нататък в главата си ще имам Предписание, ти обърна живота ми. Кой си?

Жълтокосият го изгледа замислено.

– Кой съм аз ли? Зависи къде. Там, на моята Земя, съм просто писател и метаисторик на средна възраст, който месеци наред поглъща и овладява като своя културата и езика на някоя планета като твоята, докато се усети готов, и живата му мисъл и образ с цената на неимоверни енергии пробие пространството и проникне в съня на един спящ пилот, наречен Баюн Глордах. Той да изсънува невъзможния си въздушен бой и да понесе нататък Предписанието и кръста си…

– Кръста? – не разбра Баюн.

– В нашата митология има една такава история с кръст…

– Добре, а после, в чакалнята на Едносъщния храм?

– Тогава бях само изображение, предназначено за бодърстващия ти мозък, както сега. Не ми трябваше да ти внушавам нещо, интересуваше ме докъде си стигнал в мисленето.

Баюн разбра. Спомни си очаквателния напрегнат поглед на Демона тогава в чакалнята. Спомни си мислите на предишния Баюн-пилота и разбра колко много се е променил. Че от предишната му омраза към Демона не е останало много. Трябваше веднага, в същата секунда да каже нещо, да сгъсти в една фраза всичко, което е постигнал и изстрадал. Вместо това с чужд глас запита:

– Кажи ми… – не можа да нарече Демона никак и продължи – какво всъщност трябваше да направя под ръководството на Предписанието, направих ли го и ако не съм, тогава кой?

– Трябваше да се подхвърлят някои сведения за опасностите на военните учени и да се обезвредят бомбите, които вашият Презитег от страх и глупост смяташе да хвърли в Кондафския залив.

– Затова ли отварях сейфа на фелдстратега Гарлик?

– Предписанието представлява присадена към съзнанието ти група от цели, както и неизвестна за вашата наука способност за обработка на сведенията, идващи от околния свят. В определени от Предписанието моменти ти изцяло действаше в името на тези цели и никакви норми за приличие и порядъчност не можеха да те спрат. Зная, че искаш да ме попиташ за Йохат… не, не знаех как ще действаш, просто поведението ти трябваше да бъде максимално близко до най-краткия път към целта.

– В такъв случай не разбирам кой е извършил всички тези героични действия – доколкото си спомням, нито учени, нито бомби не съм обезвреждал…

Демона го гледаше все с оная объркваща, пълна със симпатия усмивка.

– Нужната работа я свърши Халбун Криш.

– Чувала Халбун?!? – за пръв път тази вечер Баюн изпита истинско изумление.

– Да – потвърди с весел тон гостът. – Знаеш, че и при вашите разузнавачи за особено важни задачи се изпращат по двама, които нищо не знаят един за друг. Вие също бяхте двама.

– И аз…

– Да, ти се оказа неудачният вариант. Вие двамата бяхте подбрани с противоположен тип психика. Колкото ти беше порядъчен и наивен, толкова Халбун – хитър и безпринципен. Не можеше да се знае кой в конкретните условия ще се окаже по-подходящ. Халбун не си губеше времето да страда по загубената свобода на волята, защото никога не я беше имал. Неговата безгръбначност и липса на съпротива бързо го приближиха до успеха. А твоето Предписание получаваше от Халбуновото сигнали, че задачата се изпълнява успешно, и постепенно се изтриваше от мозъка ти. Така че когато Лори-Бин ти предложи спасителната си теория, ти вече нямаше нужда от нея.

„Колко много – уморено си помисли Баюн – ми се събра тази вечер. Довчера ми се струваше, че нищо по-сложно не може да има от търсенето на пътя. А сега и да го намеря, няма да съм сигурен дали съм го направил сам, или са ме извели за ръката.“

– Бих предпочел да не зная това.

Очите на жълтокосия твърдо блеснаха.

– Не мислиш така!

– И това ли знаеш?! – крясна Баюн. – Всичко знаеш, или сега си решил да ми присадиш ново Предписание? Присаждай, Баюн-чи носи, Баюн Глордах има език, голям като на фил, и може да оближе не едни ботуши за чужди цели. Казвай новата задача, този път ще бъда удобен като Халбун… Впрочем защо си дошъл при мен, след като отдавна е доказана непригодността ми?

Гостът продължаваше да го гледа с острия си поглед, само че като че ли беше по-уморен.

– Накрещя ли се?

Баюн седна и сърдито заби поглед в пода.

– Искаш ли да станеш отново такъв, какъвто бе, преди да се срещнем?

Този въпрос изби почвата под краката на гнева му. Още преди да се замисли и огледа назад, долови дивото желание да не става. Не заради кариерата или заплатата. Осъзна до каква степен е свикнал да мисли и да разбира. Колко му бе скъпа идеята, че светът може да бъде направен по-смислен. Ако загубеше това, губеше всичко.

Вдигна поглед и срещна очите на Демона. Това не беше демон, а приятел, непознат доброжелателен странник, който му предлагаше не изход от лабиринта, а свещ, за да търси изхода.

Мълчаха дълго, загледани един в друг, и всеки мислеше за нещо свое. И това беше прекрасно – никога досега Баюн не беше изпитвал такова съгласие с друг човек, ако не се смятат Наор и Рел Ваус.

– Времето ми свърши – прекъсна тишината гостът. – Скоро ще престана да идвам тук.

В Баюн се надигна цяла вълна от думи, сблъска се в гърлото му и предизвика върху лицето му няколко мълчаливи гримаси. Изведнъж разбра, че този странен човек ще изчезне завинаги и никакви въпроси няма да стигат до него. Не го беше попитал нищо за неговия народ, за това как смятат да се отнасят към Нангар в бъдеще…

– Знам – предугади въпроса му гостът. – Знам какво искаш да ме питаш. Няма! Духове-пазители няма да имате. Дори ако съзнателно се заемете с унищожението си. В края на краищата пътникът, който знае, че към него се е засилила кола, има възможност да избере какво да прави, нали? Баюн-чи, всичко, което се случи с теб и в теб, си е твое. Предписанието само ти помогна да го намериш. Халбун беше удобен за задачата, но той си остана Халбун. А ти ставаш важен отсега нататък. И за себе си, и за своя свят… Защото тази мисъл, че светът може да бъде направен по-смислен, ще завладява все повече умове. Трябва да се търси излазът към пътя, единствено възможния за вас път, който ние не можем да измислим. Който вие единствено можете да откриете. Да го изясните като наука и изстрадате като изкуство. Тогава, Баюн-чи, много по-често ще можеш да засищаш глада на въпросите, които те ядат, защото сам ще добиваш храната за тях. А сега прощавай! – и Демона направи крачка назад.

– Почакай! – извика младият мъж, преди да е решил какво ще каже. – Тогава с Йохат… и сейфа… способностите ми бяха от Предписанието, нали?

– Да. И вече ги няма.

– А по-късно… стиховете…

– Баюн-чи – разсмя се Демона. – Нима мислиш, че при Зун Себенера е дошъл някой да го прави поет?

Смехът заглъхна само миг след собственика си и Баюн вече беше сам. Разбитата устна, макар и слабо, го болеше, упорито му се виеше свят. Широко отвори прозореца и пусна парливата мъгла вътре. Някъде долу, в невидимата шахта на улицата, провлачи крака пияница. „Не се горрр-дейте – неочаквано сочно пропя той. – Дрррругите трябва да се срамууу-ват.“ Баюн се взря напред, сякаш можеше през ватената стена да види сънно проснатата столица, огромния пулсиращ Нангар, притихналия Кондаф, напрегнатата Деара.

„Не се горрр-дейте, другите трябва да се срамууу-ват!“ – твърдяха отдолу.

Баюн вдигна глава – звездите също не се виждаха, но бяха там.

Виталертон

(новели и разкази)

Сиянието на реката

(в съавторство с Георги Арнаудов)

На Пламен Аврамов –

художника, мислителя,

непоколебимия

I.

Ден Сир се усети много странно, когато за пръв път стъпи върху тези тъмночервени плочи. Струваше му се, че под ходилата му диша живо тяло. Наистина плочите бяха твърди и грапави, но от тях лъчеше топлина – не от слънцето, а друга. Тя като че беше присъща на червения камък, както му принадлежеше и целият този безмълвен, проснат между дърветата път.

– Що за чудесия? – промърмори Ден Сир и приседна да разгледа плочата. В главата му неканена се появи убедеността, че всичко това е страшно, страшно старо…

Преди повече от трийсет столетия непонятният народ на деинорите бе строил този път, за да отпътува неизвестно къде, неизвестно кога, почти без следи и присъда на времето. И добре, че го имаше това „почти“ – то доведе тук Ден Сир.

Казваха му, че странни сенки прелитат понякога пътя, като че ли човек пробягва, но няма такъв. Като че ли деинори оживяват, бродят по Пътя и се връщат в Неизвестното спокойствие.

– Глупости, оживявали древните! – мърмореше Ден Сир. – Въпреки че май наистина… не, това са летанци… летанци са туй! Сигурно сенките им са прелитали през пътя, а докато си дигнеш главата…

Трийсет столетия този път не е тъпкан от човешки нозе, ако не се смятат любопитните. Но любопитният не е от тези, които ще посмеят да стигнат до края. В това Ден Сир беше уверен.

Той щеше да посмее. С леко накуцване, все по-нагоре по тъмночервената просека, а пред него тича само неговата, човешка сянка. Наклонът е лек. Няма умора в прекосеното му от белези тяло. Пътят изчезва назад. Завой след завой потъва в гъсталака на ниските виолетови дървета. Над пропастите висят все същите тъмночервени плочи, окачени на живи въжета от усукани лиани.

Висящите мостове са стари, но здравината им е все същата, магия е направила лианите безсмъртни, дала им е силата да надживеят вековете.

Опааа!

Светкавична сянка драсна по плочите и Ден Сир метна поглед нагоре колкото да види опашката на летанеца. Срамна тръпка пробяга по гърба му. Всичко наоколо беше някак си не като наистина. Като че ли случаен пътник бе сънувал тук и беше оставил съня си, така че минувачът да попадне в лепкавите му мрежи. Отиваш към неизвестно никъде, наоколо си усещаш никого, само сянка притичва и като че ли тя е истинската…

Изпращаха го с неодобрителни погледи, но никой не го спря. Може би защото това място не бе нито свещено, нито неприкосновено, просто беше прието да се правят, че не съществува. А може би просто се страхуваха от Ден Сир – легендата за деянията му бе стигнала и до тези места. Никой не би могъл да забрави за Деерлинския бунт, но кой би приел легендарния победител като прост ловец в своите гори? Нито се бори за власт, нито трупа богатства – див, нелеп човек. Пееха се песни как с един удар обезглави Норчар Страшни, Норчар Мъртви, но не дойде ли веднага на трона хилавото му синче?

„Всичко помнят хората – мислеше ловецът. – Всичко… Забравя ли се нещо като Деерлинския бунт? Аз за тях вече не съм човек, а… Сам даже не знам какво – бог или демон?“

Тъжни мисли… Рухна времето, когато се гордееше със славата си – започна да забелязва, че тя плаши хората. Смутител на спокойствието, предизвиква божия гняв… Много по-късно научи, че самият Норчар се е погрижил за тази слава, разпръснал я е далеч зад границите на деерлинските земи, там, където свършва царствената му власт и започва безсилието да залови живия Ден Сир.

„Хитра подлост, подла хитрост… Добре го измисли, о, Норчар Мъртви. Не с оръжие ме довърши, а със слава! Аз те прострях с един удар, а ти разтегли отмъщението си за дълги години. Само месец след бунта те достигна моето оръжие, място на трона за синчето ти освободих, но славата, черната слава, която съчини за мен, не ме оставя вече години…“

Ето, той е тук, на пътя на деинорите, а кой е с него? Само сянката му – накуцваща като стопанина си. Разбира се, не може да се каже, че никой не те разбра. Приятно беше да разговаряш с мъдреците от Небесния лес, нали? Но кой мъдрец ще се съгласи да напусне обителта на своята мъдрост? Да бяха тук Зурон, Хок-Хок, Круд-Ветрояд… няма ги отдавна, отпътуваха в своето Неизвестно спокойствие приятелите. Шест години изтекоха като сълзи от онзи страшен миг, когато Деерлинският бунт се задави в собствената си кръв. А Ден Сир не преставаше да се проклина, че допусна тази отчаяна, предварително обречена битка, че прие да бъде предводител на тези безупречни мъже, че лежа, макар и оглушен от ядро на катапулта, онези страшни седем часа, докато приятелите му – островче от разбягалата се селяшка армия – са го отбранявали в плътен кръг… докато потънат в Неизвестното спокойствие… Ден Сир смяташе света за безбожен – но винаги при спомена за тях искаше да вярва, че не са изчезнали съвсем.

Понякога съжаляваше, че оживя. А бягаше тогава, въпреки че на човек не беше подобен. И носеше тялото си, макар превърнато в една-единствена рана. И сам допълзя до Небесния лес, докато се заемат с него местните мъдреци. Да му излекуват раните, наместят ставите, сраснат костите – е, наистина десният му крак така и зарасна накриво… Там за пръв път видя тунелите на деинорите, издълбани в скалите. На пръв поглед – полза никаква, но влезеш ли до средата – изведнъж всичко видимо в отсрещния отвор се приближава с необикновена отчетливост. Явни стават лицата на хора, намиращи се на много дни път оттук, виден е даже невъобразимо далечният Деерлин.

Като че ли добре се живееше в Небесния лес. Защо трябваше да го напуска? И години да броди от страна на страна и да плаши всички със своята слава?

Той крачеше, навел глава, потопен в тягостни спомени. Но усети, че нещо наоколо се е изменило, като че ли пространството е вече по-широко, въздухът – някак напрегнат, зареден с невидима сила. Ден Сир вдигна глава, спъна се на равното и застина. Беше стигнал.

Пътят свършваше с кръгла площадка, увенчана от нещо, което напомняше каменните беседки от крайбрежието на Малкия юг. Само размерите… Осем колони с дълбок черен цвят, съединени горе в такъв черен пръстен, се възвисяваха на височина над десет човешки ръста. Стояха на ниска, широка, кръгла основа. Ето как изглеждало мястото, наречено от деинорите:

ТАЛИЕШОМ СИБООНАЙ ФИМОЯЗОЛО КАЙ

В храма Силтам под йероглифите на това название беше изсечен и техният превод на деерлински: „Река, съединяваща времената на всички светове“. Ден Сир се изкачи по трите стъпала до „беседката“. Подножието бе пресечено от дъгообразна ивица йероглифи. Ловецът позна някои от тях, но откъснати от целостта на древния текст, те звучаха самотно и безсмислено. Вече три хилядолетия тези знаци съобщаваха неизвестно какво неизвестно кому. Странна мисъл се мярна в главата на Ден Сир. Не приличат ли тези знаци на него самия, също така загубил живия си смисъл в невъзвратимото минало? Той въздъхна, седна и плъзна пръсти по гладката вдлъбнатина на единия от йероглифите. Изглеждаше, че те не са изсечени, а изгорени в странното черно вещество, нито камък, нито метал. Едва сега той забеляза, че никъде, нито в подножието, нито по самата площадка, няма и следа от прах. Като че ли някой поддържа тази чистота…

Много неща са умеели деинорите.

Отпусна се върху черното стъпало, облегна се на колоната и така, в пълна неподвижност, седя дълго, сякаш искаше да попие от величественото могъщество на това място. Едва когато сянката на колоната се докосна до лицето му, нещо го върна към реалността и там нямаше и следа от бившия предводител на Деерлинския бунт, имаше просто Ден Сир. Гладен беше, а това, което очакваше, трябваше да се случи далеч през нощта, в онзи пиян зенит на второто светило, когато спътникът Зун ще догони своята луна Себенера и небесният замък ще бъде тесен за тяхната любов…

Ден Сир скочи и привично се гмурна в тъмнеещата гора – така родна и позната. Цялото му детство беше свързано с гората. Градовете, които безпощадно мачкаха зрелостта му, на младини изглеждаха чужди и далечни като звездното небе. Не, дори небето с неговия вечен кръговрат изглеждаше по-близко и понятно. То в тъмни нощи посочваше верния път, назначаваше подходящото за лов време, подсказваше кога студът ще подгони племето към топлите землянки и сушеното месо…

– Ден Сир, уморен Ден Сир – хрипливо запя той, докато се промъкваше през гъстите храсти. – Смешно уморен Ден Сир… Къде полетя, Ден Сир, къде ще кацнеш? Уморен, стар Ден Сир…

Къде, къде!… Колкото може по-далече от родните места, по-близо до градовете, към това, което – веднъж прекрачил в зрелостта – ще назовеш своя мечта. И няма да разбереш, отначало, какъв е нейният смисъл. Думите няма да стигат за нея, но винаги ще изглежда достатъчно близко, за да те накара да се промъкваш през храстите на хитрите житейски премъдрости, натрупани от родното племе, през злобното властолюбие на градските управници, през фанатичната самовглъбеност на учените мъже. В онова време, когато Ден Сир бе вожд на племе, избяга и неговата жена. А след нея и цялото племе, не можеше то да разбере накъде го води Ден Сир. Знаеха, че вождът е най-силен – не можеш го победи в ритуален двубой. Не знаеха само, че той търпи поражения винаги при опит да се пребори със своята мечта. И продължаваше да ù се подчинява. Тъй веднъж през нощта, докато Ден Сир спеше, си отидоха всички – с жените, децата и палатките, без нито един разбуждащ звук. Оставиха му само един нож, огниво и чифт топли кожи. И, разбира се, свещената тояга на вожда. От нея ловецът си направи нова дръжка за ножа. А след това – град подир град. Ту ратай, ту наемен слуга. Бараки, землянки, а най-често – открито небе, още по-близко и родно сред безликото градско многолюдие, където никой не познава никого. Ето тогава ловецът изпита първия си истински страх – че загубва своето лице. После ненадейно му провървя – наеха го слуга в голямата деерлинска библиотека. (Наистина смешно – та той тогава не познаваше буквите. В замяна на това паметта никога не му изневеряваше, винаги знаеше къде какво има по рафтовете.)

Суетният градски свят оставаше зад дебелите стени на библиотеката; вътре се таеше вечността. Там за пръв път се почувства сигурен. Длъжността му го събираше с духовния елит на града. Неговият страстен и непредубеден ум бързо привлече вниманието на учените мъже. Започнаха по малко да го обучават на грамотност, след това на науки. Някои го харесваха, някои просто от любопитство: „… виж ти, маймуна, не само говори, ами и разбира!“. Някой пък си правеше хитри сметки, да вземе след това този съобразителен юначага за секретар и телохранител едновременно.

– Учеха, учеха… – усмихна се Ден Сир. – И ме прогонваха. Бояха се, както се страхуват от маймуна, която все напира да погледне на света по своему, а освен това – да го преправя иска!

Изгонваха го. Той се връщаше в библиотеката, в тясната стаичка, опушена от лоени свещи, където мебели бяха все същите две кожи и вазите за ръкописни свитъци. Вечността оживяваше като бавна и величествена река и кой знае колко години биха протекли така незабелязано. По малко Ден Сир започна да си намира приятели. Имаше с кого да сподели смътната си мечта, с кого да търси думите, годни да я отразят, мечтата оживяваше, ставаше зрима, сродяваше го с тези хора. Сред тях бяха историографът Зурон, художникът Хок-Хок; неразделен с него беше музикантът Крудем, Круд Ветрояда, както го кръсти Ден Сир (беше толкова слаб, като че ли с вятър се хранеше). Имаше и други, но тези тримата станаха най-добрите, истински приятели на Ден Сир. Понякога се чудеха – как така, нищо един за друг да не знаем, а ето, яви се някъде отвън дивак ловец – такъв на улицата не би го погледнал даже, и изведнъж като невидим възел ги сля в истинска дружба. Още повече се чудеше Ден Сир – с какво успя да привлече тези образовани, непостижимо умни и светли хора, нима те също бяха недоволни от мизерността на света, та нали никой от тях не познаваше лишенията?

Та именно от Зурон той за първи път узна за деинорите. Самият Зурон тези древни текстове, дори не текстове, а подобни на мътно стъкло преразкази, някак си не го интересуваха. Но за Ден Сир това, което едва си пробиваше път през завесата на иносказанията, преобръщаше всички представи за света и човека. И той започна да се рови, да изтръгва най-малките намеци, да се опитва да освети онова, което преди три хиляди години е потънало неизвестно къде, даже не в мрака, просто неизвестно къде…

И за неопитното око беше видно колко се боят преразказвачите от удивителната, плашеща и привличаща истина, която се прокрадва в легендите за деинорите. А в тези смътни текстове Ден Сир усети родство със същата онази мечта, която го тревожеше и заставяше да живее. И още, тези сказания раждаха в него непонятно усещане за преодоляно време – време, не минало, а идващо.

Кой знае колко години биха минали незабелязано… Но през прашната вечност на библиотечните стени се промъкваше друго време – живо и трескаво. Все по-тревожно ставаше спокойствието на деерлинските земи, пропукваше се то като бент от прогнили дъски. Нещо притискаше този бент, напираше към широкия свят и ето – рухна стената и начело на огромната, въоръжена с каквото попадне и набързо обучена армия, се носи той. Ден Сир…

Плъзна пръсти по белега върху скулата си, след това по другия – през слепоочието, и по мястото на лявата вежда.

„Не лице, а календар, забравиш ли за нещо – белезите помнят! Този – от първия бой, този – от последния, а третия сам Норчар ми го подари – там, в подземията на белия дворец. И се шегуваше: „Това е за тебе, Ден Сир, знак на справедливостта. Мъдър беше ти, Норчар, но дълбините на своята мъдрост не подозираше…“

Ден Сир разчисти сметките си с деерлинския феодал и за тези белези, и за приятелите, и за своята мечта. Разчистени сметки… А стана ли от това по-чист?

Ловецът се изправи и загаси огъня. Усмихна се – в тези спомени премина и днешният лов. Прекрачи през пепелния, още топъл кръг и се запъти назад към ТАЛИЕШОМ СИБООНАЙ ФИМОЯЗОЛО’ КАЙ. Слънцето, тихо слязло на хоризонта, провираше последните си лъчи в полупрозрачните върхове на дърветата. Жалко, няма го тук Хок-Хок, той би нарисувал всичко това и то би оживяло под неговите разноцветни креди. Ако не беше тръгнал старият Хок-Хок след младия, не много умен Ден Сир, ако не бе сменил любимата четка с меч…

– Аа, не! – изруга се Ден Сир. – Стига спомени. Не се живее с живота на мъртвите!

Близко бяха червеният път на деинорите и непонятното черно съоръжение. Издаваше ги същото онова напрежение на въздуха. И още нещо. Ловецът спря и предпазливо надникна между клоните. Не го беше излъгало предчувствието – там имаше някой.

Чужд.

Той седеше, облегнат на колоната, също както Ден Сир преди два часа. Гледаше в далечината, без да вижда нищо, отнесен и непонятно спокоен, не излъчваше опасност, а друго – загадка, дълбочина, тайна. Когато Ден Сир излезе на открито, оня веднага го забеляза, но не промени позата си, само извърна глава и внимателно се вгледа. Едва когато Ден Сир се спря на три крачки от него, непознатият стана.

Известно време те стояха и мълчаливо се гледаха. Невъзможно беше да се определи към кой народ принадлежи този човек – не млад и не стар, красиви черти, тъмнозелени очи върху неподвижното лице – откъде е той? На какъв език да се обърне към него? Или да чака той да заговори пръв? Но ако се съди по всичко, непознатият нямаше намерение да прекъсва мълчанието.

Накрая Ден Сир се спря върху наречието от Малкия юг, известно на всички търговци от континента. Раздразнението в него нарасна до такава степен, че вместо приветствие той рязко подхвърли:

– Как мислиш, още дълго ли ще стоим така?

Непознатият леко се усмихна и отвърна на същото наречие, като произнасяше думите с неестествена правилност:

– За теб не знам. Аз мога и още.

Ден Сир се застави да се усмихне, седна на края на стъпалото и кимна към мястото до себе си. Непознатият последва поканата. Отново се възцари мълчание. Спокойно, но настойчиво, Ден Сир попита:

– Отдалече ли си?

– Да.

Тонът на този кратък отговор ясно показваше нежелание за разговор, но ловецът не се предаде.

– Ти навярно си търговец, щом говориш на този език?

Непознатият внимателно се вгледа в лицето му и изведнъж нещо се измени. Очите му станаха топли, а в гласа му, когато заговори, се появи благожелателност към събеседника. Ден Сир реши, че са го познали. А той никога не беше виждал този човек…

– Аз говоря на всички езици – каза непознатият.

– Завиждам ти. – Ден Сир го погледна с ирония. – Как ти се отдава?

– Какво представлява всеки език? Произнесени на глас знаци, а знаците винаги са ми били подвластни, Ден Сир.

– Какво? Ти ме знаеш?!

– Познах те.

– Не съм те виждал – вдигна вежда Ден Сир.

– Но моите скулптури навярно си виждал.

Скулптури! Скулптури – знаци! Ден Сир усети, че не му стига въздухът.

– Значи ти…

Мъжът кимна и с неуловима бързина обрисува във въздуха символ – изящен, точен, с линии, стремително изчезващи навътре, нагоре, надалеч!… Под всички изваяния на Егранах беше изсечен този знак.

Скулпторът Егранах!

Ден Сир усети прилив на огън и студ. Притисна гръб до колоната, нейната твърдост и прохлада успокояваха. От вълнение гласът му изцеди нещо като хрипкав шепот:

– Ето… Това се казва неочаквана среща! Аз винаги много силно съм искал да се срещна с теб, Егранах. Докато загубих надежда… Какъв вятър те е довял тук?

– Попътен – усмихна се скулпторът. Усмивката му беше като мълния по каменносиво небе.

– Така… значи и ти си се стремял към това място? И знаеш какво трябва да се случи тук и сега?

Егранах кимна.

– Какво е то?! – ловецът чак се надигна от вълнение. Скулпторът с любопитство го погледна.

– А нима ти не знаеш?

– Точно, не.

– Тогава ще ми се наложи да обяснявам дълго… За деинорите въобще чувал ли си?

– И още как. Изчел съм всичко, което има в деерлинската библиотека. Малко е това, знам, и то все преразкази… Та нали е тъмен езикът на деинорите, не можеш го прочете. А, още… в Небесния лес ми показаха тунелите…

– Да, виждал съм ги. И това ли е?

– Това е. Е, разбира се, бях и в храма Силтам, където тези глупаци от северната секта се молят на деинорите като на богове.

– Е, да. – Егранах отново се усмихна. – Глупост не им липсва. От тях ли узна за това място? И сигурно никой не ти обясни нещо точно?

– Те просто не знаят. А ти сигурно си узнал, откъде?

– Да си чувал за Кристалната книга.

– Но тя не съществува!

Отново по лицето на Егранах прелетя неговата странна усмивка, предводителка на цяла гама от тънки и непонятни изражения.

– Съществува, Ден Сир. Аз я четох. Свърши ми работа умението да усещам всички знаци. Аз постигнах езика на деинорите…

Странни неща ставаха с Ден Сир. Отново дойде усещането за съновидение. Та само в съня се случва до желаното да стигаш лесно, всяка крачка – победа, всеки въпрос – отговор. Мечтаеше да срещнеш Егранах – и не просто го срещна, той дойде с отговорите на тайни, които те терзаят цял живот… Изглеждаше, че само една стъпка е останала до мечтата за другото, несъществуващото, прекрасното…

Ден Сир дълбоко въздъхна, погледна Егранах и виновно се усмихна: не го ли е обидил с мълчанието си? Но скулпторът сам мълчеше, потънал в свои мисли, които се мяркаха върху красивото му лице, както отблясъците на огън върху околните скали.

– Егранах!

– Да?

– Все пак, откъде ме познаваш?

– Видях, когато те водеха окован през Деерлин.

– Та това беше преди шест години! Как можа да ме познаеш, аз не приличах на човек. С копия ме заставяха да вървя и аз вървях, без нищо да виждам – кръв заливаше очите ми… Желаех само да ме оставят да легна и да умра. Двата ми крака бяха счупени… а прекосих целия град… Сам не зная как.

Той обхвана лицето си в длани, под пръстите му оживя старата болка на белезите. После спусна ръце и тръсна глава.

– Добре, стига за това. А по-нататък, Егранах, какво има в Kристалната книга? Вярно ли е, че там са всички истини на деинорите?

Сякаш не чул въпроса, Егранах се надигна и впери поглед в преполовеното от хоризонта слънце. Залезът пламтеше, разбъркал безтегловни слоеве разноцветни сияния към зенита, където вече просветляваше дискът на Зун – първата луна, луната на мъжкото начало. Скулпторът се бе прислонил до колоната и стройният му, тъмен силует се впечатваше във фона на залезното небе като част от огромното черно съоръжение. Без да се обръща, той попита:

– Защо така силно си искал да се срещнеш с мен, Ден Сир?

Ловецът се смути. Бяха изчезнали някъде всички точни думи. Помълча, събра мислите си и заговори:

– Аз… исках да те опозная. Ние… когато бяха живи моите приятели и можех просто, без болка, да кажа „ние“ – много обичахме твоите скулптури, Егранах. Разбира се, няма човек, който да не ги обича, от селяните до господарите… Ти знаеш това. Но за нас те значеха много повече, Егранах, те бяха откровение, тези символи, които ни помагаха да се разберем един друг, ако не достигат думи или в думите не достигат истини…

Егранах го гледаше с любопитство.

– И какво намирахте в тях, Ден Сир?

– Движение! Това същото движение, което усещаме в себе си, но предадено с невиждана яснота, получи се така, че любовта към твоето изкуство ни събра заедно. В основата беше желанието… как да го кажа… с една дума всеки от нас искаше всичко да стане друго – по-добро, по-съвършено, по-справедливо. То като че ли всеки човек поотделно иска това, а светът, кой знае защо, става все по-грозен…

И тогава се роди тази всъщност простичка мисъл: „така било е“ съвсем не означава „така ще бъде“. И ти без да присъстваш между нас, със своите творения вече потвърждаваше, убеждаваше: има движение към ново състояние на нещата, има! Ние се учехме да виждаме с други очи, да виждаме не само днешното, но и възможности за промените му. Затова се стремях към тебе, исках да зная как е възможно такова съвършенство да е създадено от човешка ръка…

Той млъкна. Пред вътрешния му взор израстваха, напластяваха формите си една връз друга изумителните Егранахови скулптури. Най-често ги беше виждал по върховете на самотни хълмове – многозначни, оживяващи при най-малкото движение на главата, при всяка крачка напред или встрани, неизменно вълнуващи всеки, който дори и случайно ги погледне. Ден Сир се усмихна – виж ти, не се е вкаменила още душата ми, щом се вълнувам даже при спомена за часовете, прекарани пред изваянията на Егранах.

– Що за сила… – бавно повтори Егранах. – Тази същата, Ден Сир. Тази същата тъга по „другото“, по следващото, както аз го наричам, състояние на нещата. Тя се мяташе в мен, гореше ме отвътре и аз се нахвърлях върху самотните скали, изкъртвах от лицата им излишните гримаси и те ме поглеждаха все по-ясно, разкриваха се като книги, в тях вече можеше да се чете, но за мен това бе малко. Така беше, ловецо Ден Сир.

– Ти знаеш дори, че съм от ловците.

– Какво да се прави, зная. Каза ми Норчар.

– Кой? – потресен извика Ден Сир.

– Норчар. И не се хващай за ножа. Не съм станал съюзник на твоя враг само защото съм бил редом с него на балкона на белия дворец, когато те водеха през Деерлин.

Скулпторът го гледаше със спокоен и леко насмешлив поглед. Смутеният Ден Сир свали ръка от дръжката на ножа и се засмя.

– Ето значи откъде си ме виждал. А и остри очи имаш. Как въобще попадна при Норчар? Също попътен вятър ли…

– Случаен. Норчар отнякъде е узнал, че пътувам край Деерлин и изпрати насреща ми цяла делегация. Бях уморен от дългия път и приех поканата, нощите в тези времена бяха опасни. Оказа се, че на Норчар му били нужни скулптури за новия храм и той ми предложи висока цена.

– Прие ли?

– Разбира се, не.

– Ти си отказал на Норчар и си жив?!

– Аз съм Егранах – с равен глас отсече скулпторът.

– Добре, да оставим това – бързо каза Ден Сир. – Беше започнал да разказваш за Кристалната книга…

Егранах отново седна до Ден Сир.

– Талиешом Сибоонай Фимоязоло’кай – отчетливо произнесе той. – Ти знаеш ли точния превод на това название?

– Река, съединяваща времената на всички…

– Не, това е силтамският превод, много приблизителен. Те са се опитали да изтълкуват понятията ЗОЛО и КАЙ, но не са успели. Ето точния превод: „Извор на реката, съединяваща ЗОЛО и КАЙ“.

Ден Сир го погледна с недоумение.

– ЗОЛО – това е нашият свят и нашето време – поясни Егранах.

– А какво означава „КАЙ“?

– Ето тук вече… Тука думи в нашите езици не просто не достигат, те просто отсъстват. Може да се каже така: КАЙ е всичко.

– Какво… „всичко“?

– Ето, виждаш ли? Да се каже „всичко“ значи да не се каже нищо.

Егранах направи широк жест, като че обхвана всичко наоколо – беседката, дърветата, хоризонта с догарящ залез – в своя символичен знак.

– Целият наш свят и всичко зад неговите предели се явява частица от Кай. Кай съдържа всички възможни светове.

– В езика на жителите от Небесния лес има понятие за това…

– Вселена? Имало го е и при деинорите. Но Кай е по-широко. Вселената е безкрайна, но се поддава на измерване. Кай е наистина безмерен. Той съдържа в себе си всички вселени и всички времена, като едновременно с това е така материален, както и достъпният ни свят. Ако ти би могъл да живееш в Кай, всички вселени и всички времена биха били достъпни за твоите сетива.

– Ти ме плашиш, Егранах.

– Наистина? С какво?

– Ами… ако правилно те разбирам… Кай с нещо прилича на божественото обиталище от свещените книги.

– И теб те плаши това сходство?

– Никога не съм се нуждаел от богове!

– И за теб е непоносима мисълта, че някъде съществува висша сила, която върховоди съдбата ти? Разбирам. И мен ме бяха обзели подобни страхове, когато за първи път се задълбочих в Кристалната книга. След това ми стана смешно. Представих си бога – тази жалка измислица на жреците, призвана да подреди безграмотните ни представи за света, – представих си бога в Кай. Знаеш ли колко жалък би изглеждал сред безчислените светове, всеки от които прилича само на себе си, всеки от които предлага ново знание, неподозирано до този момент? Нещастните ни богове с такъв непосилен труд са създавали нашия свят, а в Кай ти би могъл да твориш светове, хиляди пъти по-сложни от този. Нима би пожелал да се посветиш на този мъничък свят, един от многото, да бъдеш негова висша сила? Не ми се вярва, Ден Сир!

Егранах млъкна, застина в мига на прекъснатото слово, с разперени ръце, сякаш наистина обгръщаше вселените на Кай. Ловецът мълчаливо го гледаше. Тръпки пълзяха към гърлото му. Никога не си беше представял, че мъж, а не жена, може да бъде така красив.

Да твориш светове…

Да твориш своята мечта…

– И деинорите са намерили път към… Кай?

– Намерили са. Заминали са. Отплували са по реката, съединяваща Золо и Кай.

– Оттук?!

Егранах премълча, отговорът беше ясен. Ден Сир погледна нагоре. На фона на небето все още се открояваше с по-плътната си чернота пръстенът, увенчал колоните. Извор на Реката…

– И какво е станало с тях?

– Невъобразимо е за нас това – каза с предишното си спокойствие Егранах. – Жалки думи за могъщество, съвършенство… Нима можем да вкараме в тях поне малка част от онова, което са станали, а и защо да напрягаме своето бедно въображение? Много скоро ще научим сами, ще видим, ще чуем, ще бъдем.

Ден Сир залитна. Прилепи гръб към колоната и се взря в диска на Зун, чиято студена светлина все повече заливаше околността. Изтече зад хоризонта последният блик на залеза. Пълнолунието на Зун, „ден в нощта“… Когато Себенера достигне зенита и се слее със Зун, ще започне… А какво ще започне? Ще се разтвори небето? И ще се надигне от океанските дълбини Стълбата на боговете? Или просто ще се случи непонятно каквото?

– А ако не поискам?

– Нима някой те заставя насила?

Ден Сир се смути. Разбира се, трудно е да си представиш, че този черен Извор на Реката ще въвлича някого насила в света на съвършенството.

И колко е просто всичко, просто и страшно. Най-страшните мигове на загиващото въстание не бяха предизвикали в Ден Сир такова чувство на нерешителност и объркване – тогава имаше страх, понятен, човешки страх. Всички знаеха избора – бой докрай или бягство, а тук – непредставимост. Затова пък сега една крачка дава това, което не биха могли да дадат хиляди бунтове. Не за един, не за двама – за всички. Та нали цял народ бе отплувал по тази Река…

– Ти можеш да останеш тук, Ден Сир – неочаквано каза скулпторът. Ден Сир трепна и вдигна очи. – Само че, кой знае защо, мисля, че няма да останеш. Познах ли?

– Не знам.

– А аз знам! Вече те познавам. Няма да се спреш на една крачка от другото, към което си се стремял цял живот. Няма да те изплаши непредставимостта на Кай. Ти го чувстваш в себе си, Ден Сир!

– Да… – тихо каза ловецът, – вече ме познаваш…

Те мълчаливо се гледаха един друг, по-скоро един през друг, и мислите им бяха сходни. После Ден Сир попита:

– Егранах, как все пак са достигнали до това, а? Как са се решили, какви са били, защо никой преди тях… а и след тях никой… Та те не са най-древният от народите.

– Да, не са най-древните. Но работата не е във възрастта. Те са овладели своя разум с непостижима за нас сила… Впрочем за това трябва да узнаеш не от преразкази. Аз преведох текста на въведението в Кристалната книга… Това е писмо на императора на деинорите, властвал в онези времена, когато е станала Промяната. Ето, чети. Още има време.

Ден Сир разгърна гъвкавото руло. Върху тъмната повърхност на пергамента меко блестяха йероглифите с летящи очертания – почеркът на скулптора бе стремителен като изваянията му…

II.

ДО ВЕЛИКИЯ И СВЕТОНОСЕН БУАРГУ-ИЛИР, ЧИЯТО ВЛАСТ ОЗАРЯВА ГОЛЕМИЯ ЮГ, ОСТРОВИТЕ НА КОРАЛОВИЯ КРЪГ, ВСИЧКИ ВАСАЛНИ ГРАДОВЕ И ЦЯЛАТА ВСЕЛЕНА.

ОТ МОГЪЩИЯ И ЛЪЧЕЗАРЕН ДАН САМИНИК, РАЗПРОСТРЯЛ ГОРДОСТТА СИ НАД НЕБЕСНИЯ ЛЕС, ПОЛУОСТРОВА СЕВЕРЕН МЕЧ, СРЕБРИСТИТЕ ПОЛЕТА, ВСИЧКИ ВАСАЛНИ ГРАДОВЕ И ЦЯЛАТА ВСЕЛЕНА.

Лъчезарни братко! Прости, че нарушавам покоя на душата твоя с този свитък описания от събития, които така внезапно нарушиха живота на държавата ми и на целия народ деинорски. Ти трябва да узнаеш това. Преди единайсет дни от полуострова Северен меч пристигна вестоносец и донесе вест необичайна и страшна, която смути умовете и спокойствието в моя дворец погаси. Разказа той, че странна светлина е озарила втората нощ от новолунието на Зун, а след това сияеща стрела сто ръста височина от небето паднала. Спомних си аз, лъчезарни Буаргу-Илир, твоите думи по време на последното гостуване. Тогава ти сподели мисъл, че следва да намаля любопитството на сърцето мое, да не се стремя да узнавам тайните на света ни, да не търся други светове в небето около далечните слънца, които в бездната нощна мигат. Тъй като упоменатото е тайна на боговете и ни един смъртен не знае как да я използва, а и да знаеше, не би произлязло от това благо, защото известно е, че даже божието благоволение е гибелно за смъртните, а това, което е за боговете благо, за смъртния може да стане меч огнен. С това привърши нашият разговор и спомних си аз за него, когато чух вестоносеца, и страх обхвана душата моя. Но този страх с друг се смени, когато влезе при мен главният жрец Чиер-Иер, който подробно бе вестоносеца разпитал. И съобщи ми Чиер-Иер, че стрелата тази не е знамение божие, тъй като е веществена и излъчва прохлада. Тогава разбрах аз, че тя е творение на ръце човешки – защото от мълнии и светлина биха я направили боговете. Разбрах и това, че не напразни са били моите усилия да търся други светове в небето.

И ужасих се аз: велико трябва да е било могъществото на тези, които път между звездите намират. Тогава заповядах войската…“

Ден Сир с труд откъсна погледа си от ръкописа. Самосветещите йероглифи го омайваха. Нещо в тяхната линия се отличаваше от привичното и това действаше отвъд основния смисъл. Егранах бе успял да вложи в контурите на писмовния знак втори силует, разказващ зрително видение! И през текста Ден Сир започна да вижда…

… като че ли от огромна височина каменистата пустиня, заляна от пурпура на Себенера и от тънко очертания сърп на Зун… По-близко, по-ниско! Като огромен червей пълзи армията на деинорите между редки каменни стълбове. Облаци прах се издигат даже над шлемовете на конниците, даже над главите на Зверовете – грамадни гущери, дресирани за работа и битки. Тихо се полюлява паланкинът върху гърба на императорския звяр, а вътре тече тих, напрегнат разговор, пронизан от страх и предчувствия…

„… и каза ми жрецът на жреците: „Нима не се боиш, лъчезарни Дан Саминик? Това, че в очите ти няма ни капка страх, безпокои моя разум. Знам възраженията твои: нали имаме бързи коне и могъщи, неуязвими зверове, владеем ние тайната на Кристала, слънчевия лъч в лъч смъртоносен превръщащ, имаме и балисти, хвърлящи делви с огън неугасим…“

Прекъснах го аз: „Позна ти мислите ми, Чиер-Иер, но и аз твоите отгатнах. Ще кажеш ти, че има предели за силата наша, че можем да изгорим всяка крепост, да сразим с лъчи кристални и най-силната войска, но не е в силите наши да построим стрела сто ръста висока, която път между звездите да знае. И по-силни от нас са тези, които могат това. Чуй сега какво ще ти кажа. Няма в очите мои страх, тъй като съм научен да го скривам. Но и капка смелост няма в моето сърце. Страхувам се от тези, които са вътре в стрелата летяща – а може би не стрела, а кораб трябва да я наричаме, защото сама се движи и път си намира, а не от лък излита. Страх ме е да воювам със създателите ù, Чиер-Иер, но още по-страшно е да ги оставя на воля в сърцето на земите наши.“

И замисли се над моите думи жрецът на жреците, лъчезарни братко. Нито дума не проронихме до края на пътя, отдадени на мисли тревожни.

Пристигнахме с изгрева и веднага заехме позиции. Странно изглеждаше стрелата в пустинята – чужда и естествена едновременно. Стояхме дълго и дълго разглеждахме формата ù изумителна, самото движение към небето въплътила. И никакви признаци на живот. Започнахме ние стрелба с балисти и земята на двайсет крачки около стрелата стопихме, но тази грамада се обгърна в сияние и във въздуха увисна. Тогава видях аз, че слънцето е вече доста високо, отворихме ние огледалата на Кристалите и забихме в бронята на небесния пратеник едновременно осем лъча. Разсичаха те бронята на небесния пратеник, но тя като жива кожа веднага зарастваше. Заповядах да се увеличи броят на Кристалите, но не успяха да изпълнят указа ми, тъй като стрелата нанесе ответния удар свой.

Прости, лъчезарни братко, че са така бедни словата и безпомощен стремежът ми да разкажа безподобното. Замъглиха се очертанията на стрелата – така трепти мечът, когато го пуснеш след добро сгъване. После дойде звукът. Разбери словата ми правилно, лъчезарни Буаргу-Илир. Никаква вреда не идваше от този звук. То беше музика велика и в същото време нежна, тя се извиваше около нас и сякаш виждахме нейните движения. Като че ли небесният купол се разшири от гъвкавата сила на този звук. И не приличаше тази музика на мелодиите, с които услаждат слуха нашите дворцови музиканти, угодно следящи израженията на лицата наши. Не, вълшебната музика на стрелата правеше всички нас равни – воините, робите и мен, владетеля техен! Зная, кощунство ще бъдат за тебе словата ми, но така беше, лъчезарни братко. И не искаше тази музика да ни унизи, тя просто беше над нас. Стояхме ние, застинали под слънцето, слушахме и не разбирахме в кой миг е започнал вторият удар. Отначало изглеждаше, че във въздуха се появяват статуи. След това разбрах, че не статуи е било това, но как да ти опиша видяното? Имаше образи на нищо не приличащи или по-скоро на всичко по света наподобяващи. Възникнаха те пред всеки от нас в движения сложни и непредаваеми и всички чувства до края усещания изпълниха. Само за миг възникнаха образите и изчезнаха. Но останаха в нас, като че ли кристален лъч ги изгаряше върху вътрешната страна на черепа. И бавно сложих аз меча си в ножницата. Кънтяха в ушите ми вихри от тази музика странна, макар и замлъкнала, и ясно наоколо ставаше, че всичките ние – и воини, и конници, зверове и жреци, а и аз, Дан Саминик – жалки сме всички! И нямаше в мислите мои ненавист, ни гордост, ни ужас. Обърнах се аз и закрачих към своя звяр, без да кажа ни слово. Без заповед моите воини прибраха оръжие, разглобиха огледалата на Кристалите, престроиха се в походна колона и само час след това блестящата стрела започна да потъва зад гърба ни в трептящия зной на хоризонта.

Седяхме ние с Чиер-Иер в паланкина, един друг се гледахме и мълчахме. Виждах в очите му отблясъци на онези образи и разбирах: отпечатани са те в паметта ни завинаги. Всеки от тях съдържаше истини неизчислими и в сравнение с тях животът мой се превръщаше в безпомощна детска лъжа пред погледа на мъдрец. Да, жалък бях аз, лъчезарни братко, и гордостта ми смирено отстъпваше. Ако в гората те нападнат кучета подивели, какво би направил, за да не оскверниш бойния си меч с нечистата им кръв? Шепа храна им хвърляш и те, ненавистта си към теб забравили, се нахвърлят върху нея. Стори ми се, че така и с нас постъпиха, с презрение и безразличие ни хвърлиха две шепи светлина и истини, тъй както във Века на боговете две шепи небесен нектар сто хиляди гладни са нахранили.

А след като се върнахме в двореца, в покоите мои дойде Зун Себенера, воин мой и приятел, с мъдрост превъзхождаща много мъдреци. Великият мой баща го беше намерил от жажда умиращ в пустинята преди петнайсет години, когато нашата войска разби армията на император Гобетор. Не обичаше да разказва за миналото свое мъдрият воин, но започна между нас странен и тежък разговор, в който узнах, че той е бил придворният поет на Гобетор, същият този поет, който носи имената на двете ни луни и чиито поеми и песни всички помним с голяма възхита. И каза ми тогава Зун Себенера:

„Напускам те, Дан Саминик. Не допускай гняв в сърцето си, изслушай ме и ще постигнеш решението мое. Тогава, в пустинята, когато всички тръгнаха обратно и обърнахме гръб към небесната стрела, аз се отделих и отидох до нея. И срещнах се там с повелителите нейни, опитах се да говоря с тях и получих отговор. Няма да разказвам за тези беседи, Дан Саминик, дълъг ще бъде такъв един разказ, а и нищо не би дал. Нима можеш ти да опишеш мимолетните образи, с които ни сразиха пришълците? А и времето ми е малко, защото скоро отлитат те, а и аз с тях, Дан Саминик.“

„Повече не си ми приятел и съветник – казах му аз. – Можеш да отлиташ, щом си способен да ме изоставиш в самота и болка сега, когато така силно е развълнувано езерото на душата моя! Но кажи поне защо са долетели, защо им е било нужно да ни ослепят с шепа милостиня от безмерната съкровищница на духа, която имат? Нима истински богатият с най-велика мъдрост би издевателствал над бедните духом – защото такива сме ние пред тях?“ И разказах му аз своята притча за дивите кучета в гората.

Отвърна ми с тъжна усмивка Зун Себенера:

„Навярно не си представяш как ме радват словата твои, Дан Саминик. Защото виждам аз, че по друг път е тръгнала душата ти. Изслушай ме до края…“

И той ми каза, че грешка е моето сравнение за кучетата и шепата истини. Оръжие, оръжие сме изпитали ние върху себе си. Но друго, обратно на нашето.

„… та какво прави оръжието наше с враговете ни, Дан Саминик? – мълвеше Зун Себенера. – Разсича го, разчленява врага жив на множество прости, неживи неща – месо, кръв, кости – и с всеки изминал ден все повече се разпадат те, докато се смесят накрая със земята. Ето това прави нашето оръжие. А тяхното? Не прави ли то простия до невежественост враг по-мъдър, не вселява ли в него доброта и разум, издига го достатъчно високо, за да може да види нелепостта на стария си път? Помисли, Дан Саминик, измислил ли е някой досега по-човечен способ да отблъсне врага си?“

И още мълвеше Зун Себенера:

„Дълбоко се лъжеш, Дан Саминик, ако мислиш, че те оставям самотен. Още не си се избавил от мерките стари и по прежнему смяташ, че всичко освен тебе самия е прах под краката на вечността. Помисли колко от твоите воини под удара на това оръжие попаднаха? А то е безпристрастно и поразява всички еднакво. Да, наистина ти живееше в страшна самота, затова и станах приятел твой. Сега повече не съм ти необходим. Сега в самотата навлизам аз, Дан Саминик, тъй като никога няма да дорасна до истината, която за тях е всекидневно подвластна!“

И отвърнах аз: „Защо трябва да отиваш, Зун Себенера, защо се обричаш на тежка участ, на заточение в неизвестността? Защо не оставаш с нас, да търсим новия път заедно?“

Положи ръце върху моите плещи Зун Себенера и каза:

„Млад си още, Дан Саминик, отскоро си на престола и не е отровена още душата ти с престъпленията на властта. А аз съм стар и което е по-лошо – вече сломен. Много години ме разрушаваха тези, които превъзнасяха поемите мои. С награди и почести искаше Гобетор да изтръгне от моята душа това, което бе изчезнало от неговата. Но по-силна от императорската се оказа моята душа. Тогава привлече ме Гобетор със славата на велик воин – пълководец в армията си ме направи. Наследил бях от прадедите си бойното изкуство и още от първите боеве се отличих. И още в първите боеве умря поетът Зун Себенера, приятелю мой Дан Саминик! Защото аз, живота безмерно обичащ, убивах, и смъртта на моите жертви, съединена със злобата на Гобетор, все по-тежко разболяваше душата ми. Така се излъга Гобетор, защото той искаше да ме направи свой поет, а ме направи само свой воин. Дан Саминик, знаеш, че тетивата на лъка не трябва да се обтяга повече от допустимото – не издържа стоманата. И дойде нощта, когато тетивата на моята душа се скъса със звук на строшен меч; отидох аз при Гобетор и да го оскърбявам започнах, та дано със смърт ме накаже. И произлезе между нас зъл разговор, защото изрече Гобетор слова страшни и грозни: че няма по света доброта и дружба, че с война завършва всеки мир, а всяка любов – с предателство. Напомни ми императорът как ме напусна моята любима, макар че обезсмъртих нейното име в поемите си. И каза той, че само между животните още се среща мир и любов и че по-ниско от животните стоят хората, които боговете някога са създали за развлечение и са забравили за това. Че поезията ми не е нищо повече от маска върху страха за богатството, почестите и славата. Възразих му аз, че лъжа произнася устата му и своите страхове на мене приписва. Напомних му и думите на Колдарай: „Няма да се излекуваш от своите болести, дори ако ги припишеш на съседа си“. И казах му още, че хората се менят и именно това го плаши, и затова се мъчи да сломи тези, в които промяната се чувства най-силно. Озверя тогава Гобетор, с нож върху мен се нахвърли, но отбих аз удара и острието попадна в гърлото му. Избягах в пустинята, без пътя да зная, без храна или вода да имам. Спаси ме, както знаеш, баща ти. За щастие или нещастие не знам. Но и от него скрих аз истинското си лице, като малък съименник на великия поет се представих. Ала всъщност истина казах, тъй като мъртъв бе в мене поетът!“

Замлъкна Зун Себенера, аз също мълчах и дълго стояхме така. После той каза:

„Сега аз си тръгвам, Дан Саминик. Най-силно ранен бях от оръжието на пришълците, защото възкреси то в мен поета, предал и поезията, и себе си. Нямам право с вас да остана, трябва да изкупя своята вина. И моята самота сред пришълците ще бъде наказание и изкупление, тъй като много неща трябва да сътворя там!“

Прегърнах го аз и заплаках за пръв път след детството.

„Върви, Зун Себенера!“

Тръгна той към вратата, но аз в желание да го задържа поне още миг попитах: „Кажи ми още нещо, Зун Себенера, защо са кацнали те при нас?“.

Отвърна поетът: „Знаеш, че се случва буря да откара наш кораб до остров, чиито жители никога не са виждали такъв плавателен съд. И в страх ще гледат те как екипажът поправя мачтата. А когато корабът отплава, всички ще сметнат, че боговете на морето са им гостували за кратко…“

Тъй каза той, засмя се и завинаги напусна моя дворец. Скоро изпращачите му ми съобщиха, че небесната стрела е отлетяла, а заедно с нея – Зун Себенера.

Как мислиш, лъчезарни братко, защо те взеха със себе си поет, а не император?

Много дни след това избягвах човешки погледи. Бродех по коридорите на двореца си, за пръв път почувствах колко обременителни са тежките знаци на властта. Взимах в ръце инструментите на прогонените вчера музиканти, но не ми се подчиняваха стройните, гъвкави звуци, което ми причиняваше болка. Но даже и да бяха достъпни за мен, нима бих могъл да изсвиря този първичен, преливащ се звук, който и до днес кънти в душата ми? Ръцете ми се вкопчваха в чука и резеца и неумели следи върху мрамора оставяха. Не можех да разбера защо не ми се удава да въплътя в мрамора огромната вълна от образи, която се надигаше в мен. Захвърлях инструментите и плачех – аз, повелителят на цялата Вселена, плачех! Помисли, Буаргу-Илир, не е ли смешен за Вселената начинът, по който ние с титлите си властваме?

Прав, стократно прав беше Зун Себенера: неизвестното оръжие ни направи равни по сила и мъдрост на духа и мнозина срещах аз в опитите си да въплътя върху хартия и метал, камък и звук онова ново, което освети тъмния хоризонт на времето; разбрахме ние, че не трябва само да чакаме светилото да изгрее, а и сами трябва към него път да търсим!

Лъчезарни Буаргу-Илир! Виждам лицето ти, докато четеш този свитък. Виждам по него смут и озлобление, виждам: възмутен си ти от кощунственото послание мое до теб – властителя над цялата Вселена. Прости ми, ако съм внесъл объркване в твоята душа, защото знам, доволна е тя от съдбата. Но мисля, че добре е да узнаеш всичко от мен, защото рано или късно ще допълзят до тебе лъжовни слухове и ще те наведат на мисълта, че е загубил Дан Саминик светлината на своя разум. А след такава мисъл втора обезателно ще дойде: добре би било армия да пратя, ред да въдвори в земите деинорски. Искрено те съветвам, лъчезарни Буаргу-Илир, не прави тази погрешна крачка, защото всеки твой ред би бил насмешка над свободата ни…“

ІІІ.

Ден Сир вдигна невиждащите си очи, понечи да свие пергамента, но се спря. Още един път плъзна поглед по редовете – древният свят не го пускаше. Бавно се стапяха, потъваха в паметта контурите на хипнотичните йероглифи. Той погледна към Зун – рязката, студена светлина го удари в зениците и всичко възвърна своята реалност. Пергаментът се сви на руло сам.

– Егранах! Станало ли е всичко това наистина? Не ми го побира умът…

Ден Сир замлъкна, защото забеляза изгрялата Себенера. Колко време е бил потопен в тази легенда!

Легенда?

– Първия път и аз усетих същото – каза Егранах. – Пришълци от други звезди, оръжие, поразяващо с мъдрост… Трудно е да се приеме всичко това. Но било е, Ден Сир! Уверен съм!

Ловецът мълчеше, като галеше с груби пръсти мекото руло. Жалко, че този ръкопис не му бе попаднал преди шест-седем години. Може би тогава не би направил много от грешките. Или… направил би други? Та тук е само първото стъпало към другото, по-висшето разбиране. Да се опита да приложи това първо стъпало към днешния живот, да го пробва върху себе си, кой знае с каква цена би се наложило да плаща такъв прибързан опит? Той погледна Егранах. С нещо скулпторът му напомняше и на Дан Саминик, и на Зун Себенера. А и как не? Ден Сир се засмя. Та нали йероглифите на тези образи бе рисувал сам Егранах!

„Ех, скулпторе, скулпторе, не си така безстрастен, както изглеждаш! Има в теб и тщестлавие, и самолюбие. Толкова по-добре… Така поне на човек приличаш, не на изваяние…“

– Чуй, Егранах… а, между другото, вземи свитъка.

– Защо? Остави го тук, той повече не ни трябва.

– Не ни трябва? Е, да, правилно…

– Ти искаше нещо да питаш.

– Да! Какво имаше по-нататък в Кристалната книга? Ето за това например – той удари с длан по колоната.

– Разбираш ли… – Егранах се замисли – Кристалната книга е огромна. Какво има по-нататък? По-добре питай какво няма. За да се разбере всичко, би трябвало да бъде четена цял живот, и то не от един човек, а от цял народ. А и едва ли би стигнал животът на едно поколение. Ти прочете само началото, а от началото до това – той също докосна колоната – има около хиляда години. А Кристалната книга се състои от триста и седемдесет фолианта, Ден Сир. Аз загубих две години, и то за повърхностен прочит. Ти ме пита как деинорите са достигнали новото разбиране. Наистина за тях в началото е била Стрелата. Но това не е задължително. Със своето „оръжие“ Стрелата неимоверно е ускорила техния растеж… Щом си бил в Небесния лес, би трябвало да ти е ясна думата „исторически ход“, нали?

– Да, разбира се.

– Та ето, ако се направи опит да съпоставим историята като верига от непрекъснати промени, може да се предположи, че с всички народи рано или късно се случва нещо подобно. По естествен начин. Само че е необходимо невъобразимо много време. Единствено при деинорите този път е съкратен до часове в сравнение с десетилетия.

Ден Сир стисна юмруци до болка.

Та Егранах… дава ли си сметка за цялата жестокост на своята правота? Като ехо от неговите думи се върнаха мислите, толкова години измъчвали Ден Сир. По друг път беше дошъл той до разбирането на безжалостно бавния исторически ход – размишленията за трагичния край на Деерлинския бунт. Та нали същите предания за деинорите и удивителната красота на техния живот го подтикнаха някога към този бунт. Да, разбира се, всичко би станало и без него, не от добро бяха тръгнали селяните срещу своите феодали. Но нали той, Ден Сир, застана начело! Времето за пътя на деинорите е някаква жалка минута от часовника на вечността… А той искаше да успее за по-малко от секунда. Гибелна се оказа мечтата му на проверка – давайки смисъла на неговия живот, той отнемаше живота на други. И с това се обезсмисляше. И какво? Въвлече във въстанието, във взрива на надеждата, тези хора, които цял живот бяха в сивия мрак на безрадостното ежедневие. И ги погуби. Не му достигна чуждозвездното разбиране на световните закони, което владееха деинорите. Отзвуци само идваха до него и по тях се бе опитал да композира велика музика. И ясно защо нищо добро не можеше да се получи.

– И не се получи – промърмори ловецът.

– Какво каза?

– Нищо… просто така.

Ден Сир отново погледна колоните. Ето го! Великото разбиране, великото знание…

Да твориш мечтата си, да изменяш света по нови закони… Крачка в щастието. Само една крачка.

Изведнъж си спомни думите на Егранах, казани толкова неотдавна, само преди час: „Нима би ти се приискало да се занимаваш с този мъничък свят, един от многото…“ Прекрачил е натам, в мечтата, народът на деинорите, а той, Ден Сир? Егранах? Е, Егранах е решил – за себе си. На него явно не му се занимава с този малък свят. А и на Ден Сир също като че ли не му остава много – мъртви приятели, изгубена надежда, разкъсваща отвътре вина – в какво да се вкопчи?

„В какво? Лъжеш, Ден Сир! Отдавна да си прерязал гърлото си, ако нямаше още от мечтата! Не, Егранах, по-късно ще се срещнем в Кай. Сърбят още старите белези, не е минала болката. Загинаха приятелите, но не са забравени нито песните на Крудем, нито картините на Хок-Хок!“

– Ти какво, Ден Сир? – ловецът трепна и погледна скулптора. – Колебаеш се? Никога не бих помислил…

– И правилно, че не помисляш. Не е колебание това. Не е това колебание.

Егранах разбиращо се усмихна.

„Как всичко разбираш, Егранах. Гледаш през повърхността – и виждаш дълбочината, и няма преграда за твоята мъдрост. През хората виждаш, а самите хора забелязваш ли?“

Той мълчеше неподвижен, само следеше Егранах с поглед. Скулпторът мереше с крачки площадката и в движенията му нямаше спокойствие.

– А твоите скулптури, Егранах? – изведнъж попита ловецът.

– Какво моите скулптури?! Аз отдавна не вая. Това не беше нужният път – тук е необходимият път!

– Нима ваенето пречеше на твоя път?

– Всичко това е вече назад, Ден Сир! – в гласа на ваятеля се прокрадна раздразнение. – Аз вървя по-нататък.

– Значи затова отказа на Норчар.

– Разбира се, затова!

– А как мислиш, защо неумолимият тиранин ти прости отказа? Той никому не е прощавал.

– Вече казах: аз съм Егранах!

– Не е отговор това! Защо?!!

Скулпторът мълчеше, вперил внимателен поглед в Ден Сир.

– Защото не посмя – бавно започна ловецът. – Защото ако те беше убил, щеше да започне метеж, в който щяха да бъдат убити не само простите люде, но и много от аристократите, мъдреците, даже някои от придворните му. Прав ли съм?

– Да допуснем – студено отвърна скулпторът.

– Прав ли съм, или не?

– Прав си!

– Ти си жив чрез любовта на хората, Егранах.

Скулпторът се разсмя с тих изкуствен смях.

– Добре, Ден Сир. Разбирам те прекрасно. Само че не е ли късно да започваме спор? Той е интересен – с удоволствие бих поговорил, но няма време. Разбери – само след няколко минути Реката ще потече. И ще отплуват тези, които навреме слязат от пристана.

Той посочи двойната сянка на пръстена, пълзяща по постамента. Синкавата и пурпурната сенки почти се сливаха с дъгата йероглифи.

– Да, разбира се – промърмори Ден Сир. – За теб, разбира се, спорът е говорене. Един интересен спор…

„А ние? – мислено довърши ловецът. – Интересни ли сме ти ние, човеците? Несъвършени сме – не виждаш сред нас съвършенство, а да го търсиш заедно с нас, не искаш. За тебе всяко колебание има едно име – страх. Ти не се страхуваш – ти си мъдър. И това, което Норчар не посмя да направи – да те отнеме от света, – ще го направиш сам! Добре, ще поспорим, Егранах. Ще дойде време и аз да прекрача в Кай. И то не сам! Кога беше следващото сливане на луните? След осем години? Има време още веднъж да опитам мечтата си!“ Последните думи той каза на глас. Художникът трепна.

– Прощавай, Ден Сир, но има нещо, което не ти казах. Не мислех, че има значение. На нас двамата много ни провървя, че сме тук именно днес. Наистина аз знаех и бързах с всички сили… За последен път ще тече Реката днес, Ден Сир.

– Откъде знаеш? – глухо попита ловецът. Думите на Егранах още не бяха смисъл – беше ги усетил като удар в лицето.

– От Кристалната книга, разбира се. Там е описан законът, по който се отваря Изворът. Той е свързан с нещо отвъд пределите на нашия свят, с какво именно – не разбрах, а и време нямаше да изяснявам. Цикълът е свършил. В Извора повече няма да има вода, Ден Сир…

Бунтовникът мълчеше. Като че ли черните колони се бяха срутили отгоре му. Ако всичко това е за последен път – тогава прав е Егранах, всички колебания имат едно име. Погледна нагоре. Почти се бяха слели Зун и Себенера, луните на мъжкото и на женското начало; осем години мъжът Зун и жената Себенера се догонват, обречени на разлъка от древната легенда…

„Не, прав се оказва Зун Себенера… – спомни си Ден Сир – неизвестното оръжие ни направи равни по сила и мъдрост на духа… освети тъмния хоризонт на времето; разбрахме ние, че не трябва само да чакаме светилото да изгрее, а и сами трябва към него път да търсим!“

Ето, Зун вече обгръща в синкав пръстен пурпурния кръг на Себенера… И пламна нова светлина, меко сияние, което се закълби в средата на черния пръстен. От постамента изчезна сянката, която покриваше дъгата йероглифи. От мъгливото светлинно кълбо надолу падаше широк конус лъчи, които караха постамента да свети с невъзможна, черна светлина! А нагоре… нагоре изтичаше тънък лъч, загубен право в небето. Реката… Изворът.

– Това… Тя ли е?

– Тя… Реката! – също така пресипнало отвърна Егранах.

Почти едновременно отстъпиха назад. Меката светлина измени всичко наоколо неузнаваемо. Ловецът се улови, че напряга слух, но тишината беше пълна, нечовешка и мъртва. Нещо трудно поносимо имаше в това беззвучие на светлината. Изглеждаше, че не е възможно да звънти въздухът, напрегнат до предела на неосезаема твърдост; а ветрецът все така подухваше косите им, само дето не се чуваха шумоленето на гората и виковете на нощните животни. Може би тези звуци гаснеха до границите на сиянието?

– Никога не съм си го представял така – каза Егранах. Ден Сир рязко се обърна към него, художникът също, и те, точно както при първата среща, се загледаха един друг и всеки от тях бе осветен от сиянието на Реката, макар и от различни страни, и отново се опитваха да надникнат един на друг в очите си, но виждаха само чернотата на зениците…

– Е, какво, Егранах – каза ловецът. – Ето я твоята Река.

И без да каже нито дума повече, се обърна и тръгна по пътя, като настъпваше дългата си, скачаща по плочите сянка. Едва на първия завой се поспря и хвърли последен поглед към Извора на Реката. Стори му се, че там – в светлинната скулптура – вижда знака на човек, но скоро и светлината угасна.

– Броят на щастливите се увеличи с още един – промърмори Ден Сир. – Само че… ще съумееш ли наистина да бъдеш между тях, Егранах? Ще дораснеш ли до тази истина, в която те са потопени?…

~ ~ ~

Още дълго тук нищо не се промени. Но прахът все пак започна да взима своето – тънък слой покри червените плочи, безсмъртните колони и пръстена, в който никога повече не блесна светлина. Лианите, поддържащи висящия мост, сляха въздушните си корени в непроходим гъсталак. И хората престанаха да ходят там, дори от любопитство.

Те ходеха по своя свят, който кипеше, мяташе се, успокояваше се, за да избухне отново в кладите на нови човешки страсти. Светът живееше, а някъде дълбоко в него умираше от старост един път, водещ към странно и непонятно творение.

Само от време на време сянка на летящ звяр го прекосяваше, безшумна и безплътна, готова винаги да изчезне, като че ли се е мушнала в някоя от безбройните пукнатини.

След пустинята

І.

Хорхе Родригес. Трийсет и седем годишен. Особени белези… Какви особени белези имаше днес, Хорхе? Я виж в огледалото. Така… Очите ти са някак замъглени. Нещо си замислен. Особени белези: замислен. Нещо друго? Да. Замислен и небръснат. Вземи се обръсни, Хорхе. Ще имаш един особен белег по-малко.

Колко въпроса си зададох досега? Ако броя и този, няма да мога да ги преброя. Човекът с многото въпроси – така Хорхе Родригес помни и познава Хорхе Родригес. Впрочем това все пак съм аз и с този навик да мисля в трето лице сигурно скоро ще стигнем дотам, че Хорхе Родригес ще заживее отделно от мен… Ужасно ножче! С такова и вените си не бих прерязал. Жалко, че не му отива брада. Иначе с парите, които дава за ножчета, можеше да си позволи по-свестен тютюн.

Този телефон може да събуди мъртвец! Без малко да се порежа. Впрочем май наистина…

– Хорхе Родригес слуша.

– Извинете за безпокойството, сеньор Родригес, но искам да говоря с вас относно…

– Уважаеми сеньор, можете да ме намерите следобед в кантората. Работното време е написано на вратата. Държа да ви осведомя, че в момента се бръсна и заради вас се порязах.

– В такъв случай си сложете одеколон, сеньор Родригес – посъветва ме телефонът. – За мен не се безпокойте, ще почакам.

Без малко не затворих телефона. Сдържах се, защото имаше по-добър начин за отмъщение. Оставих събеседника си да чака и се заех с всичко останало по тоалета си. Когато установих, че са изминали двайсет и три минути, реших да проверя все пак как е там моят събеседник.

– Аз съм готов, сеньор.

– Радвам се да чуя това, сеньор Родригес.

Чудесен ход – противникът в мое лице е сразен от търпеливостта на събеседника си!

– Възхитен съм от вас, сеньор. Все пак не забравяйте да се представите.

– Лейтенант Маркес от углавния отдел на полицията.

– Много се извинявам, сеньор лейтенант, но в углавния отдел няма лейтенант Маркес.

– От вчера има. Мога ли да ви помоля за нещо, сеньор Родригес?

– Да, моля?

– Бихте ли проверили в чекмеджето на бюрото си? Струва ми се, че сте забравили там добрите си обноски.

– Сеньор лейтенант, добрите обноски в наше време са дефицит. Научил съм се да ги използвам при по-важни поводи.

– Не се съмнявам, сеньор Родригес. Но все пак имайте милост, обаждам ви се като клиент.

Това ме довърши. Аз отстъпих, хвърлих знамената, предадох сабята си на неприятелския генерал и покорно се договорих за лична среща. Надявам се, че ще ме разберете. Не всеки ден углавният отдел ми идва като клиент.

– Вие сте неотразим, сеньор лейтенант. Случайно не сте ли завършили полицейската школа на Джереми Лестър във Вашингтон?

Дясната му ръка трепна много характерно. В посока към вътрешния джоб.

– Изглежда сте карали тримесечния курс – продължих аз. – Тези, които са минали двегодишния, владеят себе си по-добре. Никога не посягат първо към пистолета. Или поне не го показват.

– Какво да се прави, сеньор Родригес. Държавата няма достатъчно средства, за да плаща удължени курсове в Щатите.

Не, той наистина беше неотразим. Обожавам такова поведение.

– И така, на какво дължа тази чест?

– Сеньор Родригес – Маркес остави кафето, – аз съм новият шеф тук. Идвам от политическия отдел, с углавни досега не съм работил.

– Сеньор лейтенант – изправих се, – беше ми приятно да се запозная с вас, не смея да ви задържам повече.

– Чувал съм за вашата неприязън към политическия отдел – въздъхна човекът. – Аз също я изпитвам и, както виждате, вече не съм там. Все пак изслушайте ме, много ви моля. Наистина имам нужда от вас.

– Вие лично? Или отделът ви?

– И аз, и отделът, и цялата полиция. Не преувеличавам, сеньор Родригес. Към вас ме упъти моят бивш началник.

Седнах в креслото си. Имах чувството, че съм паднал в него.

– Полковник Урбано Томас? Не мога да повярвам.

– Не се съмнявам: той не обича нито мен, нито вас.

– Известно ми е. Не мога да повярвам, че началникът на политическия отдел ще се обърне към новия началник на углавния, който на всичко отгоре е бил негов подчинен, и ще го насочи към мен. Не помня да е имало случай, който да е над личните вражди във вашето учреждение.

Маркес допи кафето, обърна чашката върху чинийката и ги остави така. Навярно ще поиска да му гледам на кафе. Тежко ти, лейтенант.

– Отгатнахте почти цялата картина, сеньор Родригес. Ще допълня само, че случаят засяга също така армейския щаб, а в голяма степен и дипломатическите ни отношения с някои държави.

– Шпионаж?

– Нещо подобно.

– Шпионаж или нещо подобно?

– Търговия с информация, сеньор Родригес.

– Не разбирам какво ме засяга това. Има контраразузнаване. Обърнете се към майор Мендоса.

– Той също ме упъти към вас, сеньор Родригес.

Аз сънувам. Разузнаване, армия и полиция молят за помощ моята особа! Сигурно сега ще влезе лично президентът спасител, за да обясни на сеньор Родригес колко е нужен на държавата и как тя ще загине без него!

– Не бихте ли изложили случая, сеньор Маркес?

Тези прости думички накараха лейтенанта да потъне в самодоволство, без да го крие. Разположи се възможно най-удобно и започна важно-важно:

– Става дума за истински убиец, макар че действията му имат политически характер. Казва се като вас, само че – Диас. 56-годишен, добре сложен и цели две години прави безупречни кражби на секретни документи. При това – унищожава всички свидетели. Ще ви покажа нещо – той се огъна еластично назад, взе куп снимки и ми подхвърли една. – Анна Сантинес, секретарка във Военното министерство. Намерена удушена в килима на приемната. Роган Таварес, чистач в архива. Главата му е била смачкана с вратата на празния сейф. Оставали са му два месеца до пенсия.

На коленете ми падна изображението на възрастен мъж с учудено вдигнати вежди. Като чичо Армандо, след поредното счупено от мен стъкло: „Хорхе, момчето ми, стъкларският занаят е тежък…“.

Малката суха ръчичка на лейтенанта старателно ровеше из протоколните снимки, но аз го спрях.

– Друго, Маркес?

– Другото са схемите на операциите му. Безупречни. Няма съучастници. Действа винаги сам, почти не стреля, превъзходен каратист. Изчезва в тълпата, ползва само градски транспорт. Свикнали сме да работим срещу организации, които имат определена стратегия, срещу анархисти или обикновени престъпници. А случаят Диас е съвсем различен.

– Така и не ми стана ясно защо съм нужен именно аз!

Маркес ме гледа една-две секунди, в очите му блясва досада.

– Сега вече можем да се занимаем с това. Ясно е, че силата на нашия човек е в абсолютната индивидуалност и уникалност на подхода. Както се сещате, в аналитичния отдел има досиета на всички криминални следователи, държавни и частни. И вашето, разбира се. Отговаряте максимално на изискванията, това го установихме с кибернетичен анализ – той разпери ръце. – Изчислихме ви, Родригес, ще прощавате. Така: вие залавяте най-опасния престъпник в практиката си, ние се освобождаваме от огромен проблем.

Всъщност отдавна съм решил. Без Маркес и неговите служби да са ми станали по-симпатични.

– Съгласен съм, сеньор лейтенант.

По лицето му има облекчение, което веднага се сменя със загриженост.

– Между нас казано, най-добре ще е, ако не се опитвате да го арестувате жив, Родригес. Загубихме единайсет агенти за тази амбиция. Всичко говори, че ликвидацията от разстояние е най-добрият начин…

– Къде мога да получа делото?

– В съседната стая – тонът му стана отново сух. – Когато видите ситуационните схеми, ще разберете, че във възможностите на този човек има нещо свръхестествено. Не искам да ви плаша, но…

– Това ли е всичко? – Вече съм станал.

– Да. Вземете – подаде ми плоска кутийка с ремъчета. – Трябва всеки момент да знам къде се намирате!

II.

Две огромни и страшно измъчени очи: това помня от Изаура Нуньес. Настани ме в протрито кресло. Беше разсеяна – съблече палтото си, но не свали воала. Отговаряше кратко, неохотно, но изчерпателно. Да, била свидетелка на смъртта на мъжа си. Държал вкъщи секретни документи. Заварили Диас пред разбития сейф. Жозе се хвърлил към него. Тя останала в коридора и видяла всичко през грапавото стъкло на вратата. Диас ударил Жозе в гърдите и скочил през прозореца. Ударът изглеждал лек, но Жозе паднал, от устата му потекла кръв. Мигновен инфаркт.

Не очаквах да чуя нещо ново. В жената нямаше нищо изкуствено, наистина страдаше. Но аз упорито продължавах да задавам тъпи стандартни въпроси, като я наблюдавах. После ме изпрати до вратата. Опитах се леко да задържа ръката ù, но тя се дръпна.

Да, изтръгна ръката си от моята. Явна нередност! Бях водил подобни разпити. Обикновено ставах обект на сравнение с покойния съпруг, пред който имах неоспоримото преимущество да бъда жив. Те никога не бяха естествени, неволно се стремяха към мен, неволно ме желаеха. Изаура беше естествена. Изпитваше неприязън. Тук имаше огромна нередност. Но тогава аз търсех Диас и още не си задавах странични въпроси.

Колко ми помогнахте, сеньора Нуньес! С нещо ми напомняхте моята Амара. Това обяснява дивата ми реакция, когато научих, че Диас е убил и тази свидетелка, Изаура Нуньес. Понесох се по улиците със сто и петдесет километра в час и кой знае колко полицаи напразно се бяха опитали да запишат номера на моята хонда; излетях на магистралата, а после дълго се носих по някакви странични пътища – без шлем и очила, почти слепешком; вятърът обгаряше очите ми, сълзите изсъхваха в ъгълчетата на клепачите, без да успеят да потекат надолу; не помня колко скока направих с мотора, от тях остана само усещането за полет. Тогава разбрах, наистина разбрах, къде трябва да търся този мръсник.

Диас несъмнено знаеше за мен. Но сега имах преимущество от часове. Бензинът свърши и аз захвърлих хондата в една канавка. Скоро близо до мен кацна полицейски хеликоптер. Пилотът се подчиняваше на заповедите ми. Прелетяхме над града и кацнахме върху покрива на хотел „Бразилия“. Подаде ми найлонов калъф. Автомат със заглушител.

Промъквам се надолу, вече повярвал, че трябва да убия Диас веднага и без разговори. Той е тук, усещам го. № 714, ключът е в бравата. Вадя автомата, намествам пръстите върху хладната дръжка. Човекът с многото въпроси вече не е тук. Отварям безшумно и нахълтвам. Луксозен апартамент, приемната. Открехната врата – кабинет, обилно осветен от прозорец стена. Той е вътре. Приседнал върху облегалката на фотьойла, загледан в близкия корпус на отсрещната сграда. Насочвам дулото, но защо спусъкът е толкова твърд? Диас повдига глава, в погледа му се чете изненада, някакъв въпрос – какъв въпрос? Нещо ужасно не е в ред, но нямам никакво време. Спусъкът бавно потъва, а аз си мисля къде съм виждал тези очи. Не приличат ли на моите? Куршумите потичат лениво, с басов звук, виждам как достигат облегалката на фотьойла. Диас вече лети към прозореца с протегнати ръце, а аз се мъча да го настигна с автомата. Докато ръцете ми вземат завоя, Диас вече е прелетял през взрива на прозореца стена. Фойерверк от стъклени късове се завихря, искри на слънцето, а беглецът е далеч напред, единственият бърз в този застинал свят. Лети към отсрещната стена и се премята, за да я посрещне с крака. Вятърът издува сакото му, изхлузва го през главата, то продължава само. Диас се отблъсва от стената и се понася обратно, десетина метра по-долу. Не съм в състояние да направя друго, освен да гледам как той се появява отново в обратен полет към отсрещния корпус… Няколко оттласвания и пространството от седем етажа е прелетяно, малката фигурка се премята по земята и – да, изправя се, застинала като мен. Но само за секунда, след което колите рязко се понасят, сякаш съживени от магьосник. Тялото ми е свободно, мога да правя каквото си поискам. Единствено празната стая, разхвърляните стъкла и димящият автомат се опитват да ме убедят, че не съм сънувал…

III.

Басово бучене, огромна издължена сянка и в дима на боя, в облаците прах, пламва накъсана огнена нишка. Стрелата на екскаватора се пречупва и безшумно – ушите ни отдавна не възприемат звуци – се забива в покрива на някаква постройка. Роторното колело рухва на една страна, врязва се в камъните и, преди да се успокои, няколко пъти бавно се превърта като огромна монета. Лъчът разсича кабината. Там нещо гори. През оцелелия прозорец излита човешка фигура, понася се към земята. Карабината издрънчава долу, под челюстите на падналото колело…

Назад, Родригес, назад! Мисълта ти все се стреми да стигне края, а е рано… Диас се стопи в тълпата, ти излезе замаян на покрива, върна автомата и заповяда да те откарат в първия бар. После се извини и слезе пеш. След петата чашка си каза: Хорхе Родригес, някъде тук има лъжа. И продължи да пиеш. Но не се напи. Пред очите ти се повтаряше едно и също – Диас бавно прелита през стъклото, около тялото му искрят и се премятат кристални късове. Като в стария „Забриски пойнт“: взривът на луксозната вила, бавният полет на хилядите изхвърлени във въздуха вещи… Липсваше само музиката на Пинк Флойд.

През нощта събуди Маркес – лейтенантът бе заспал на бюрото си. Търсенията нямаха успех. Остави ти кафе и излезе. Някъде звъняха телефони. Маркес влизаше намръщен, мълчалив, без да те гледа. За него беше бита карта, но играта продължаваше и отново милостиво ти предлагаха ролята на коз. При теб пак се върна човекът с многото въпроси. Диас не те уби, а можеше. По някакъв начин се оказа по-бърз от теб. Но не нападна, а избяга. Защо?

Седмица по-късно: Диас отвлякъл малък самолет. Скочил с парашут в северните планински райони. Има сведения къде се крие. Маркес смяташе, че ми дава последен шанс. Но за тази седмица и аз бях успял да свърша нещо. От разговора ни в мен остана една магнетофонна касета. Същата, която и досега вашият началник търси по всички сейфове.

Каньонът: разсякъл стената на платото, той отваряше огромната си уста и аз навлизах в нея. Преди него – военната база, където ме докараха по нареждане на Маркес. На кон, облечен по съответстващ за тези краища начин, изминах двайсетте километра до входа на каньона. Жегата беше безмилостна. С крива усмивка си представих как благородният сеньор Родригес, възседнал своя неуморен жребец, препуска към хасиендата на дон Диас, за да го предизвика на двубой. Защото този Диас не е просто убиец, но си позволява и да не бъде кавалер – държи се грубо с дами. Липсва само издигащата се като кондор в синьото небе хрипкава каубойска хармоничка…

Е, револверът не виси открито на колана – все пак военна база, – а е скрит под лявата мишница. Под дясната – кутийката, която ме следи. И която сега откопчавам, подхвърлям няколко пъти, а после с всичка сила запращам в праха, между двете каменни стени. Защото положението с дон Диас не е точно като в уестърните… Да не рискувам с разговори? Да стрелям в Диас на всяка цена?

Нужната пътека, разбира се, я пропуснах. Всъщност как можех да я открия след такива обяснения: „като стигнете четвъртия завой, сеньор, ще видите един камък, дето прилича на магарешка глава, и като тръгнете по пътеката, след сто крачки ще завиете наляво, дето расте едно съвсем криво дърво, и като карате все така…“. Поне десет скали приличаха на магарешки глави, две наподобяваха конски, а една приличаше на лейтенант Маркес в профил. В края на краищата извадих картата и прецених, че каньонът все едно ще ме доведе до дъното на рудника, а оттам сигурно има някакъв път за нагоре. Прахът властваше навсякъде, покриваше целия пейзаж и спестяваше на гледката всички цветове, които биха могли да я направят радостна.

Ето и проклетото село: липсващата червенина на покривите, несъществуващата зеленина на дърветата. Като черно-бял макет. Хората също. Слязох от равнодушния към всичко прашно-жълтеникав кон. Трябваше да намеря кметство, администрация, изобщо мястото, откъдето шефът на стопанската охрана дон Латарда дърпаше юздите на това взривоопасно сборище от полуиндианци, полуметиси, полумулати, които заедно с отчаяните си повехнали жени и вечно гладни деца работеха по дванайсет часа на ден, без да са чували за профсъюзи и трудови права. Да поднеса пред височайшия поглед хартийката, написана и подпечатана в столицата, да понеса обилните му уверения в лоялност.

Намерих. Поднесох. Понесох. Нисичкият шкембест носител на огромни мустаци и сержантски нашивки ме изпрати чак до вратата.

– При вдовицата Коусейра се настани, сеньор Родригес. Новодошлите тя ги приема първа, нали разбирате, надява се… хе-хе-хе! – Гъстите черни мустаци погълнаха усмивката. – Кой? Регистриран е, сеньор Родригес, от утре трябва да почне работа. А вие защо го търсите? Да не е някакъв…?

Потупах го по рамото, уверих го, че не е и изобщо сега всичко е моя работа и от помощта на дон Латарда няма никаква нужда… Стиснах грамадната му потна ръка и се отправих по главната улица. Знаех къде се намира Диас. Не броях пресечките. Отново бях аз. Залавях убийци. Това даваше цел в един свят, където нравственият смисъл на всички добри намерения неизменно се обръща в своята противоположност. От добрия чичо Армандо, който се опита да разобличи профсъюзната мафия и ме остави съвсем сирак, до законоборчеството на бившия президент, излязъл заедно с хората си от нелегалност – чудесна мишена за военните…

… Стъпките ми оставяха лунни следи върху тежкия прах. Чувствах как в мен нараства напрежението, как вляво пространството се сгъстява и като завия… Малка каменна постройка, без разлика с останалите. И вътре – Диас, който не ме очакваше. Устните му, току-що произнесли „Влезте!“, бяха полуотворени. Ръката му завършваше движението, което бях прекъснал – разгъване на вестник върху масата.

– Познахте ли ме, Диас? – изтрих праха от лицето си.

– Да – отвърна, кратко и студено.

Нещо утихна в мен. Прозрението, което си е свършило работата. Седнах и бръкнах за цигари. Гласът му ме прекъсна:

– Този път нямате автомат – с усмивка, странна усмивка в лявата половина на лицето. Дясната запази студенината си…

IV.

Губи ми се цял пасаж от разговора. Не помня онези реплики, които накараха да се усмихне и другата половина от лицето му. Не помня какво точно каза Диас. Всъщност това не е толкова важно. Един ден ще си го спомня, ако дотогава бъда жив. Ако съм жив… сега. Жив ли съм? По дяволите!

– Спомних си – каза Диас. – Чувал съм за вас. Да, чувал съм.

Миа мадре, колко трудно се говори с този човек. Тъкмо започне някаква фраза и лицето му се променя – понякога съвсем неуловимо, понякога като взрив. В едни моменти е непроницаем като Буда, в други – мога да чета всяка негова мисъл. Дори, струва ми се, понякога ми отговаряше без думи.

– Искам да ви кажа, че промених мнението си за вас, Диас.

„И как?“ – попита неговото лице.

– Аз направих чудеса, Диас. Сега знам имената на хора, с които сте свързан. Адресите на нелегалните ви квартири в столицата. Повечето акции. Почти цялата система на знаменитата ви организация.

– И какво ви накара да не съобщите на шефовете си всичко това?

– Откъде знаете, че не съм го съобщил?

– Знам. Това не е важно. Защо не съобщихте?

Поразходих се из стаята. Отворих прозореца и пак го затворих. Навън беше също толкова душно.

– Вижте, Диас, аз воювам с престъпници. Всъщност цялото мое разследване през тази седмица започна от една касетка. През нощта, когато ми избягахте, направих един номер в полицията. Задигнах тази касетка.

– Какво имаше на нея?

Обясних. Той сякаш потъна в себе си. Бях му благодарен. Мълчанието ми помогна да се съвзема.

– Не ме учудва – внезапно заговори. – Личи си школата на Джереми Лестър. Всъщност изработили са ви сценарий. Искали са да повярвате, че съм престъпник, убиец и така нататък. Знаете ли, трябваше наистина да ме убиете тогава, в хотела. За да остане всичко чисто и ясно. А вместо това се заплетохте в най-кървавата политика. И вместо да изчезнете в чужбина, както би направил всеки, вие дойдохте тук, изложихте на опасност себе си и мен само за да ме питате за кой дявол се боря и наистина ли виждам някакъв изход, и не разбирам ли всъщност колко глупаво е да измъквам вола от калта, след като там му харесва… Вижте какво, Родригес, искате ли да се поразходим малко?

Диас вдигна очи. Погледна ме. Аз, бившият интелигент, който някога тичаше след магически реалисти и пишеше стихове, се учудих на странното сравнение, което ми дойде в главата. Очите на Диас бяха стари като времето! Откъде изплува тази мисъл? Какво означаваше? Нямаше значение. Тези очи бяха стари като времето и аз им вярвах.

– Да излезем – съгласих се покорно.

Вървяхме мълчаливо. Слънцето вече потъваше зад плоските покриви на селището. Дори малиновите му залпове не можеха да разбият потискащата безрадостност на гледката. Инстинктивно търсехме къде да се скрием от нея и, без да обсъждаме, влязохме в почти празната кръчма.

Седяхме на масата до сива, много мръсна стена.

– Сценарий… Прекрасно! Вие можете да управлявате всеки нужен човек. Научете неговото минало. Опишете в досието всички хора, които е обичал. Всички, които е мразил. Проследете как се държи с приятелите си. С враговете и началниците. Ако той е плах и беззащитен, заемете позата на лидер. Ако е силен и честен, вие трябва да бъдете подобен на него, но малко по-слаб. Припишете чертите на врагове от детството. Създайте жертви. И ще видите как той, убеден, че действа по дълбоки вътрешни подбуди, ще тръгне срещу врага, който сте му избрали…

Говорех без прекъсване. Поглъщах съчувствието на Диас. Мен, Хорхе Родригес, вече не ме задоволяваше събеседникът Хорхе Родригес. Аз вече имах истински събеседник. Разказвах за Изаура Нуньес. За прекрасно балансираното поведение на лейтенант Маркес с неговата нагла ирония, която трябваше да ми хареса – и ми харесваше! За магнетофонния запис, запечатал разговора между Маркес и полковник Урбано Томас…

– Това е прекрасна традиция, Диас – протоколирането на всички разговори! Там, на тази касетка, беше записано създаването на вашия образ – на безпощаден и безчовечен убиец. Там се появяваха и утвърждаваха вашите черти, щрихите към портрета, който трябваше да ме ожесточи. С тази касета започна моето собствено разследване. За шест дни научих всичко за вас, Диас. Министерски пост в кабинета на предишното правителство, мистериозно изчезване след така наречената революция, всичките ви акции – от концлагера Тера Муерта до публикациите за „Кървавият април“, от митингите в Буенита до пожара в казармите Оксамадо. Вие сте враг номер едно в списъците на нашия скъп президент спасител генерал Атилио Лопес…

– Враг номер две – усмихна се Диас.

– Защо номер две, кой е първият?

– Всички.

– Свитата му ли имате предвид?

– Не само. Забравяте ли, че нашият скъп Лопес си има финансисти, промишленици, американски специалисти? Има си и народ, който не му принадлежи по право. Ето го врага номер едно, амиго. Нима президентът спасител ще прости на народа си, който не умее да му принадлежи?

Смяната беше свършила. В кръчмата ставаше все по-шумно. Като в товарен вагон, пълен с бежанци. Лицата им бяха донякъде стрити от праха на рудника, но прахът на умората скриваше чертите, сякаш наистина бяха братя. Народът, който не умееше да принадлежи… Всички околни маси вече бяха заети. Десетина души стояха до тезгяха. Диас се вслушваше в разговорите, които се въртяха около едно и също – утрешния карнавал. Дори в градовете, където урбанизацията измества традициите, карнавалът е събитие, за което може да се говори цялата следваща година. Представях си какво означава той за тези обезличени от тежката работа хора. Обсъждаха се бои за маски, някой молеше натрапчиво за няколко метра „гетчупо“ (нямам представа какво можеше да бъде това), питаха с надежда дали няма да завали като миналата година…

V.

Нещо се стовари върху рамото ми. Мина време, докато разбера, че е просто ръка. Непознатият застана срещу нас, леко наведен, опрян с ръце върху масата. Огледа първо Диас, после мен и се усмихна – уморено и в същото време с очакване. Поканихме го, той се представи – Висенте – и бавно седна. Лицето му беше неестествено розово – навярно с нова кожа след обгаряне, върху която острите, изрусени от тютюна мустаци изглеждаха малко странно. Почука с напукан пръст по дъното на цигарената кутия, не извади нищо и попита:

– Вие май отдалече, а? – безцветен и анонимен глас на човек, който знае цената и силата на думите.

Ненадейно Диас сложи тясната си длан върху напуканата ръка на Висенте и бързо каза:

– Аз съм Хорхе Диас от предишното правителство.

Останах смаян. Този човек за кой ли път ме караше да не разбирам нищо. Разкриваше името си пред друг, който само с една десета от цената за залавянето му би могъл да живее прилично до края на живота си. Или за секунди го беше идентифицирал като активист на съпротивата?

В миг Висенте премисли много неща. По лицето му изпълзя гореща червенина, погледна объркано към мен, върна се към Диас. Накрая произнесе със сподавен глас:

– Ти… вие сте жив, камарадо Диас?

Диас тъжно се усмихна и кимна.

– Няма да ме питаш защо съм при вас, нали?

Висенте отрицателно тръсна глава.

– Как я карате тук? – превключи Диас.

– Е, добре се живее, казал умрелият, преди да го закопаят… Тук, амигос, сме все едни такива, дето никъде не никнат. Как я караме… Зле. Няма книги, след работа хората стават само за пиене. Каквото може да им се каже, преди третата чаша да е влязла в главата… Пък и какви хора сме тук? Има десетина като мен, уволнени от градските заводи или пък избягали. Другите – пеони, гаучоси от разорени ферми, емигранти от къде ли не, дори един китаец има. Половината едва знаят испански… И пистолеросите от охраната – петнайсет кучета, начело с дон Латарда, навсякъде се тикат, току напият някого и надушат нещо. Оня ден без малко да напипат една брошура. Размина се, иначе можеше да свърши с разстрел! Колко души са избити тук, ако знаеш…

Давах си сметка колко абсурдно е официалното ми положение на детектив, който внимателно слуша жертвите си, и колко всъщност съм далеч от официалното си положение. Разбирах, че предишният ми живот се е разрушил, как яко са се пропукали основите на света, изграден непоклатимо в мен. Само за седмица… Започна с твърдото ми намерение да заловя чудовището, нарисувано от лейтенант Маркес, после исках да разбера какво всъщност представлява това чудовище, щом за него се е наложило да изиграят такъв сценарий. Сега не знаех какво искам. Пеленгаторът, разбит в камъните на каньона, беше отсякъл всички връзки. Какво ми предстоеше?

На мен, човекът с многото въпроси?

Затвориха кръчмата, дълго се изпращахме с Висенте, продължаваше безкрайният разговор за тактики и стратегии. Така заспах – с въпросите си – върху сламения дюшек до леглото на Диас. Последното, което запомних, беше подмятането му:

– Спи набързо, че утре започва карнавалът. Заслужава си да видиш карнавал по тези места…

Събудиха ме разстроени китари. От време на време някой извикваше, ритмично и глухо тропаха подковани обувки. Помня, че станах и дълго идвах на себе си под крана с противно топла вода. Открих Диас на площада пред кръчмата, където няколко души танцуваха самба. Бяха пияни – трима мъже, четири жени. Трябваше да се включа в танца, за да пресека площадчето. После… какво беше? Разгорещени тела, лица, миризма на пот, остър дъх на маисова ракия… Цяла тълпа нахлу на площада. Китарите станаха двойно повече. Диас се оказа до мен. Силната му ръка постепенно ме изведе до някаква глинена стена. Бях целият мокър. Двамата се качихме и седнахме отгоре. Виждах почти целия площад. За първи път тук имаше толкова цветове. Езеро крещящи шарки, лица и маски се въртяха в кръг, всички танцуваха, вдигнатите нагоре ръце си предаваха глинени шишета и кратунки с ракия. От петте ъгъла на площада долитаха пет различни мелодии. Някой запя. Всички едновременно извикваха последните срички на припева, млъкваха, гласът на певеца дрезгаво се завинтваше в ушите и отново потъваше в ритмични викове. Движенията на танца започваха в центъра и като камък, хвърлен в езеро, плъзваха през цялата тълпа към зидовете.

– Ела – каза Диас и скочи от другата страна на стената.

Последвах го. Минахме през някакви празни дворове и се оказахме зад кръчмата. Мислех, че и тя е претъпкана, но вътре беше свободно. Всички танцуваха на площада. Кръчмарят бе изкарал две бурета с ракия, десетки мургави ръце потапяха вътре шишета, чаши, кратунки.

– Хосе отново е тук – изкрещя някой пред вратата. – Хосе иска още ракия!

– Хайде, влизай! – викна кръчмарят.

– Днес нали няма да ме биеш, дон Карлос?

– Няма, няма, влизай!

Високата прегърбена фигура направи няколко заплетени крачки навътре. Човекът беше с два празни ръкава, единият пъхнат под колана, другият се люлееше отвън. Кръчмарят тръсна върху масата глинена чаша.

– Ще ми подържиш ли чашата, дон Карлос? – провлечено попита Хосе.

– Хайде, пий! Само това ми е работата, да ти прислужвам! Пий и се махай!

Безръкият Хосе се наведе. Захапа със зъби ръба на чашата и бавно я повдигна. Понечих да стана, да му помогна, но той виртуозно отметна глава назад. Гълташе шумно. Две струйки ракия се стичаха по брадичката му. Вторият празен ръкав също се измъкна и се залюля във въздуха.

Чашата падна на пода. Глинената дръжка ме удари по крака. Хосе хукна към вратата, но кръчмарят беше по-бърз. От удара му безръкият отхвръкна до стената. Карлос скочи към него и бавно повдигна крак, обут с масивна обувка.

Не издържах. Отстъпих и рязко го ритнах в хълбока. Тежкото тяло на кръчмаря се срути върху един стол и го счупи. Хосе пъргаво скочи. Излетя навън. Карлос се изправи. Беше позеленял. Устните му оголиха редки жълти зъби. Парирах удара, извих ръката му зад гърба. Той се опита да я изтръгне – и разбра, че така боли повече.

– Дръж се прилично – тихичко говорех на ухото му. – Мълчи и не викай, кучи сине, че ще ти счупя ръката и ще я чупя бавно, докато откачиш от болка…

Очите му губеха цвета си и ставаха все по-кръгли. По мустаците увиснаха капки пот. Усетих, че ми прилошава от отвращение и злост. Пуснах ръката му. Той залитна. Препъна се. Диас го хвана и го блъсна към вратата. Карлос излетя навън. Едва не преобърна бъчвата. Миньорите небрежно го отместиха като непотребна вещ.

VI.

Отпуснах се на стола. Облегалката старчески изпращя.

– Глупости… Пак правя глупости. Как успяваш да се владееш, Диас?

– Това не беше глупост, Хорхе.

– Беше! Какъв е смисълът, когато ние утре ще си отидем и Карлос ще продължи да бие нещастника?

Той сложи ръка на рамото ми. Срещнах погледа му. Беше приятелски. Първият приятел от петнайсет години насам. Или повече.

– Аз няма да си отида – каза Диас. – Хорхе, ще ти дам името на един човек. Трябва да изчезнеш веднага, щом съобщиш, че си ме ликвидирал. Ще намериш този човек. По-нататък нещата ще тръгнат лесно. Рано или късно ще се срещнем пак…

– Ето този! – изкрещя Карлос и нахлу вътре заедно с още трима. Сочеше към мен.

– Този ли? – дон Латарда присвиваше в полумрака заслепените си очи.

Бавно станах и влязох в светлината на прозореца. Дон Латарда направи крачка към мен и спря. После изведнъж се извърна към Карлос.

– Този, същият! – развика се кръчмарят, без да долови промяната в тона. Дон Латарда го хвана за яката.

– В работите на този сеньор няма да се бъркаш, глупако! Бързо да му се извиниш!

– Но той ме…

– Малко ти е! – изсъска сержантът и блъсна Карлос към двамата пистолероси. – Я го приберете! Тази нощ да поседи на топло, пък утре го погъделичкайте с камшика и нека после да дойде да се извини на сеньор Родригес.

Пистолеросите отведоха кръчмаря. Дон Латарда ги изпрати с покровителствен поглед. Поглаждайки внушителните си мустаци, с важно поклащане сержантът отиде до тезгяха, отпрати с величествен жест момчето, което заместваше Карлос, и се обърна към хората. В кръчмата се бяха събрали десетина души, измъчени от жегата, без бързане отпиваха от чашите си и хвърляха криви погледи на пристава.

– Хубав празник, а? За тоя карнавал трябва да благодарите само на фирмата и на правителството, неблагодарни свини! – започна той с приятелски тон.

Усетих ръката на Диас върху лакътя си. Гледай, говореха очите му, друг път може и да нямаш възможност.

– … защото фирмата се грижи да имате плюскане, а правителството иска да ви направи добри граждани, за да не се изтрепете помежду си от глупост. Тя, глупостта…

В този момент всички чуха викове и писъци, долитащи отвън. Не бяха песни. Не беше и пиянска караница. Викаха полудели от ярост мъже, ужасени жени и деца. Вратата към площада се отвори шумно и заедно с облака прах в рамката ù застана един пистолерос. С отпран ръкав на ризата си и без пистолет. Ръката на дон Латарда замря върху кобура.

Притичахме в края на селото. Бяхме поне 40–50 души, стояхме в кръг, някой възбудено разказваше и сочеше обезобразените тела. Пистолеросите усмирявали с пръчки двама пияни. Ненадейно единият извадил нож и те го застреляли. Видели това, хората наоколо побеснели и се нахвърлили върху охраната с колове. Трима пистолероси бяха убити, седем работници – ранени. Дон Латарда изчезна. Тълпата започна да оредява много бързо. Останаха само няколко души.

После имаше стрелба. Много стрелба и взривове. Разбрах какво става, когато видях група миньори да хвърлят динамитни пръчки в прозорците на охраната. Шест експлозии разрушиха бараките до основи. Работниците се мятаха между развалините, събираха оръжието на убитите. Нас ни подхвана и почти насила ни повлече голяма група, която търсеше дон Латарда. Диас се хвърли в една от горящите бараки и почти веднага изскочи отвътре.

– Тук е! Стойте!

Хората застинаха от пронизващия му глас.

– Латарда е убит от взрива – спокойно каза Диас в настъпилата тишина. – Убит е пред радиостанцията. Съберете всички на площада. Всички! И намерете Висенте.

Седяхме в кръчмата. Отвън се чуваха гласове – хората се събираха. Дежурните от рудника също идваха на площада.

– Ще пратят наказателен отряд – тихо обясняваше Висенте. – От военната база в равнината. Миналата година тук стана една история, арестуваха шест души. Тогава дойдоха от базата. Бронетранспортьор с войници пратиха. Откараха нашите и повече не се чу за тях.

– Бронетранспортьор, казваш. – Диас разгъна моята карта на платото. – Откъде е минал?

– Оттук – Висенте прокара пръст по каньона. – И после сигурно по тази пътека, защото излезе на четвърта тераса. Пътеката е широка.

– Добре. – Диас погледна през прозореца. – Хората май се събраха. Ти ли ще говориш?

– Не, камарадо Диас. Искам ти да говориш.

– Аз съм чужд тук, а теб те познават.

– Няма значение, камарадо. Ще ти повярват, защото положението е почти безизходно.

Диас кимна. Очите му сякаш потънаха в орбитите си. В тях имаше някакво странно изражение, което тогава взех за вътрешно съсредоточаване. Стана. Тялото му зачеркна яркия правоъгълник на вратата.

– Камарадос – долетя до всички неговият глух, странно ясен глас, – знам, че Висенте ви е казал кой съм и виждам в очите ви надежда. По времето на предишния режим ние с вас не съумяхме да се погледнем в очите с достатъчно взаимна вяра и стана това, което е сега. Гладът и безизходицата ви затвориха в този концлагер, отчаянието ви хвърли в саморазправа. Аз се радвам, че сега съм с вас, за да търся изхода, където и да е той, дори и да го няма. Защото положението е безмилостно. Собствениците на американската фирма, която притежава мините, от няколко месеца са влезли в конфликт с нашия президент. За него този случай е повод да се разправи с вас окончателно.

– Можем да избягаме! – провикна се някой.

– Не можем. При най-бързото придвижване ще стигнем до началото на каньона, защото друг път няма, а там…

– Ах, мекаго си диос! – изпсува гласът, проумял изведнъж еднозначността на положението.

– Пресметнах времето, камарадос – продължи Диас. – Имаме не повече от три часа, докато пристигнат военните, и два часа, докато залезе слънцето. Не можем да се подготвим за бой, на всичко отгоре нощем. Но можем да спечелим време, ако е достатъчно динамитът.

– Динамит има – бавно каза зад него Висенте. – Към триста килограма.

Диас се върна на масата и мълчаливо почука на картата там, където проходът се стесняваше.

Тук вече нямаше прах. Рядка суха трева покриваше земята. Яздех по плоската като дъска равнина на крачка от пропастта, разцепила това плато преди милиони години. Долу вече беше тъмнина. Слънцето блестеше вляво от мен. Полегати лъчи осветяваха отсрещния ръб на каньона. Долу, в мастилената сянка, две светещи точки хвърляха върху пътя триъгълник жълта светлина. До мен достигаше бучене. Натоварен с четвърт тон динамит, камионът долу пълзеше толкова внимателно, че километър по-горе моят бавен кон можеше да ходи успоредно с него. Яздех и си мислех, че отдолу навярно ме виждат. Мъничък, черен, окръжен от сияние конник на километрична височина, на фона на небе, залято с разтопен метал. Сан Хорхе, слязъл от рая.

VII.

Никога не се бях чувствал толкова добре. Мисълта, че след десетина часа ще разбера има ли рай, ме успокояваше. Амигос, мислех си, всъщност това е чудесно. На нас повече не ни е нужен този кален, сив и злобен свят и ние достойно ще го напуснем, в истински бой, когато виждаш приятели до себе си и врагове насреща. Ще го напуснем с мисълта, че след това той ще умре, защото се нуждае от нас много повече, отколкото ние от него.

Спрях. До стеснението оставаше малко повече от километър. Слязох от коня. Отведох го по-далеч от пропастта, потупах го по врата и приседнах на земята, все така с лице към слънцето. То беше вече почти над хоризонта. Дълъг облак закриваше долния му край. Изведнъж се разнесе отчаяно цвилене, което заглъхна във вълна от грохот. Сякаш оживяха геологическите ери, наслоени в скалите. Отдолу се надигна плътна черна стена, меняща очертанията си. На километър пред мен ръбовете на каньона пропаднаха надолу. Постепенно стената от дим и прах изтъня и слънцето си проби път през нея. Огромно. Кърваво.

Бедният кон едва ли някога бе сънувал такъв галоп. Зад мен ставаше по-светло, защото димът се разсейваше, и по-тъмно, защото слънцето залязваше. Препуснах, за да не ме залее тъмнината. Сълзите от парещия вятър се плъзгаха по слепоочията и отлитаха назад. Виждах вече светлините на селото.

Бяха много. Пламъци на факли сновяха във всички посоки: Диас организираше охраната. Възпрях коня, който с облекчение премина в тръс.

После… после беше нощта, през която аз, Диас, Висенте и още няколко души от „щаба“ тичахме като обезумели от група на група, обяснявахме, разпределяхме позициите, търсехме укрития за жените и децата. Петнайсетте автомата на пистолеросите раздадохме на тези, които бяха служили в армията, останалите получиха няколко карабини и десетина пушки. Диас взе единствената базука, кой знае как попаднала в склада на охраната, и двайсетина снаряда за нея. Тези, които нямаха оръжие, правеха връзки от останалия динамит и ръмжаха през зъби онези полухристиянски-полуиндиански напеви, с които Андите посрещат последния полет на кондорите си…

Когато хоризонтът започна да се налива с розово, пристигнаха предните постове и съобщиха, че през нощта войниците почти са разчистили прохода и се готвят да настъпват. Три танка и шест бронетранспортьора. Време бяхме спечелили. На път към предната позиция ме настигна Висенте, придружен от дребно съсухрено човече. Запозна ни – Чжи Юн.

– Сеньор, ти казал, че битка с танкове. Аз работя на хидромонитор, много мощна хидромонитор…

Китаецът ме гледаше очаквателно през тесните процепи на очите си.

– И мислиш, че нещо ще може да направи на танковете?

– Два милион атмосфера, сеньор! – страстно повиши глас Чжи Юн.

Избутахме количката с тежкия монитор до предните окопи, изкопахме канавка за тръбите и кабелите. Чжи Юн се въртеше около количката, завинтваше в земята някакви фиксиращи приспособления, после изчезна някъде.

Залегнахме в окопите. В каньона кънтеше бучене на двигатели. Появи се танк, втори, трети. Машинарията на китаеца издаде остър звук, последва грохот. Тънка сребриста струя спря първия танк, отсече като с нож оръдието. Плъзна се като змия към втория, скъса веригите му, удари бронята. Машината зазвънтя, войниците изскочиха, хванали се за главите, и се проснаха на земята. Сребристата нишка описа над тях осморка – и те вече не станаха. Затракаха картечници, залаяха автомати… Оцелелите отстъпиха. Миньорите наскачаха с радостни крясъци. Вероятно се чувстваха отмъстени за кървавия преврат, за предишния и този преди него – за всички задавени опити да се направи нещо по-добро. Мисълта ми скачаше назад във времето – през трупове, земетръси, еретици и вещици, горящи на клади, през звънтящите доспехи на конквистата…

– Чжи Юн – казах, бяхме насядали да пушим до окопите, – как си попаднал тук, в тоя концлагер?

– Навсякъде концлагер, сеньор – цял свят концлагер! На родина искат възторжен роб; тук поне мога бъда зъл роб!

Изведнъж се разнесе остро тракане. Отгоре нещо проблесна; сянка на хеликоптер премина окопите. Пукот и ужасната миризма на изгоряло месо… Виеше се жълто-кафява димна пелена, мониторът гореше. Стъпих на нещо меко, отскочих – беше овъглено тяло.

– Крийте се в тунелите! – крещеше отнякъде Диас.

През отсрещния склон плъзна димяща ивица. Късове от ажурната конструкция на елеватора се посипаха по терасите. Втора ивица, в чиито пламъци изчезнаха няколко бягащи фигури. Боен лазер. От училището, където се бяха скрили жените и децата, се разнесоха писъци.

– Слънчев дъжд! – извика Чжи Юн. – Велик китайски дракон дошъл, донесъл слънчев дъжд!

Изскочи на открито, затича след хеликоптера с викове. Ръката на Диас смаза рамото ми. Видях краткия блясък на убийствената капка, която зачеркна китаеца.

Диас не можа да ме удържи. Отблъснах се, посрещнах земята с ръка, вдигнах автомата. Полетях заедно с куршумите, в една безкрайна секунда се слях с неподвижните очи на пилота; усетих в лицето си моите собствени куршуми. Зад мен чух базуката на Диас. Обвита в дим, горящата машина се завъртя около оста си – и драконът изчезна в небитието…

Тунел. Малката ни група стреляше по преследвачите и запасите ни се възстановяваха, когато убиеха някого. В един от коридорите попаднахме между два огъня. Стрелях в прожектора и в настъпилата тъмнина лежахме на земята, откосите съскаха над главите ни, докато свършат всички муниции и се нахвърлим в животински бой. Грохот на срутване…

С Диас се промъкнахме към изхода. Гърбове на строени войници, готови за разстрел. На Висенте. Който лежи по корем, с разбито лице, протегнати напред ръце и пръсти, галещи праха. Тялото му, изхвърлено във въздуха от залпа, и застиналите очи, вторачени в нищото…

VIII.

Диас ме водеше нагоре, по разрушения елеватор. Катерехме се между тежките стоманени кошове, за да не ни забележат отдолу. Не помня как се добрахме до края на платото, как тичах след Диас към пропастта. На самия ръб той ме хвана за лакътя.

Помня внезапната тишина.

Спрялото движение.

Беше както тогава, в хотела. Сякаш прозрачна гъста маса заля света. Тогава само Диас бе свободен в движенията си. Сега – и аз. Въздухът стана толкова плътен, че можех да го хвана с ръце. Плавно прелитахме от издатина на издатина, далеч след нас камъните бавно се изтръгваха от склона и политаха като детски балони. Можех да се отблъсквам от въздуха; падайки, успявах да се хвана за почти отвесния склон и да се придърпам обратно. Диас непрекъснато притискаше лакътя ми.

Разбрах, че е достатъчна само една крачка, за да изляза от тази странна зона около него. Имах време дори да мисля. Склонът бавно плуваше нагоре, ние слизахме по изтръгващите се камъни. Диас все ме теглеше встрани – слизахме диагонално. Обърнах се, погледнах нагоре и видях лениво падащата каменна лавина.

Имах чувството, че черепът ми се пръска от горещина. Но вече бяхме долу. Времето отново се върна в своите релси, зад нас загърмоля лавината, няколко камъка се търколиха съвсем близо. Зад гърба ни остана непристъпният и смъртно опасен склон на платото, прострян стотици мили наляво и надясно. Позволен беше само пътят през пустинята, към океанския бряг. Без храна. Без вода. Трийсет километра.

Вечерта бяхме изминали вече порядъчно разстояние, за да си позволим една добра почивка. Краката още не ме боляха, но бяха изтръпнали. Няколко минути мълчаливо се наслаждавах на спокойствието, докато в главата ми започнаха да нахлуват въпроси – всички, които исках да изсипя още в кръчмата… Беше смъкнал обувката си и съсредоточено разглеждаше водния мехур, с който го бе надарила пустинята. За първи път усетих, че този човек не обича тялото си. Разглеждаше наранения си крак с хладна заинтересованост. Тънкият сърп на луната и ярките звезди бяха достатъчни да видя лицето му, което бавно се обърна към мен.

– Ще питаш ли?

– А как мога да не питам?

– Наистина, как… Добре, питай. Впрочем първият ти въпрос ще бъде за слизането по склона, нали?

– Именно. И за онова в хотела. Какво беше това?

– Времето не е едно, Хорхе. Има реално време, вътрешно време, биологично време… Всички могат да се управляват.

– И ти можеш?…

– И ти би могъл да се научиш.

– Но нещата бяха различни, там, в хотела, и сега…

– В хотела аз забавих хода на реалното време. Твоето вътрешно беше останало нормално. Ти възприемаше всичко като в бавен кадър, нали?

– Да, именно. Но как ти се движеше тогава?

– Бях запазил своето биологично време нормално, същото направих и с теб при спускането… Слушай, дай нещо по-лесно, а? Нещо по-общо.

– Добре! Все едно от всички тия времена нищо не разбрах… – Гърлото ми пресъхна от въпроса, който исках да задам, а той беше съвсем прост: – Кой си ти всъщност?

– Хм… сапиенс.

Ядосано ударих с юмрук по земята.

– И мислиш, че ми каза нещо? Само не ми говори за летящи чинии. Не вярвам в тях!

– Защо, какво им е на чиниите? Сигурно няма дим без огън.

Помислих, че ми се надсмива.

– Мадре миа, Диас, говори човешки!

– Трудно ми е да говоря човешки, Хорхе, прощавай… Вече близо трийсет години се старая да говоря човешки, да се държа човешки, да живея човешки.

– Искаш да кажеш, че не си човек? – гласът ми излезе дрезгав.

– Не съм, Хорхе, прощавай.

Знаех, че не е луд. Разбирах, че не се шегува. Чувствах, че говори истината и повярвах на това чудовищно твърдение…

– Хорхе – попита тихо той, – можеш ли да си представиш сто милиона години?

Е, често съм съжалявал за невъзможността да превъртя назад паметта си като магнитна лента. И сега съжалявам. Много бих искал да прослушам отново целия негов разказ, вместо сега да го преразказвам сам на себе си, без да съм сигурен докъде помня и къде досъчинявам…

Там беше пустиня, звездно небе, не особено удобни камъни под главата; не обръщах внимание на празния си стомах, и друг път ми си беше случвало да гладувам по няколко дни, че и повече. Помня цялата обстановка, тихия ясен глас на Диас и непреклонната точност на всяка негова дума. Някъде вътре в мен е запазена нарисуваната картина, която сега трябва да облека с нови думи. За които по-удобно е да си измисля друга обстановка…

Една малка стаичка, в която вечно мирише на прах и мастило. Токът е угаснал. Чичо Армандо, печално вдигнал вежди, пали трите свещи в медните гнезда на свещника. Аз, мъничкият Хорхе, нетърпеливо очаквам той да седне обратно в креслото, за да се върна на коленете му. „Ти обеща да ми разкажеш приказка, чичо.“ „Добре, момчето ми… Ти можеш ли да си представиш сто милиона години?“ „Да, чичо, аз четох една книжка, в която пишеше какво е имало на земята тогава.“ „Знам, Хорхе. Но аз мога да ти разкажа нещо, което никъде няма да прочетеш. Не пипай, Хорхе, това е счетоводната ми книга, в нея също не пише какво ще има след сто милиона години!“ „А ти знаеш ли, чичо?“ „Знам, Хорхе. Ще има една земя с друг въздух, с друго слънце – тъмно като старо вино. Ще има други растения, покриващи други континенти, други животни.“ „И хората ще бъдат други, нали, чичо?“ „Не, Хорхе, хора няма да има след сто милиона години. Съвсем няма да има хора. Мястото, което са заемали хората, много дълго време ще бъде свободно, докато го заемат други същества.“

IX.

„Това ще бъдат едни много дребни, по-дребни от нас животинчета.“ „Като насекомите ли, чичо?“ „Е, не чак толкова дребни, Хорхе, въпреки че ще имат нещо общо с насекомите.“ „Но насекомите са противни, чичо!“ „Ние, хората, сме решили така, а не винаги решаваме умно. Та тези същества ще започнат да пълзят по спиралния път на своята еволюция. И много капани ще има по този път. Едни ще останат в капаните, други ще продължат нагоре. Ще се убиват едни други, докато един ден разберат, че могат и да не се убиват. Тогава ще станат по-умни, отколкото сме ние сега. Достатъчно, за да строят щастието си, без да вграждат в него нещастието на други. За да се освободят от грижата за прехраната. И ще открият в дълбоките геологически пластове следи от древния род на човеците, за които Земята е била като пашкул. Пълзели отначало като личинки по нея, после излетели, вече крилати, и напуснали Земята, която не им била нужна повече. Това ще разкажат следите, но тези същества ще поискат да знаят още. Тогава ще им дойдат на помощ техните последни открития в науката за времето…“

Така си превеждах разказа на Диас, докато сухият му глас люлееше застоялия въздух на пустинята.

– … защото, представи си, Хорхе, обратната ситуация – че ти живееш сред нас, вграден в биологична машина, която осигурява маскировка и живот в чужда атмосфера. Че си принуден да чувстваш чрез нея, да управляваш мускулите, които придават едно или друго изражение; извършват един или друг жест… И това продължава много дълго. Толкова дълго, че твоето естествено поведение постепенно се замества с вече подсъзнателно на твоя биоскафандър! И с годините ти ставаш, според вашата пословица, „Ни риба, ни рак“, защото вече губиш човешките си реакции, а никога няма да станеш един от нас! Представи си всичко това… и ще ме разбереш.

Той говореше, застанал на колене, с отметната назад глава, говореше сякаш на огромните звезди, а всъщност на мен, на първия „хомо сапиенс“, който научаваше неговата истина!

– Какво, Хорхе, страшно ли е? – неочаквано се усмихна Диас.

В усмивката му имаше много печал; и може да бе абсурдно, но в този момент възприемах това същество просто като човек и нищо повече. Ясно беше, че той не може да се върне обратно. Не можех да го върна аз…

– Едно нещо не разбирам, Диас… впрочем, много неща не разбирам, но другите не са толкова важни. Казваш, че нашето бъдеще ще бъде по-умно, по-добро и така нататък. Не вярвам в това, но както и да е. Защо си дошъл сега, тук?

– Как да ти отговоря, Хорхе… Приеми просто, че това е единствената достъпна точка, че два от кръговете на временната спирала отстоят на сто милиона години и скокът между тях е възможен само по права линия. Затова той е само един. Два скока назад – все още ви няма. Един напред – вас вече ви няма.

– И няма ли… да ти пратят помощ?

– Не поисках. За дошлия тук няма обратен път. Все едно вместо един да се удавят двама или трима…

– Имаш ли поне връзка със своето време?

– Имах.

– Прощавай, Диас.

Усмивката му бавно отрази лунната светлина.

– Страшно много съжалявам, че не можах да се върна, Хорхе. Но знаеш ли… Не съжалявам, че останах.

Тази нощ не разговаряхме повече. Бях много изморен. Можеш ли да си представиш сто милиона години, Хорхе Родригес? Или поне един?

– Ще спим ли, Диас? Ако ти изобщо се нуждаеш от сън, разбира се.

– Какво? А… аз вече спя…

На другия ден не ни събуди слънцето. Над нас тежеше плътен тъмносив таван. Теренът беше все същият, с безбройни камъни и издатини. Единственият начин за ходене бе скачането от един камък на друг. Навсякъде – камънак. Нищо живо. Дори змии. Дори птици. Дори кактуси. А днес нямаше и слънце. Облаците мътно сияеха над пустинята. Скоро стана ясно, че не сме сигурни в посоката. Няколко пъти спирахме за кратки почивки. Чувствах, че всичко е безкрайно – пустинята, небето, жаждата, денят, нашето пълзене между облаци и камъни, които стават все по-близки и по-твърди. Към вечерта вече паднах от умора. Най-сетне тялото ми обяви бунт и отказа да се изправи.

Бях много зле. Гладувал съм и друг път, но такава жажда не бях изпитвал. Мъчех се да не мисля за нея, но напуканите сухи устни ме боляха, нещо дереше гърлото ми. Диас беше малко по-добре от мен. Съвсем малко.

– Да, Хорхе, това определено не е най-добрият живот.

Криво се усмихнах.

– Като си помисля само…

Замълчах. Много неща ми пречеха да говоря. Сухостта в устата и гърлото – но не само те.

– Помисли си де! – подкачи ме той с мекия си южняшки диалект.

Човек беше. Въпреки всичко, въпреки че бях повярвал на целия му разказ, за мен той оставаше възрастен силен мъж, не много различен от мен. Успях да се освободя от плахата неувереност. Успях да се ядосам.

– Добре, Диас! Искаше ми се да те разпитвам още за вашия свят, за вас самите. Но друго ме интересува сега. Казваш, не е ли достатъчно да си „сапиенс“. Един мой приятел се майтапеше: „Всички сме хомо – разликата е в сапиенсите“. Ти твърдиш обратното. Да речем, че се съглася с теб. Но едно не мога да разбера – защо си толкова убеден, че правилно оценяваш света ни? Ясно е, че сме различни и като биологичен вид, и като социална история…

– За биологичната разлика – да. Но социалните ни истории са много сходни…

– Донякъде, Диас! Щом сте станали по-умни от нас, има разлика! Ние няма да поумнеем! Ти ми говориш за крилато човечество – аз виждам бездънно невежество, блато без пътеки, крах на всички добри намерения. И не виждам мост между тези две противоположни неща. И не виждам как ти, пришълец, дори и за трийсет години живот сред нас, можеш да прецениш кое е добро и кое – зло!

– Че какво му е лошото на доброто у вас?

– Няма го, Диас! Човечецът се ражда с илюзията за него, размахва радостно ръчички към прекрасния бял свят – и пляс! Първият шамар, започва дресурата. Колкото по-нагоре, толкова по-навътре. Колкото повече навлиза в игрите, толкова по-ясно става, че с това свое добро в себе си за никъде не е, никой не е готов за него; в най-добрия случай ще му го измъкне от ръката и ще го прибере в джоба си. Или ще му тегли куршума! Нали за добро се бихме завчера! Цялото общество се крепи на злото, Диас! Ако опиташ да прокараш някакво добро, ще заглъхнеш като във вата или ще те задушат, както беше с вашия бивш президент…

– Защо „вашия“, Хорхе?

– Тогава съжалявах, че по време на преврата карах криминална школа в Щатите, а не се бих на барикадите… Сега не съжалявам. Ако бях загинал в престрелките, щяха да са на свобода десетки криминални престъпници, които излових. Повечето бяха убийци, които вече не убиват…

– Криминални, казваш. А професионалните убийци, които унищожиха една осма от населението?

– Какво можех да направя срещу тях? Власт, политика! Затова се отказах от политиката, Диас! Криминалните убийци са безкоментарни…

– Да, и за тях съвестта вика „браво“! И главата в пясъка, а, Хорхе?

– Да – противно ми беше, но повторих. – Да, главата в пясъка! Не вярвам в абстрактни революции…

X.

– Разбери ме правилно, Диас – започнах отново, – освен вярата има и реално знание, нали? Знаеш ли колко ужасен беше за мен курсът по социална кибернетика, който ми преподаваха в полицейската школа? Убедих се, че обществото е машина. Че е неизбежно все повече да губим свободата си, ако искаме да бъдем разумни и да победим стихийните закони. Или разум, или свобода и с едното от двете трябва да се плати! Ето, ние се опитваме да счупим машината. Не става: всеки от нас е само клетка в нея – зъбчатка, тригер, каквото щеш, и колкото по-дресиран е да приема тази роля, толкова е по-щастлив. Преди мислех, че поне в себе си можеш да бъдеш свободен. Сега разбирам, че дори и такава свобода е смъртоносна, щом ме доведе дотук… Като в математиката – едно е правилното решение.

– Лошо си учил математика, Хорхе!

– Знам, че има задачи с повече решения. Но не и в обществото!

Той мълчеше. Чувах, че рови с пръсти дребните камъчета. Несъзнателно започнах да правя същото. Бяха студени, с леко загладени ръбове – уж остри, а не бодат. Също като мен…

– Защо мълчиш, Диас?

– Чакам да се успокоиш.

Боляха ме напуканите устни, гърлото, а някъде вътре болеше нещо, несвързано с жаждата.

– Знаеш ли, Хорхе – заговори Диас, – има истина в това, което казваш, в тази част от социалната кибернетика, на която са те учили. Да, зъбчатките се въртят, но нещо е пропуснато: че във всяка е закодиран стремеж към усложняване.

– Чакай, от кого закодиран? От Бога ли?

– Лошо поставен въпрос, Хорхе. Не „от кого“, а „от какво“… От природата. Това е основен закон на еволюцията, нещо повече – самата еволюция! Основното неудобство да бъдеш жив, да притежаваш разум – обречен си, съзнателно или не, да желаеш по-съвършеното следващо. Желание, по-старо от разума, породено заедно с живота, възникнало в структурата на първите органични молекули.

– Стига, Диас! Това е толкова абстрактно, става само за кабинет. Няма да повярвам, че именно този принцип те кара да се пъхаш в устата на Лопес!

Изведнъж ми призля. Задавих се, понечих да стана и… когато бялата мъгла изчезна, разбрах, че лежа по гръб, а Диас, коленичил до мен, разтрива слепоочията ми.

– Жив ли си, амиго?

– Като че ли…

– Ох, че ме изплаши!

– Ще отговориш ли на въпроса ми, Диас?

– Хорхе… – гласът му беше колеблив, – по-добре ще е сега да заспиш, за да можем утре да се движим. Има време за разговори…

– Не, Диас! Когато дойдох при теб в селището, ти предугади всичките ми въпроси, но не отговори на нито един. Смятай, че сега си на разпит…

Почувствах в гласа му усмивка.

– На разпит едва ли щеше да чуеш от мен нещо подобно. Добре… този принцип е универсален, отнася се и за живата клетка, и за обществото. Аз се боря за покачване степента на организация; за създаване на общество, което не дресира потребностите, а само ги координира.

– Значи не дресира, а координира – повторих с ирония.

– Страховете ти произлизат от утопията на гладния, Хорхе!

– Не разбрах…

– На гладния му се струва, че щастието е непрекъснат процес на ядене и всеки намек, че трябва да спре, за да огладнее пак, му се струва посегателство на самото щастие. А идеята за въздържание вече му изглежда като насилие. Пренеси това върху всички останали потребности. Вътрешните връзки на обществото, за което се боря, ще бъдат гъвкави, няма да ограничават движенията на личността в нейната осъзната свобода – свободата да желае странното, да търси и открива новите възможности. Щастието не е факт, а процес, то е непрекъснато издигане. Нищо не е забравено в него, нищо не се губи!

– Много бих искал да ти вярвам, Диас…

– А всъщност ти вече ми вярваш, Хорхе…

Каза това, засмя се и този последен негов смях ме облъхна като горски вятър. В жегата на следващия ден нямаше място, нямаше сили за смях. Страшно беше. Вървяхме, докато можехме, и не стигахме никъде. Ясно беше, че вчерашните облаци са ни отнели посоката. Сега слънцето се издигаше над нас, заливаше ни с все повече кипящ метал, изсушаваше последната останала влага в телата ни. Вече губех усещането за реалност. Понякога поглеждах ръката си и виждах само голи кости. Камъните под краката внезапно омекваха. Затъвах до колене и се изтръгвах за следващата крачка. По време на почивките идвах на себе си. Накрая реших – стига!

Облегнат на един удобен камък, дълго заобяснявах на Диас, че за мен не е от значение дали ще умра тук или сто метра по-близо до океана…

– Нямам сили да те уговарям, Хорхе – Диас лежеше по гръб, закрил очи с лакът. – Може да си прав. Но аз ще продължа. Извинявай, но не мога да не продължа!

– Казах ти, оставам тук. Добре, че можеш още – насекомите са по-издръжливи от хората, нали?

– Не е работата в насекомите. Просто не мога да спра, докато още има някаква възможност…

– Разбирам. Дано успееш!

Наведох се напред, за да може да се опре на рамото ми. Изправи се, постоя малко, олюлявайки се. После тръгна. Дълго гледах мяркащата се между скалите фигура. Докато светът бавно започна да се завърта около оста на погледа ми.

Беше хубаво. Мека и прохладна мъгла… От яркосиньото небе заваля дъжд, капките разбиваха светлината и във въздуха бавно се премятаха късове кристално стъкло. Слънчев дъжд – пееше Чжи Юн, слизайки по безкрайния склон; в подножието на хълма огнепръскачки изхвърляха хладни сребристи фонтани, куршумите дружелюбно бръмчаха из въздуха и сянката на хеликоптера вече закриваше слънцето там, където ръката на Висенте се отпускаше с вяла милувка върху прашната земя…

XI.

Хорхе, амиго, та ти си в болница! Значи жив?

Жив си, Хорхе. За съжаление. Виждаш нормално, чувстваш… болката. Реанимационна система… кардиовизор… електронни стимулатори… Мадре де диос, къде съм попаднал? Такива неща има само в столицата, и то не в коя да е болница, а… Да, ясно е защо си жив. И не е трудно да се досетиш как е станало.

Лейтенант Маркес? Впрочем кой друг би могъл да бъде. Как разбрахте, че съм се събудил, лейтенант? Е, ясно е, тук всеки болен е под контрол.

– Радвам се да ви видя, сеньор Родригес.

Не мога да кажа, че чувствата ни са взаимни, Маркес… Ще ме извините, още не съм в състояние да говоря. Говорете вие, лейтенант.

– Няма да ви безпокоя дълго. Чувате ме, нали? Разбирате ме?

Да, да, лейтенант, разбирам ви… по дяволите вашата слънчева физиономия! Ето, притварям очи в знак, че ви разбирам – щастлив ли сте?

– Сеньор Родригес, не можете да си представите колко се радвам, че с вас всичко е наред! Казаха ми, че вече няма опасност… Имам много малко време, сеньор Родригес, предупредиха ме да не ви безпокоя. Разберете ме, с огромно нетърпение чаках да се събудите… Отговорете само, успяхте ли?

Отново притварям очи: да, лейтенант, успях.

– Не се съмнявах във вас, сеньор Родригес! Приложихме всички усилия да ви спасим. Жалко, че бяхте изгубили пеленгатора, но ние претърсихме половината пустиня и накрая ви открихме под една скала… Имам изненада за вас, Родригес.

Маркес преминава на доверителен шепот:

– Не казвайте на никого, че съм ви съобщил предварително – награден сте със златен кръст за доблест и особени заслуги пред Републиката. Ще ви го връчи лично президентът спасител!

Какво е това свободомислие, Маркес? Следваше да застанете мирно, когато споменахте президента… Е, добре, няма да ви издам, от мен да мине. Само ми се махайте от главата… Ох, най-сетне, мекаго ен диос! Преди да излезе, Маркес се обръща:

– Надявам се, че поне малко сте променили отношението си към мен, Родригес… Всичко хубаво!

Вървете по дяволите, какво ви засяга моето отношение? Нали сте доволен? Сценарият ви приключи успешно, като всеки посредствен сценарий… Впрочем какво може да се очаква от един възпитаник на Лестър… Поне да бяхте минали двегодишния курс, Маркес.

Сега предстои да си „спомня“ (но, уважаеми сеньори, това е толкова трудно при моето състояние) подробностите около ликвидацията на враг номер едно. В селището не съм успял, разбира се, видял съм го как той организира бунта, как държи речи пред тълпата, преследвал съм го към пропастта (войниците едва не объркали работата), спускане надолу по каменната стена (дано Маркес не я е разглеждал прекалено отблизо!), после в пустинята, кой – кого, накрая Диас е хвърлен в една от бездънните карстови ями, а аз, изтощен от борбата и жаждата, съм пълзял, докато зоркият вертолет… И толкова за един уестърн!

Миа мадре, как Диас е успял да се скрие от вертолета? Помня колко смъртно изморен беше гърбът му, отдалечаващ се между скалите. Гръб на смъртно уморен човек…

Човек?

По дяволите, не съм философ! Мога да си позволя да влагам в думите смисъл, какъвто искам!

Чуваш ли, Хорхе Диас, или както се казваш всъщност? Аз, Хорхе Родригес, те приемам в своя род на човеците. Не се стеснявай да ми благодариш, нали сам ми разказваше нещо за великото бъдеще на този род?

Стига тържествени мисли, далеч не всичко е ясно. Възможно ли е Диас наистина да е стигнал океана? Или просто никой не е открил тялото му? Или пък тяхната смърт не е като нашата и… Не, не ми се вярва – поне биологичният му „скафандър“ щеше да остане. Може да не са го намерили. А може и наистина да е стигнал – все пак насекомите са по-издръжливи от хората…

Ще разбера. Всичко ще разбера, само да се изправя на крака. Само да минат всички там церемонии и… разпити, дано издържи моят прекрасно скроен уестърн. Ще бъде солиден изпит – по целия конспект… Когато електронните доносници съобщят някъде там в модерните кабинети, че Хорхе Родригес е в състояние да говори. Вратата ще пропусне дружелюбната усмивка на Маркес и… Изпит по социална кибернетика. По коя част, лейтенант, по първа? Съжалявам, аз се готвех по втора. Какво да се прави, колега, опитвах се да уча по вашите записки, но след тях в главата ми оставаше пустиня. Наложи се да се консултирам с други преподаватели. Непрофесионални. Никой не обича пустиня в главата си, колега Маркес, най-вече аз. Стига ми онази, която се мъчих да пребродя вчера…

Вчера ли?

Всъщност да. Именно днес е първият ми ден отвъд пустинята…

Сънища за космодора

Посвещавам на светлата памет на Иван Пунчев –

философа, мислителя, съратника

– Внимание, космодор I ранг Гавон Рен-Барх! Стартова готовност!

Индикаторите излъчваха неистова жълта светлина – сигнал за нулево поле. Деформираното пространство гасеше звездите на екрана.

– Космодор I ранг Гавон Рен-Барх, старт след осем… старт след седем… старт след шест…

– Космодор I ранг Гавон Рен-Барх! – величественият глас на Доктринера се вряза в диктовката на автомата. – Очаквам поредния ви успех в поредната ви мисия! Вие ще оправдаете доверието ми, космодор!

Старт!

Автоматите тласнаха кораба в нулевия тунел и се изключиха. От този момент Гавон беше предоставен сам на себе си.

* * *

Отвратителното главозамайване, появило се още при първия преход, упорито не желаеше да премине. Затова, когато преходите станаха четири, Гавон реши да си даде почивка. До Слънчевата система оставаха няколко светлинни месеца – нищожно разстояние за тахионния скенер.

Възстановил силите си в биокамерата, Гавон се върна в кабината, изпълнен с кипяща бодрост. Пултът приятно охлади сетивата му. Включи се в системите, които от този момент трябваше да станат продължение на неговите очи. Най-сетне Гавон видя Слънчевата система непосредствено, а не в записите на Станция 300. Капацитетът на скенера позволяваше да се огледа всяка планета поотделно, но не това интересуваше космодора сега. Внимателно, градус по градус, лъчът като огромен пръст опипваше пространството зад орбитата на Плутон. Гавон предостави тази еднообразна работа на бордовия компютър и се отпусна в креслото.

Светът бе чудесен. Добрата храна, с апетит изядена преди тръгване, сега разливаше в тялото на космодора дълбока увереност в правилността на живота. Екранът пред него разгръщаше картина на привичен и удобен Космос, който съществува, за да бъде завладяван от истински и твърди мъже като Гавон Рен-Барх.

Станция 300 преди няколко години беше зарегистрирала в този неизучен район на Галактиката доста развита култура от технически тип – примерно такава, каквато е била цивилизацията на Дарх преди неколко-стотин години. За усвояването на такива култури отдавна имаше разработени стереотипни инструкции. Несъмнено случаят беше под нивото на космодора, но както и преди, той се зае старателно с него. Усвояването на една чужда култура беше за него произведение на изкуството – скромно, но все пак носещо белезите на неговия гений.

Мисълта за качествата на интелекта му беше едва доловима, но Психономаторът мигновено реагира – в ъгъла на екрана се появиха трите основни психономически характеристики:

Сложност на интелектуалните връзки – 97%.

Скорост на анализа – 78%.

Резултатност на анализа – 90%.

Гавон можеше да не спира погледа си върху индикациите – от години насам интелектът му безотказно работеше в тези най-оптимални режими и радваше душата му с безпогрешния си ход. Сапиенсоидите на Алгоро можаха да се убедят в това още след вторите преговори, когато с няколко елегантни намека той успя да накара двете враждуващи коалиции да забравят договорите си и след кратка омаломощителна война ,да направят планетата си годна за колонизиране“. Земноводните от Ваам така и не успяха да разберат как космическият гост убеди върховното им божество да не излюпи цяло поколение яйца, така че стана необходимо да му принасят в жертва десет товарни звездолета плутониева руда годишно.

Безупречните социотехнически операции печелеха на Рен-Барх славата и авторитета на един от най-добрите усвоители в дархианската история, но не това го правеше щастлив. Той обичаше да се чувства нужен на народа си. А само мощният мозък на Доктринера беше в състояние да оцени детайлното изящество в операциите на космодора и, поглеждайки го с малките си остри очички, да направи единствения по рода си лаконичен и безжалостно дълбок коментар, от който изстиват пръстите на краката и който кара слушателя да се чувства велик дарх. В спомените изплуваха малките бръчки около очите на Доктринера…

Сигнал от пулта пропъди всички спомени. Тахионният лъч бе спрял върху търсения обект – един от десетте местни кораби, които според доклада на Станция 300 изследваха външното космическо пространство. Гавон увеличи образа и корабът увисна в средата на екрана.

Космодорът го разглеждаше с някакво смесено чувство. Примитивната конструкция му напомни за ранната космическа история на Дарх. Някога на подобни атомни ракети, пълзящи с една осма от светлинната скорост, първите космодори се бяха отправили в Безкрайния вакуум. С безумна храброст те извикали Космоса на двубой. И вече над четири столетия бяха победители. Гавон отново докосна регулатора и лъчът проникна в чуждия кораб.

Пред пулта, отрупан с чудовищен брой прибори, седеше човек. Лицето със странна розова кожа несъмнено изразяваше отегчение, а движението на долната челюст свидетелстваше за предъвкване на безвкусна храна. В ръка земният човек държеше наполовина изядено подобие на дархиански сандвич.

Гавон го разглеждаше внимателно и в него се зараждаше убеждението, че този меланхолично дъвчещ земен космодор отговаря на всички изисквания. Пренастройването на Хиперосцилатора беше работа за няколко минути. Гавон фокусира зоната му около креслото в чуждия кораб.

От мощния разряд на кондензаторите осветлението леко трепна. Земният потъна в яркосиньо сияние. Гавон се обърна към приемната камера, която се отвори едновременно със сигнала. В средата ù стоеше креслото със земния космодор, който отчаяно кашляше и се мъчеше да преглътне. Рен-Барх влезе при него и внимателно го потупа по гърба.

Земният преглътна, изкашля се още два-три пъти и обърна почервенялата си физиономия към космодора.

– Вие… кой сте вие?

– А вие кой сте? – попита Гавон. – Как се казвате?

– Сайръс Джералд, астронавт от земната армия. Но кой сте вие?

Гавон се обърна с гръб към него и впери поглед в екрана.

– Астронавт – повтори той. – Астронавт. Звездоплавател. Това ли е вашето звание?

– Да. А вие сте от летящите чинии, нали?

Гавон леко се подсмихна. В съобщението на Станция 300 особено място заемаше анализът на любопитния обществен феномен – вярата в летящите чинии. Космодорът предвиждаше да използва това.

– Да. От тях съм. Казвам се Гавон Рен-Барх, космодор първи ранг. Ако не се лъжа, трябва да ви наричам „мистър“.

– Не, моля ви се! Наричайте ме просто Сайръс или Сай, това е още по-кратко и няма да ви затрудни…

Гавон се обърна към него.

– Това няма да ме затрудни. Аз владея езика ви по-добре от вас самите. Щом предпочитате, ще ви наричам така, вие можете да ме наричате според вашите норми мистър Рен-Барх. Имате ли научна степен, Сай?

– Изглежда добре сте изучили Земята, мистър Рен-Барх. Имам, да. Магистър по физика.

– А политическите ви убеждения?

– Песимист.

– Това политическо убеждение ли е? Аз го разбирам по-скоро като психономическа нагласа.

– Простете, мистър Рен-Барх, не ви разбирам.

– Естествено, Сай. Вие едва ли имате представа от психономия. Но все пак ми е интересно как разбирате песимизма си.

Без да отговори, земният излезе с неуверени крачки от камерата. Движенията, с които се оглеждаше, биха могли да означават див интерес, ако от лицето му поне за миг слезеше изражението на кисела досада. Създаваше се впечатление, че този първобитен хуманоид е страшно отегчен от баналната необходимост всеки ден да разглежда летящи чинии, космически кораби и други чуждопланетни транспортни средства, които не го оставят спокоен дори един сандвич време. Но Гавон не беше принуден да гадае. „Мотивационна психограма!“ – мислено заповяда той и събуденият Психономатор започна да отговаря с недостъпна за обикновения говор скорост: „Силно невротизиран от рязката промяна на жизнения стереотип. Прикрива изумлението си зад досада. Волята му е разпръсната по периферията на съзнанието. По принцип не е способен дълго да отстоява каквито и да било позиции. Ерудицията му е достатъчно висока, за да бъде полезен за мисията. Ниво на анализ – задоволително средно. Скорост на интелектуалната реакция – малко над средната. Напълно подходящ за манипулиране…“

„Достатъчно!“ – спря го Рен-Барх. Наистина беше достатъчно. Дори усети как по напрегнатите му ловни чувства минава леката сянка на скука – толкова стандартен беше психономичният тип на пленника. Операцията по усвояване на Земята обещаваше да бъде достатъчно проста. Всичко прекрасно съвпадаше с данните на Станция 300 – невротизирана технократична култура и изострени социални конфликти. Лутащи се в мрежите на неясните си мотиви и страсти индивиди, които не са разбрали същностите на желанията си, не познават универсалните психономични формули, които единствено могат да им дадат свободата на силата.

– Та как да разбирам песимизма ви, Сай? – с лека ирония и успокояващ тон повтори въпроса си космодорът.

– А?! – дойде на себе си гостът.

– Седнете, Сай! – усмихна се Рен-Барх. – В състояние ли сте да поговорим сега или искате да свикнете малко?

– Сега! Сега! – възбудено размаха ръце земният.

Гавон му синтезира един от онези лични коктейли, които си позволяваше само в особени случаи (а случаят е такъв, нали?). Започна дълъг и разнообразен разговор за това, колко е прекрасно, когато високоразвитите цивилизации посещават по-изостаналите си събратя и им помагат да издигнат разума си.

Вечерта (по корабно време) Гавон най-сетне се отпусна в пружиниращите вълни на магнитното легло. Сайръс, достатъчно изморен и изнервен от преживяното през деня, спеше под хипноизлъчвателя в съседната каюта. Гавон искаше да поразмишлява малко, но умората го завладя отведнъж. След нея дойде сънят.

С мъчително бавни движения, сякаш през гъста течност, Гавон вървеше по димяща сгърчена земя. Понякога опората под краката му изчезваше и, без да престава да крачи, той падаше неуловимо бавно, докато отново стъпи върху същата нажежена напукана почва. Не усещаше нито топлина, нито студ. Светлината идваше отзад. Редом със сянката на Гавон се плъзгаше втора. На Сайръс Джералд.

„А вие как разбирате песимизма, мистър Рен-Барх?“ – попита сянката на Сайръс.

„За нас това е понятие от древността, Сай – студено отговори сянката на Гавон. – Сред дархите няма песимисти.“

„Нима това е възможно, мистър Рен-Барх?“

„Разбира се. Няма основания за песимизъм. Дархите са осигурени с всичко, което биха могли да пожелаят. Нашето производство може да задоволи всички изисквания. Другите планети са неизчерпаем източник на суровини. Ние търгуваме с двеста и шестнайсет цивилизации. Нашето общество е осигурено и стабилно.“

„Нима е възможно, мистър Рен-Барх?“

„Разбира се. Ние въведохме психономията като основно средство за регулиране на обществото. Всеки заема своето място, определено от личната му психограма. Движенията на подсъзнанието не са вече тайна. Всеки е осведомен за инстинктите, които го движат, и за начините, по които да ги удовлетвори или обуздае. Всичко това е в полза на нашата цивилизация. Дархите са щастливи.“

„Нима това е възможно, мистър Рен-Барх?“

Отново – за кой ли път? – опората под Гавон изчезна. Той пропадна в сивия дим без миризма и плътност, дълго летя между напукани стари скали и се събуди в своето магнитно легло. Уловили отварянето на очите му, автоматите постепенно запалиха осветлението. Гавон полежа малко, забравяйки нелепия си сън. После се изправи и отиде в каютата на Сайръс Джералд.

След закуската, която явно шокира земния с вкусовите си качества, двамата се разположиха в салона на кораба. Психономаторът неизменно следеше напрегнатата психика на Сайръс. Внимателно вслушан в информационните телепатеми, Гавон заговори:

– Сега ме чуйте внимателно, Сай. Бъдете така добър да не ме прекъсвате. Вчера в разговора аз избягнах да уточня някои неща, но сега ще го направя.

Той отпи от коктейла.

– Сай, разбирате, че не съм дошъл с алтруистични намерения. Трябва да създам условия за търговия с вашия свят. Знам, че в пределите на Земята вие имате голяма практика в търговията и следователно ви е известно, че когато страните са неравностойни, едната несъмнено е водеща. В случая водещата страна ще бъда аз! При това не предлагам избор. От трите варианта – неутралитет, война или търговия – аз ще установя третия… Неутралитетът е невъзможен, тъй като ние не си отиваме оттам, където сме дошли. Войната е безсмислена – ние сме по-добре въоръжени. При евентуални военни действия от Земята едва ли ще оцелее нещо. Така че остава търговията. Сега можете да задавате въпроси.

„Сайръс Джералд се намира в потиснато състояние на духа – съобщи Психономаторът. – Поразен е от казаното, мъчи се да намери изход от ситуацията, която му се струва ужасяваща и безнадеждна. Не се съмнява в нашето всемогъщество…“

– Мистър Рен-Барх, аз не се съмнявам във вашето всемогъщество – след кратко мълчание каза Сайръс, мъчейки се да овладее гласа си.

Гавон кимна утвърдително.

– Мистър Рен-Барх, не разбирам защо ви е нужно да установявате търговски отношения, след като можете просто да завладеете Земята.

– Това не е хуманно, Сай – възрази Гавон. – И не е нужно. Земята вече е завладяна от вас. От вашите фирми, свръхфирми, супернаднационални фирми. Те ще ни продадат Земята. Ще преценят, че сделката не е особено изгодна, но военните действия са още по-неизгодни, тъй като се заплащат с невъзстановим капитал, нали разбирате, Сай. Вие имате една добра пословица – от двете злини избирай по-малката.

– Значи все пак ни поробвате, мистър Рен-Барх?

– Къде повече, Сай? Вие сте се поробили сами. Ние искаме само данък от вашите господари. И те ще го платят, защото са роби на самите себе си. Уви, психономичната свобода, която прави нашата цивилизация щастлива, се оказа недостъпна за всички останали частично цивилизовани общества. И за вашето също, поне засега.

Сайръс дълго мълча, въртейки в пръсти чашата от дъгоцветен кристал. Накрая попита:

– А аз? Какво искате от мен?

– Нещо съвсем просто. Да бъдете посредник в преговорите. Като начало ще ме запознаете с всичко, което знаете сам. Искам да чуя един пълен разказ за земния живот от всички страни, които са ви били достъпни. Аз ще ви помогна да разкажете това достатъчно подробно и свързано.

Сайръс Джералд преживяваше. Хапеше устни, триеше потните си длани, разтъркваше слепоочията си – изобщо с него се случваха всички онези физиологични реакции, които показват колко е трудно дори за едно отдавна вътрешно признато лицемерие да бъде назовано със собственото му име. Гавон го наблюдаваше с леко премрежен поглед, спокоен, покровителствено настроен. Земният беше ясен. Трябваше само да му даде време да обмисли всичко и да каже единствено възможното. И Сай каза, но нещо съвсем, съвсем друго:

– Нима това е възможно, мистър Рен-Барх?

Космодорът разбра, че само една случайност му е попречила да извика. Изумлението от странното съвпадение със съня се срещна с тъмен непонятен страх, заплете се в него. Лицето му си остана все така каменно. Може би само очите за миг станаха стъклени. Но неговият събеседник не разбра нищо. Той очакваше отговор и в погледа му нямаше нищо друго, освен това очакване. Всичко премина почти мигновено. Останаха само смътната тревога и мисълта, че е нужен сериозен разговор с Психономатора.

Повече той не си спомни за съня. Сай, вече успокоен и примирен, започна да разказва за живота на Земята. Гавон го слушаше, без да си дава труд да запомни нещо – за това съществуваше Психономаторът. Обективите му опипваха всяко движение, всяка мимика на Сай, всичко това се разлагаше на единици знакова информация и натрупваха в студената му памет щрихи към образа на подсъзнателния живот на астронавта Сайръс Джералд. После, когато Гавон, вече дипломат, трябваше да търси най-точната реакция, най-гъвкавата многозначителност, телепатичните съвети на Психономатора щяха да шлифоват поведението му до единствено възможното за целта съвършенство, до най-вярната за земните хора мимика.

Погледнати отстрани, те изглеждаха като двама приятели, които на чашка коктейл споделят малките тайни на битието си. Когато Сайръс стигаше до интимни подробности, космодорът предразполагащо и многозначително се усмихваше, повдигаше чашата на равнището на очите си и разсеяно плъзгаше поглед по сребристата повърхност на питието – знаеше, че в такива моменти лицето му става неповторимо мъжествено и красиво. Поне така твърдяха неговите любовници. Спомените му се плъзнаха по красивите женски тела, които бе притежавал. Но може би защото това стана прекалено бързо, телата изведнъж се сляха в нещо аморфно, месесто и неопределено, което го накара да тръсне глава и да се върне към разказа на земния.

Този разговор зае целия ден, не стихна дори по време на вечерята. Едва след като се прибра в каютата си, Гавон разбра, че в него е дремело някакво безпокойство. Тук, насаме, то се избистри и доби вида на най-обикновен страх. Страх от съня. Това беше неправилно, неестествено, наличието на този страх плашеше повече от самия него, защото означаваше, че универсалните психономични формули са престанали да бъдат универсални. Наистина в тях се предвиждаше непредсказуемост зад третия подсъзнателен пласт, но… „Психономатор – извика едва ли не на глас космодорът, – какво става с мен?!“

„Не особено силно катативно смущение зад третия подсъзнателен пласт…“

„Достатъчно! Профилактика?“

„Катативната реакция на зоната зад третия пласт има висока степен на непредсказуемост…“

„Достатъчно! Можеш ли да следиш зоната през нощ-та и да прекъснеш съня веднага, щом се появи?“

„Да.“

Космодорът, кой знае защо, почувства в безплътния глас на Психономатора нещо мазно и угодливо. За пръв път в живота си изпитваше към него нещо като погнуса.

Отначало сънят не идваше. Гавон започна да обмисля струва ли си да включва приспиващите прибори и неусетно заспа сам. Обгърна го спасителна тъмнина без време и място, но тя се оказа преходна. Някаква безмерна ръка вдигна този тъмен чувал и изсипа космодора навън, върху същата онази напукана равнина, стегната в обръча на хоризонта. И до него отново крачеше Сай, и пред тях се плъзгаха двете сенки, хвърлени от странната задна светлина.

„Та ти твърдиш, че си щастлив?“ – питаше сянката на Сай.

„Както са щастливи всички, живеещи според законите на Универсалната психономия“ – покровителствено отговори сянката на Гавон.

„А всички ли живеят според тези закони?“

„Всички.“

„През целия си живот ли?“

„Да“ – отговори Гавон и забави крачка.

Една пукнатина се раздвижи като влечуго и повлече към тях тежкото си празно тяло. Отсрещният ù ръб се надигна, изви се над главите им и легна зад тях. Под неговия чудовищен, потънал в сияеща червена мъгла свод закънтя въпросът на другата сянка:

„Защо младите не винаги се подчиняват на Универсалните психономични формули, мистър Рен-Барх?“

Гавон се учуди на въпроса, който Сай не би могъл да зададе. Крачейки под безкрайния димящ свод, той отговори:

„За това е нужно узряване, Сай. Универсалните психономични формули се изучават в училище, но трябва време, докато личността съумее да обуздае инстинктите си. Нека добавим и физическото съзряване, което кара младите да се бунтуват, търсейки изхода за своята биологична енергия.“

Нещо спря стъпките на космодора. Стена. Гавон приседна върху ръбест каменен издатък. Облегнат на стената, Сай го гледаше със светещ поглед, който излизаше от черните му очни ями. Зад гърба му се отвори пукнатина, в която прозираха звезди. Ръбовете ù, гърчейки се като устни на паралитик, произнесоха с гласа на Сай: „Но и сред зрелите, улегнали личности също се срещат неудовлетворени, мистър Рен-Барх.“

„Не е вярно, Сай. Ти не можеш да знаеш това.“

„Мистър Рен-Барх – произнесе пукнатината, – защо толкова често се самоубиват възрастни, зрели личности, които никога не са имали проблеми в живота?“

„Всяка цивилизация има своите психичноболни, Сай.“

„Но защо толкова много, мистър Рен-Барх?“

Гавон се събуди. Нещо взриви съня му отвътре. Когато късовете съзнание, разхвърляни от този взрив, легнаха по местата си, космодорът изненадано прецени, че никога досега Психономаторът не го е будил с толкова силен импулс.

„Психономатор! – мислено повика той. – Защо остави съня да се развие? Беше ти дадена ясна команда.“

„Физиологична реакция – отговори Психономаторът. – Сънят беше концентриран в кратък времеви интервал и ограничена зона на мозъка. Първият импулс се оказа слаб. Вторият…“

„Достатъчно! – мрачно го прекъсна Гавон. – От втория още ме боли главата. Направи нещо.“

От стената се показа блестящо пипало. Върхът на пневмоспринцовката докосна слепоочието. Гавон усети лека болка, приятно главозамайване и заспа отново, този път без сънища. До сутринта по корабно време оставаха няколко часа.

След утринните процедури в биокамерата Гавон почти напълно си възвърна бодрото и реалистично възприемане на живота. Почти, защото отдолу все пак остана мътният приглушен ужас от ирационалното буйство на съня… Като истински възпитаник на психономичната култура, Гавон познаваше фантазията – кален извор на душевни смутове и вълнения, място, където всичко е възможно, където простите истини са в непрекъснатата треска на съмнението и нищо крайно и определено не съществува. Тя беше враг на неговата душевна сила, на гъвкавия му като хищен звяр ум, на неизтребимата необходимост от победа.

Какъв беше този асоциативен взрив, какви пластове на подсъзнанието бяха разбъркани, за да се окаже този смешен и наивен Сай символ на самото подсъзнание, да заговори с езика на някакъв „антиаз“? Рен-Барх не можа да намери в себе си отговор на тези въпроси, а не искаше, кой знае защо, да ги обсъжда с Психономатора. Освен това логиката на дневното самочувствие донесе дневните мисли и дневните задачи, които не оставяха място за срама на нощните видения. О, велик Дарх, помисли си Гавон, само след два дни трябва да започна усвояването, а какви глупости ме занимават…

– И така, вашият свят ми е ясен, Сай… – Гавон замълча и втренчи поглед в земния. Очите на Сайръс, първоначално заинтересувани, постепенно се изпълниха със страх. Астронавтът започваше да разбира какво означават тези думи. Гавон му даде необходимото за това разбиране време.

– Слушам ви, мистър Рен-Барх – дрезгаво прошепна Сай.

Гавон започна с обобщение. Земята, поясни той, от гледна точка на представителя на висша цивилизация е едно огромно поле на незрима война. Действителните войни са останали в миналото, за да отстъпят мястото на тази – непрекъснатото взаимно изтласкване на няколко мегакорпорации. Между тях съществуват неизброими и неизмеримо сложни за обикновения човек връзки. Отношенията между тях напомнят една дархианска игра, където между двама от противниците често се сключват съюзи срещу третия, без това да подобри взаимоотношенията им. Всеки до съвършенство владее своите оръжия – производството, търговията, технопрогреса. Всеки има свой апарат за поддържане на положението, своя полиция, своя армия. Бедните земни жители се оказват във възела на разнопосочните интереси и какво произлиза от това – сам знаеш. Всички ваши социални трусове и бунтарски идейки биха могли да не съществуват, ако имахте истински централизирано управление и можехте да се заемете с решаването на психологическите проблеми на индивидите. Нашата психономия отдавна е стигнала до заключението, че индивидите съставляват обществото; това може да ти звучи банално, но от него следва важен извод – трябва да се заемем първо с индивидите, да им организираме такова битие, при което те да бъдат удовлетворени. Или, ако няма възможност потребностите да бъдат удовлетворени, да се извърши обратното – да се възпитат потребностите до долната достъпна граница. И това може да стане само чрез нашите психономични формули. Ние с вас, Сай – да, ние двамата! – ще изберем една от земните суперкорпорации и ще ù помогнем да вземе надмощие над другите. Благосъстоянието на човечеството рязко ще се повиши. Корпорацията автоматично ще се превърне в правителство, на което народите ще бъдат благодарни и ще му гласуват доверие за въвеждане на новата психономична педагогика. Да, Сай, аз се убедих, че земното човечество е достатъчно близко до дархианското, за да възприеме психономията. От своя страна правителството никога няма да забрави на кого дължи всичко това, благодарение на чии психономични консултации се гради щастливото равновесие. За нашия Дарх остава само едно, Сай – няколко товарни звездолета, които периодично ще изплуват от нулевото пространство, ще кацат до някой от тайните складове и ще отлитат оттам достатъчно тежки. Ориентираш ли се… помощник-космодор Сайръс Джералд?

Рен-Барх завърши вдъхновеното си слово с пестелив ораторски артистизъм, който неведнъж бе оказвал несъмненото си въздействие при различни дипломатически мисии. Още повече че Психономаторът през цялото време на монолога удачно му нашепваше най-вярната дума, най-точния текст…

А Сай, помощник-космодорът Сайръс Джералд, беше готов. Страхът му – вечният интелигентски страх, породен от вечните съмнения в нравствената правота на действията – изчезна. Срещу Гавон седеше един съратник, съидейник, който безотказно би отдал живота си в името на грандиозната цел. „Готов е! Готов е!“ – припяваше Психономаторът, въпреки че Рен-Барх прекрасно виждаше това. Така именно се създаваше истински местен манипулатор – когато той е в най-висшата мобилизация на радостното съучастие, когато цялото му същество с тържествени ритуални танци излиза на бойното поле и нито една нервна клетка не трепва дезертьорски назад.

„Отлична работа, Гавон Рен-Барх“ – усмихва се Доктринерът и пестеливата му мъжка усмивка раздвижва фината мрежа от бръчици около очите.

Гавон настани своя новоизпечен помощник в креслото и започна да обяснява манипулациите с пулта на хипноматриците. Сай безпогрешно повтори всички действия, хипноизлъчвателят тихо забръмча, а на екрана започнаха да се сменят таблици от програмата „Теория на информацията и социално манипулиране“. Знанията, които хипногенераторът вкарваше в мозъка му, многократно превъзхождаха земните университетски курсове. Психономаторът регистрираше почти стопроцентово усвояване. Пред очите на Гавон се създаваше един умен, гъвкав хитър дипломат, учен и боец. Паралелно с теорията мозъкът на Сай усвояваше и новата си ценностна система, в която космодорът Гавон Рен-Барх заемаше второ място след Доктринера като обект за преклонение и възторг.

– Приятна работа, Сай! – промърмори Гавон, въпреки че земният не можеше да го чуе, и отиде в командната кабина.

Последният преход мина съвършено. Корабът излезе от нулевото пространство близо до патрулния кораб на Сай. Гавон с усмивка погледна за последен път изоставената ракета, включи двигателите и даде на компютъра ходова програма. Земята вече се виждаше без увеличение – синкава точка в центъра на екрана.

Вечерта той изключи хипногенератора. Не искаше да претоварва мозъка на помощника си, а не беше и нужно. Сай вече знаеше почти всичко необходимо, утрешният курс щеше окончателно да затвърди възприетата информация. Двамата мъже вечеряха спокойно, почти без да разговарят. После умореният Сай се прибра в каютата си, като преди това по земен обичай пожела лека нощ на Гавон. Космодорът кимна и си помисли, че нощта без съмнение ще е лека – изпълнена е половината от неговата мисия, мислите са спокойни, сънища няма да има. Мярна се сянка, но бързо изчезна – не, сънища няма да има. Той дори няма да заповяда на Психономатора да следи съня му – това би било недостойно, би означавало, че все още се страхува, при това без основания. Гавон Рен-Барх влезе в своята каюта. И сънят го пресрещна на прага.

Тялото му автоматично извършваше действията преди лягане, а мислите вече потънаха в познатата чернота. Някъде над него беше онази напукана пулсираща земя, а той падаше от нея в пропастта на небето. Краката му стъпваха върху нещо невидимо, твърдо и студено като камък, но падането продължаваше. Земята над него се изви като прибойна вълна и полетя в обратната посока. Гавон Рен-Барх остана сам между звездите.

През звездите започнаха да прозират пещерни стени. Между два сталагмита, удобно седнал, го гледаше Сайръс Джералд, светлината от черните очни ями играеше върху лицето на космодора и той вече знаеше какъв ще бъде първият въпрос: „Защо вашата цивилизация поражда толкова много психичноболни, мистър Рен-Барх?“.

„Какво означава „много“, Сай?“

„Почти двайсет процента от населението на Дарх показва резки отклонения от нормалната психика, мистър Рен-Барх. Това са повече от три милиарда души. Повече, отколкото цялото население на Дарх преди триста години. Три милиарда – това е средното население на една средно цивилизована планета.“

„Ти не можеш да знаеш това, Сай.“

„Но ти можеш, Гавон. И го знаеш.“

Рен-Барх усети, че някъде там, в реалността, тялото му вече си е легнало и спокойно е потънало в леглото, но тук, в съня, лицето му почервеня от прилива на ярост-на кръв.

„Да! Знам! Знам, че психономията окастря духа! Но какво да го правим, след като той винаги иска нереални, абсолютни категории! Непрекъснато търси виновни сред тези, които управляват обществото! Какво да се прави, след като самото организиране на обществото прави невъзможна свободата на духа! Свободата да вярва в мита на добродетелите и нравствеността!“

Гласът му беше станал плътен, почти материален, вълна от оловни капки, които летят срещу Сай, но минават свободно през него и само гранитната стена потрепва от мощните им удари.

„Какво му е нужно на този дух, Сай? Приятелство?! Любов?! Издигане на нови хоризонти?! Мерзки илюзии са това, Сай! Те могат само да развалят радостта от реалните радости на живота…“

Последните залпове прелетяха през загадъчно неподвижния Сай и довършиха стената зад него. Тя безшумно се разпадна и откри стаята.

Същата онази стая.

Рен-Барх изведнъж престана да бъде непоколебим космодор и позна в себе си младия двайсетгодишен Гавон, вожда на всички ученически буйства, най-интелигентния и непокорен възпитаник на 517-а Хипнодидактична школа.

Гавон позна стаята, разбра какво предстои да се разиграе отново пред очите му и пожела да умре. Някъде ужасно далеч, в реалността, тялото му конвулсивно се замята в безуспешни опити да напусне съня. Широко отворените вкаменени очи познаваха тази стая с маса и легло, този пиян младеж в леглото и красивото събличащо се момиче до масата. Споменът за любовта към нея се превърна в самата любов и непоносимо страдание от цинизма на ставащото. Тя беше жената, която той си позволи да обича повече от себе си, а пияният, с когото тя щеше да легне след малко, бе неговият най-добър, единствен приятел, последната възможност за вяра в приятелство. И сега тя отново щеше да изгледа него, Гавон, със студен презрителен поглед както тогава и да оплете тялото си в ръцете на приятеля му. Пред него.

Както тогава.

Без да спрат, дори когато Гавон, тласнат от последните резерви на юношеско достойнство, запали осветлението. Някъде дълбоко в съзнанието все пак бе останала част от космодора Рен-Барх, защото за миг се мярна презрение към могъщата сила на съня, която хаби силите си за показване на отдавна надживени спомени. Но това, което стана после, не беше повторение. Таблата на леглото започна да се разтегля и удебелява нагоре, прие очертанията на дарх… Не просто дарх, а на Доктринера – значително по-млад, такъв, какъвто го помнеше Гавон в първите години на запознанството им. Великият Доктринер се наведе над оплетените тела. Разглеждаше ги с внимателен заинтересуван поглед, сякаш пред него бяха инфузории, от чието поведение зависеше важен биологичен проблем. Когато всичко в леглото свърши, той повика с поглед Нея. Момичето вдигна глава; в очите му се появи нетърпеливото радостно очакване, с което всички лични сътрудници на Доктринера, в това число и Гавон, идваха за получаване на поредната задача от любимия си шеф.

И невероятната догадка се понесе из мозъка, срути преградата между съзнанието и подсъзнанието, между младия Гавон и зрелия Рен-Барх, между спящия и будния, между съня и реалността. Ставаше това, което много пъти бе ставало пред него, което той много пъти сам бе извършвал при набиране и възпитаване на нови космодори и социотехници. Това, което Доктринерът игриво наричаше „облекчаване на съвестта от заблуждения“, а в социотехниката носеше точното название „разрушаване на утопичните ценности“. Гавон разбра, че трябва да изкрещи и като че ли го направи, но от устата му не излезе нито звук – оттам изригна огън, подпали леглото, Нея, приятеля му, Доктринера. Остана само димът, който прие очертанията на Сай и каза… да, той каза:

– Време е да се събудиш, Гавон.

Това беше живият, реален Сай. Той стоеше надвесен над Гавон – гледаше спокойно и приканващо. Но космодорът не искаше да става. Фактът, че се е събудил и сънят е свършил, не донесе този път облекчение. Сънят се таеше някъде редом, намекваше незримо за странната си власт и в реалността, той беше силен с изводите, които остави след себе си. Гавон изпитваше огромен, бездънен страх.

„Психономатор!!“

Отговори му тишина.

„Психономатор!!!“

– Психономаторът няма да ти дойде на помощ, Гавон – спокойно заяви Сай и седна до леглото.

Рен-Барх го изгледа с див поглед и светкавично се изправи. Нужно беше огромно усилие – не, насилие над себе си, да върне поне за малко способността за анализ. Но дори с тази малка част, която владееше, Гавон можа да прецени промяната, станала със Сай. Какво означаваше тази промяна? Тези отмерени точни движения, заменили суетливата нервност на вчерашния и завчерашния Сай? Какво означаваше това непроницаемо лице, този поглед, в който имаше нещо от светещата чернота на Сай в съня?

– Какво означава това? – тихо, овладял гласа си, попита Гавон. – Кой сте вие, Сай?

– Посрещачът ти, Гавон.

Космодорът скочи от леглото си, приближи се до Сай, дълго го гледа, после изведнъж замахна. Целеше се в челюстта, но ръката му спря в нещо невидимо. Рен-Барх извика от болка, а може би и от страх. Отново направи опит да се овладее. Не можа.

– Вие не сте от Земята, Сай! – изкрещя той. – Знам кой сте! Вие сте агент на чужда, по-висша от нас цивилизация! Още преди столетие теоретически беше предсказано вашето съществуване. Сто години се бояхме, че ще ви срещнем. После се успокоихме – това беше нашата глупост! И вие сте чакали да се успокоим, нали? Следили сте ни…

– Не, Гавон. Не сме ви следили. Вие сами съобщихте за себе си, изпращайки Станция 300.

Гавон, шокиран, приседна на леглото.

– Но в станцията нямаше никаква информация за нас…

– Разбира се, вие се бяхте погрижили да няма информация. Само че информацията съществува на много повече нива. Дори въздухът, който си дишал, може да ни разкаже за теб. Защо не стана поет, Гавон?

Космодорът едва не се задави от този неочакван и нелеп въпрос. Докато съобрази какъв смисъл има това и как да отговори, Сай произнесе:

Тя идваше в запалената слама

на късните желания,

облечена в разлистения срам

на тихото познание…[1]

– Помниш ли това стихотворение, Гавон? Ти го беше посветил на момичето, за което ти напомних. Но дархианската цивилизация няма нужда от поети. Поетите не се подчиняват на психономични формули. И на теб не ти позволиха да станеш поет, Гавон. Ти беше прекалено ценен. Мислиш, че сам си избрал пътя на космодор? Не, Гавон, той беше избран за теб. Да, ти си дарх с редки психически и интелектуални качества. Отговаряш на дархианската норма за гениалност. Нищо чудно, че сам великият Доктринер се зае с твоето формиране. Ти разбра от съня, че измяната на твоята любима е била една от най-съществените манипулации над личността ти. Едновременно с теб на обработка бе подложен и твоят приятел, който сега служи в репресивните отряди. Той беше промеждутъчен продукт без особена ценност. Но ти, Гавон Рен-Барх, стана един от най-ценните кадри на дархианската армия. Ти имаш качества. А качествата служат на ценностната система – предполагам, че ти е известно това универсално понятие, което обединява морала, нравствеността, поведенческите норми. На теб, Рен-Барх, беше присадена нова ценностна система – операция, която добре познаваш и нееднократно си извършвал над други.

– Значи и Литен – устните на космодора с труд произнесоха забравеното име на приятеля, – Литен също е бил подложен на манипулиране? А какви бяха разрушаващите мотиви при него?

– Също нещо много стандартно, Гавон, съучастие в подлост. Тя го е направила свой сътрудник, открила му е част от истината за себе си с обещанието, че ще му принадлежи, ако той ù помогне да бъдеш обработен. Старо и скучно, Гавон. И зад всичко това е стоял винаги твоят скъп Доктринер, който смята твоето приобщаване за свое произведение на изкуството и който сам е създаден по такъв начин. Защото такава е същността на вашата психономия, Гавон – тя издига в култ своята безпомощност; неспособна да разбере действителната нужда на личността всеки миг да става нова, по-съвършена, по-богата духовно, психономията си поставя чудовищната цел да поддържа духа статичен, като хирургически отстранява кълновете на творческото вълнение и търсене. И постига такива успехи като теб, Гавон Рен-Барх.

Космодорът (въпреки че какъв космодор вече беше той) слушаше и тялото му меко повтаряше контура на креслото. Целите му прословута жизнена енергия и жажда за победа бяха изчезнали някъде. Този разговор беше като досадна муха, която му пречи да умре…

– Да… щях да питам… още нещо – мисълта му се губеше в смъртна умора. – Още нещо, Сай… Тази информация за вашето социално устройство и корпорациите… съчинена ли беше?

– Разбира се, не, Гавон. Не трябваше да ходим далеч в историята си, за да заимстваме тази социална структура. Така е изглеждала голяма част от света ни само преди няколко столетия, така е изглеждал и един среден Сайръс Джералд в този свят.

Гавон бавно се изправи. Тръгна към вратата с неуверена походка, като че ли слепешком. Спря се. Вратата се отвори пред него, но той не прекрачи прага – беше забравил накъде е тръгнал.

– Космодоре, не бързай – каза земният и Гавон, парнат от неочакваната топлина в гласа му, се обърна. – Имаш време, за да прецениш нещата. Помисли над себе си, Гавон Рен-Барх, за да разбереш накъде си. Можеш да се върнеш на Дарх – това също е решение, въпреки че там скоро ще ви стане много трудно да живеете постарому. Можеш да кацнеш на Земята и да задълбочиш ставащото в теб. Това ще бъде много мъчително, но също носи решение.

Без сам да знае защо, Гавон направи опит да се усмихне. И нещо стана. В това мигновено движение на лицевите мускули се разреди напрежението, което бе изпълнило цялото му тяло. Мъглата пред погледа се разсея, всички звуци станаха ясни.

– Гавон Рен-Барх – каза земният, – в доклада на Станция 300 беше показана една част от нашия предишен свят. Имало е още една, Гавон, намерила друг път. Без психономия. Над това също помисли, космодоре.

Последната фраза увисна в средата на каютата. Земния го нямаше. Гавон тръгна към командната кабина, това като че ли имаше някакъв смисъл… въпреки че едва ли.

Друг път за цивилизацията. Без психономия?

Вратата на кабината се разтвори. Срещу нея беше екранът и Гавон видя застиналата в средата му огромна Земя.

„А тя всъщност е красива…“

Тази оценка го стресна и по странен начин го принуди да се вслуша в себе си. Някъде в огромния, като че затворен отвсякъде лабиринт на мозъка му трепна мисъл. Като малко зверче със светла козина, което не знае дали лабиринтът има изход и пъргаво препуска из коридорите между студените плачещи стени, толкова грапави, че всяка неравност би могла да го погълне…

„О, велик Дарх, наистина ли аз писах това стихотворение…“

Феести

(в съавторство с Георги Арнаудов)

На Юрий Илков –

верния клубен събрат и приятел

– с благодарност за верността и топлината

Водата носеше нещо от вкуса на прозрачния въздух. Студена и светла, тя погали моите пръсти, моите устни, лицето ми, разгорещено от яркия ден. Сянката на моя кораб докосваше пътеката, водеща към Синия хълм.

Пътеката ме поведе нагоре по стръмния склон и ми върна тежестта на тялото, отвикнало от себе си през дългите месеци космос. Върхът на Хълма беше за мен достигната радост и кратка почивка, когато умората изтича от мускулите и попива в земята. Приспа ме мекият вятър, събудиха ме слънчевите отблясъци в огледалните скали, пътеката отново ме поведе между тях.

Високо в лилавото небе един въздушен кораб пръсна между крилете си бронзови искри. Внезапно над него пламна яркосин феест, разля се на тънки ивици, които изобразиха моето лице. Идваха за мен. Нямах феести, затова запалих сигналния лазер. Синият феест угасна, крилете на кораба се покриха с хиляди пречупени през тях слънчеви зайчета. Още не беше докоснал земята, когато от него се отдели малка фигурка и полетя към мен с разперени ръце. Нужна беше само една крачка, за да я прегърна и потопя пръсти в косата ù.

– Отново си тук – каза тя.

– Отново сме заедно – добавих аз.

– Отново е празник.

– Отново…

Вдигнах я на ръце, тя се хвана за мен, за да не ни повали лудото въртене на света наоколо.

– Ти вече си пил от нашата вода?

– Да – отвърнах аз.

– Значи отново си наш.

– Отново съм твой.

– Мой! – тя се засмя така, както се смеят птиците. – Мой смешнико, празникът ни чака, кормчията нетърпеливо ни свири от палубата на кораба, дори слънцето – погледни! – ни кара да бързаме! Пусни ме! Смешнико мой, чака те нашият празник, не бързай да се изморяваш!

– Няма да те пусна!

Тя се засмя така, както се смеят птиците, и аз тичешком я понесох към прозрачната стълба, която вече ни спускаше нетърпеливият кормчия. Земята пропадна и вятърът на бързия стремеж развя нашите коси. Небето вече отваряше първите си звезди, за да ни погледне отблизо. Кормчията завъртя кормилата и сплете светлините над нас в ярки спирали. В крилете на кораба искреше дъгоцветният залез, прозрачните мачти приличаха на огромни феести, прицелени в космоса – чия ли мисъл биха изобразили техните избухвания? В кристалния екран изплува Сандина, все още невидима за нашите очи, но вече будна, весела, шумоли с гласовете на своите жители, оглежда небето с техните погледи – хиляди погледи! – святка с хилядите криле, развълнувана, очакваща и очаквана, обикновена за всички и необикновена за мен, пришълеца, стремителна като каменен огън, настръхнала като пурпурен звяр, изсечена от хиляди роденовци. Сандина – градът жена, градът раждане, градът емоция и сътворение.

Сандина…

Тя възникна от сиянието на залеза, запалена от първите лъчи на звездите, плисна иззад хоризонта, възникна внезапно и зае своето място в очите ми, очаквали нейния образ през дългите месеци космос. Тя ме посрещна с музика и ме понесе, увлече ме в тази мелодия, в мъглата, на която се скри корабът, кормчията и всичко – мелодия, музика, като река от пружиниращи весели топчета… Над нас вече танцуваха първите феести, под нас гласовете бяха море, а пред нас се разтваряше зеленият тунел през гората, докато зад нас оставаше слънцето, огненооранжево в кипящия залез…

Корабът се сниши и меко влезе между дърветата с масленозелени корони. Синята светлина на прожекторите ни поведе по талвега на празника, във фарватера на музиката, пристанището ни пое в своите прегръдки и мека топла трева погъделичка босите ми крака.

„Сандина ви посрещна с радост“ – подреди се светлината над пристанището. Но това бе вече за онези, които идваха след нас. А нас ни викаше нетърпеливият празник, за който още не бяхме готови…

Тесели ме въведе в дома, който ме посрещаше всеки път в Сандина и всеки път беше различен, както и днес – слънчево-жълт и ярковесел, с дъх на сандински цветя, гостоприемно светъл и жив. Той ме потопи в своя въздух, който не беше само уют и спокойствие, в него трептеше тревожната нотка по онова, което винаги търсим, което няма образ, което се нарича просто ново, просто неизвестно – може би тази нотка не достига на нашите домове? Този дом бе нещо повече от дом, той беше спокойствие и движение, приличаше на моя Марс.

Тесели излезе от стаята си и ми протегна свити криле. Поех ги, те вече бяха живи, макар и отделни, пулсираха, искаха въздуха и небето. Аз хвърлих пуловера, сложих ги на гърба си, секунди само – и вече бях крилат, усещах крилете си, в тях се напрягаха моите мускули и моите нерви опипваха въздуха, за да усетят кога той ще е готов да ме понесе.

– Да вървим – казах и вратата се разтвори пред мен.

– Почакай – гласът на Тесели затвори вратата. – Вземи, нетърпеливецо, иначе какво ще правиш на празника като бездеен зрител?

Излязохме на верандата. Разтворихме криле. Вкопчихме се във въздуха и се отблъснахме от него. Той изсъска, свирна в ушите ни и гъвкавата пластика на многобройни вихри погали крилете, напрегнати и може би звънящи с невидим и неосезаем звън. Към мен се върна рядкото усещане, което ми даваше Сандина – аз бях част от света. Аз бях неподвижен и завъртях света с крилете си. Не, аз ли се носех стремително или светът?

В тъмното вече небе само огнените метеори на летящите сочеха пътя към Дивите скали. Все пак аз не бях сандинец, не владеех толкова добре крилете си. Тесели отдавна би ме изпреварила, ако искаше. Край мен прелитаха огнени линии – някой ни задминаваше, забързан към празника. Понякога се забавяха, поздравяваха ме и отлитаха в момента, в който познавах приятели. Не се огорчавах, всички пътища водеха към празника, на който всички приятели се срещат.

Умората вече сковаваше мускулите, в крилете трептеше лека матова болка, аз се спуснах надолу и с наслаждение стъпих върху меката трева. Тесели тихо кацна до мен.

– Тук дават феести – каза ми тя.

„Вземете си феести – искреше пространството. – Създайте от тях нашия празник. Вижте в тях своите мисли, очертайте в образи любовта и тъгата си, радостта и мечтите подарете на всички.

Вземете си феести, излъчете мечтите си,

превърнете небето в своя палитра,

превърнете фееста в святкаща мисъл,

превърнете изкуството в истина,

дайте на празника истински смисъл…“

Взех колчана с хладни кристални стрели, взех лъка с нетърпимо изпъната тетива и отново се понесох нагоре, без да чакам Тесели – знаех, че тя ще ме намери навсякъде, където ме отвлече динамиката на веселата Сандина. Умората се бе стопила през кратката почивка, крилете ми отново завихряха въздуха, почти изравниха скоростта си с другите и все пак закъснях – празникът вече започваше. Тесели ме догони. Над нас ярко пламнаха прожекторите на въздушен кораб, черните му криле закриваха звездите и ги палеха отново, а в долината вече кипяха светлини и хора. Дивите скали, застинали в равнодушната си монолитност, отразяваха този хаос и го умножаваха безкрайно в огледалните си стени.

Аз извадих феест от колчана, сложих го на тетивата, исках първият феест да бъде моят и все пак закъснях – в небето пламна сияние, затрептя и се формира в огромен ухилен дракон с изумрудени люспи, на които беше нарисуван знакът на Сандина. Когато угасна, опънах лъка, прицелих кристалната стрела в звездите и разреших на тетивата да запее. Стрелата блесна далеч нагоре и аз превърнах погледа си в догонващ търсещ лъч, който я запали, превърна я в синьо-зелено кълбо с облачни вихри – Земята… После синьото се превърна в червено, а зеленото в оранжево, облаците изчезнаха и от образа на Земята се роди моят Марс.

Първият порив на бурята налетя върху музиката и празника, разбърка танците и разпиля във въздуха нашия смях. Бурята възникна така, както възниква нова звезда, от лекия вятър на лятото. Освети лицата ни с мълнии, разду дрехите ни, тласна крилете ни в светлия кипеж и завъртя всичко в себе си. Внезапно изчезна стабилизиращата сила на притеглянето и хората станаха искри – светулки, обхванати от порива на яростен вятър. Той ни понесе безтегловни, запрати ни надолу и отново ни издигна. Едвам успявахме да се задържим и налитащите от неочаквани посоки пориви отново срутваха неустойчивото равновесие.

Някой се изправи на носа на въздушния кораб, протегна ръка и бурята се подчини на ръката му, стана част от мелодията, която той засвири, и ние се превърнахме в ноти, понесени в хармонията на тази странна композиция, където въздухът танцуваше, а музикален инструмент бяха Дивите скали, подчинени на най-малкото движение на ръката му. Скалите се издигаха до едва чут звън, за да се срутят в кънтящ органов рев. Огледалните им струни пламтяха в заслепяваща цветомузика, блясъците на която летяха в хармоничния хаос на бурята и променяха цветовете на телата ни.

Музикантът скочи от кораба, силуетът му зачеркна за миг прожектора, потъна в летящата тълпа и бурята мигновено стихна, мелодията замлъкна в мига на най-голямото напрежение, когато звуците се пречупват. Едва сега почувствах колко са изморени крилете ми. Започнах бавно да се спускам надолу. Легнах на земята и затворих очи. Около мен шумоляха крилете на другите, които също се спускаха, тихи смехове и весели реплики, спомени за мигновението вечност, донесено от бурята.

– Кой беше това? – попитах, без да отварям очи.

– Не знам – отговори Тесели. – Но се досещам. Само един човек може да свири така…

– Не го срещнах никъде.

– Значи ще го видиш след празника.

Надигнах се и застанах на колене. Тесели лежеше по гръб, докоснах лицето ù и тя се усмихна като изморена птица.

– Защо си сърдит?

– Изгубих вибраената.

– Как така? – тя се изправи.

– Изпуснах я и вятърът я отнесе.

– А аз я хванах – засмя се някой над нас и един крилат човек стъпи на тревата. – Не ми се беше случвало да гоня летяща вибраена, но ти винаги носиш нещо необикновено, пришълецо. Ще ти я върна след малко, сега е мой ред.

Оребон се издигна в прожекторния конус. Никой не разбра кога започна да свири. Просто нещо ново напълни въздуха, възникна в пространството и трябваше да минат няколко секунди, докато всички осъзнаят: „Това е музика“.

Отначало той заля всички с бавния като свличащ се ледник бас, примеси го с щрайха на пролетните потоци и със звън разцепи леда. Подчинени на музиката, цветовете на Дивите скали избухнаха в камбанен ритъм и устремиха огнените си потоци към него, поета Оребон.

Никой не разбра кога започна да пее. Част от музиката – като нов инструмент, отначало просто звук, който се преля в мекия текстов вокал:

Когато се изправиш пред погледа на Времето,

помисли какво ще му кажеш.

Дребните неща, малките проблеми –

пред него не важат.

Пози, патетика, празните думи –

всичко това е излишно.

Внимавай да не станеш

на Времето безразличен.

Над него пламна феест и нарисува две огромни очи, в които се отрази той – със свити криле, развята коса и ръка, танцуваща върху струните.

Вчера Вселената ми зададе въпрос.

Как да му отговоря?

Той е толкова прост,

че всеки ще го повтори:

Какво си направил за мен?

Какво си направил за мен?

Какво си направил за мен?

Ще посмееш ли да му отговориш?

Вселената няма край.

Както и да го оспориш,

част от безкрая е безкрай.

Думите свършиха, а музиката продължи да заглъхва и заедно с нея ослепяваха прожекторите на въздушния кораб, заедно с нея помътняваха искрящите люспи, угасваха светлинните пространства, по които бягаше текстът… И никой не разбра в настъпилата тъмнина кога поетът напусна кораба сцена. Просто сгъстъкът мрак, по-плътен от околния, се сля с тъмнината и когато прожекторите светнаха отново, Оребон вече бе част от кипежа – как да го откриеш сред празника на Сандина? Ярки феести отново разсичаха небето, стотици очи моделираха формите им, над нас се преплитаха слънца и очи, лица и тела, цветя и просто цветове, златист смях и медночервени сълзи, синкаво минало и лилаво бъдеще, странен и весел сюрхаос, през който едва прозираха ярките немигащи звезди. Моите феести един след друг потъваха в хаоса и ставаха част от него, придавах им формите на делфини и кондори, призрачни кули и спирални мъглявини, взривявах ги и отново ги свивах до нетърпимия блясък на свръхнови, разтварях ги и ги колапсирах в протозвездни яйца, за да създам нови Вселени… Около мен се засмяха приятелски гласове, бяха ме познали по моите феести. Обкръжиха ме толкова плътно, че погълнаха дори светлината.

– Познахме те, пришълецо! Отново си наш. Вече те видяхме, но не сме те чули. Какво си приготвил?

– Ще ви разкажа за Марс – отговорих. – Къде е Оребон с моята вибраена?

– Ще бъде тук, ако му направят малко път – долетя гласът на Оребон, докато собственикът му отчаяно се промъкваше през моето обкръжение. Засмяха се и другите, отместиха се и запъхтеният Оребон се отпусна на земята.

– Започвай. Слушаме те.

Започнах. Може би акомпаниментът на вибраената беше излишен, защото не пеех и не четях стихове, но той ми помагаше да следвам оня образ на Марс, който възникваше в мен.

– Всяка вечер на прага на шлюза Марс ме посреща суров и спокоен, както е спокоен ураганът в най-бурния си порив, както е спокойна вълната, когато се покрива с пяна, както е спокоен епицентърьт на урагана. Марс е всичко това и нищо поотделно. Дълго трябва да го познаваш, за да откриеш неговото спокойствие. Той е сух и неподвижен, но крие движение, скрито и яростно кротко. В зенита танцуват родените от залеза миражи, раздвояват слънцето и отразяват онова, което нощем крие скъперникът хоризонт. Марс е сляп старец със заскрежени от студа очи. Вятърът посреща стъпките с познато недоволно съскане. Дори през защитното поле на скафандъра той обгаря с ледени искри. Слънцето вече почти е залязло и в далечината се разпадат последните миражи. Мъничкото, толкова странно с нищожността си слънце, за което не вярваш, че е способно да дава живот. То потъва и нощта мигновено поглъща и преобразява всичко. Обърнал гръб на светлините на Базата, отпечатваш стъпките си все по-навътре в пустинята, плъзгаш се по склоновете на дюните, за да изкачиш следващите и отново нагоре-надолу, нагоре-надолу… Наоколо вече е другият Марс, нощният Марс, който може да стане, ако поискаш, такъв, какъвто си го мечтал, такъв, какъвто би искал да видиш, такъв, какъвто си го видял – някога, в детството, преди много години. Всяка мечта, станала истина, разочарова. Така е с всяка постигната малка цел. Затова са нужни големи цели, които живеят по-дълго от теб. С тях малките цели са наистина малки и разочарованията са наистина малки, защото някъде чака голямата цел, която е по-далеч от живота, но съществува. Така ли е? – ще попиташ. Марс отговаря: – Така е. Една от моите цели беше да срещна теб. Именно теб, астронавте. Ти си един от онези, които дойдоха при мен, слепия старец, и донесоха онази симфония, от която понякога рядко съм чувал ехо на отделни нейни акорди. Вие дойдохте с аромата на живата истина. Аз живот не можах да родя, освен бледите кълнове, които никога няма да цъфнат разумни. Обичам ги, те все пак са мои деца. Оказах се бездарен животворец. Аз ви видях, когато се родихте, все още немислещи късчета жива материя, стремях се към вас, скован от стоманена орбита. Вие дойдохте и аз винаги ще съм отговорен за вас. Мечтаех да стана нова вселена и все още мечтая за това, дори и след като дойдохте вие и всеки от вас донесе скритата в себе си малка огромна вселена. Ще нося всяко име, което решите да ми дадете. Аз съм Марс.

Аз съм Марс…

Аз съм Марс…

Марс висеше на стената. Леко олющен, с няколко болезнени гънки, пресичащи лицето му – цветна снимка, изрязана от „Юманите“. Ъгълчетата на хартията, внимателно подлепени със скоч, бяха започнали вече леко да се огъват и откриваха по-светлия правоъгълник на стената там, където Марс бе закрил пътя на слънчевите лъчи. От този правоъгълник водеха няколко тънки като паяжина пукнатини. Те достигаха самото легло – всъщност не легло, а малко тръбно сгъваемо диванче, което само двете облегалки, поставени отстрани, биха могли да направят удобно за сън. Човекът, спящ на диванчето, беше млад, не повече от трийсетгодишен. Лежеше, леко свит на една страна, и в спряното трептене на хроноафазията лицето му изглеждаше напрегнато в нервна полуусмивка. Отстрани, върху малката дървена маса, бяха оставени флакончета с лекарства против гастрит и папки с изрезки от списания и вестници. Пред тях се белееше отворена тетрадка с измачкани листове. Върху тях можеха да се разчетат написани с разкривен почерк редове: „За 24 VIII. Неприятен разговор с шефа. Да му се обясни най-сетне, че старото няма да го бъде… Да се провери дали онези хитреци от монтажа са довършили инсталацията… Довечера – да се завърши разказът (поне да се опитам).“

Мартен протегна ръка към тетрадката, сякаш искаше да я затвори. Ръката му свободно премина през дървения плот. Самият той, до колене проникнал в леглото и спящия, леко прозираше в сутрешната полусветлина. Осемте момчета и момичета също мълчаха. Силуетите им слабо пречупваха светлината. Това не беше достатъчно, за да се разбере какво чувстват. До края на хроноафзията оставаха не повече от двайсет минути вътрешно време, но Мартен все не можеше да започне. Трябваше някой от младите да наруши мълчанието. И, както винаги в такива случаи, заговори Дориан:

– Не предполагах, че така ще изглежда, Мартене.

– Никога не можем да знаем как изглеждат чуждите сънища, Дори. Въпреки че сме психоисторици, въпреки че знаем чий мисловен свят посещаваме. Помните ли, когато изучавахме психомодела на средния двуизмерен човек от XX век, помните ли какъв въпрос най-често ми задавахте?

Елена леко и тъжно се усмихна.

– Трудно бихме го забравили, Мартене. Ние ви питахме действително ли само това са единствените типове личности, населявали XX век. Нито един ли не е пожелавал следващото състояние на света, в който живее – дори като илюзия, дори като мечта? Сега разбирам защо ни доведохте тук, Мартене. Този човек е от другите.

– Да – замислено продължи думите ù Мартен и погледна през прозореца, където малка градска птичка, напрегнала пухкавите си крилца, неподвижно излиташе. – Този човек е един от другите. Въпреки че нищо особено в детството му не го е предразполагало да стане такъв. То е било не по-малко скучно и безсъдържателно, отколкото на останалите. Възпитанието, на което е бил подложен, се е стремяло единствено да го приспособи към света, в който живее, да го научи да понася този свят, да го смята за единствено възможен. Но това не е станало. Хиляди дребни неща, едни от които незнаещи биха нарекли нещастен личен живот, а други – невъзможност да се реализира, са го тласнали по тази река на мисълта, в тази странна тъга по следващото, когато красотата е норма, а хармонията – същност. Тези неща, които ние бихме нарекли „отражение на законите на качествения скок“. Предчувствието за по-високото ниво на сложност, което съдържа в себе си всички предидущи неща – и много други, които никой не предполага…

Този човек е нещастен, приятели. От много гледни точки е нещастен. Той не познава събуждането сутрин с усмивка, в гърлото му е сухо и пясъчно, ставите му се нуждаят от мъчителна и насилствена гимнастика, за да могат да носят тялото през идващия на галоп ден. Вашият лек и грациозен ход на мисълта му е недостъпен. Неговите размисли се премятат тежко като воденични камъни, подгонвани от грубите тласъци на някоя чашка кафе, и то когато я има. Половината от деня му минава в задължителни мимически упражнения, маскиращи истинските му чувства, в разговори с хора, които са му непоносими, движение в строго определени граници – точни и скучни като рамки на некролог. С гаснещи сетива той дочаква вечерта, когато може да се събере с подобни на него – единствено тези разговори могат да му дадат енергия за следващия ден.

Този човек не е беглец, приятели. Той не бяга от мъчителното излюпване на своя свят, излюпване от костената черупка на предидущото състояние. Той е разбрал, че тази черупка няма да се пръсне без неговия удар отвътре. Голяма част от неговите представи за бъдещето са безпочвени или неоснователни поради липса на информация. Но те са енергията, която ще позволи на клюна да разбие черупката. И той нанася своите удари. Незримо, ежедневно, разсеяни в хиляди като че ли нищо не значещи разговори, идеи, убеждения и съзидания. Той почти нищо не знае за резултатите от своите действия. Не е убеден дали въобще имат резултат. Но по друг начин не може да живее.

Но този човек не е само нещастен, приятели. Той е и щастлив. Безкрайно щастлив от възможността да усеща около себе си света в цялата му двойственост – предидущ и следващ. От непрекъснатата необходимост да поддържа мозъка си в състояние на напрегнато търсене, моделиране, творчество. Всяка нова мисъл за него е малка скулптура, изваяна от собствен материал. Това е неговата Сандина, това е неговият Марс. Знаейки за всички малки страхове и компромиси на своя най-близък приятел, той открива в него чертите на своя Оребон, зад нервната некрасивост на приятелката си вижда чертите на своята Тесели… Той е безкрайно по-щастлив от мнозина други, които познават единствено щастието на притежаването, на правото на насилие над нещо, за което са мечтали. Тъгата по следващото го е научила да смята творчеството за единствено правилен начин на живот. Защото какво е творчеството, ако не един непрекъснат скок в предстоящото?

Мартен замълча и направи крачка напред. По лекото отклонение на светлината, падаща от прозореца, можеше да се отгатне, че той е приседнал на пода до леглото, за да се вгледа е лицето на спящия.

– Да – тихо каза Албин в отговор на неизречена мисъл. Мартен се обърна към него, но момчето отстъпи назад и мълчаливо се приближи до снимката.

– Какво искаш да попиташ, Албине?

– Още не съм готов – отговори момчето. – Почакайте, Мартен. Искам още да помисля.

Със същата усмивка Елена се доближи до Албин. Сложи ръце на раменете му и му каза нещо тихо. Албин също така тихо отговори.

– У мен възниква същият въпрос, Мартен – каза Елена. – Нека ви го задам аз.

Тя замълча, погледна към Албин и заговори отново:

– Мартен, аз също виждам, този човек не е беглец. Но бих искала да знам дали той е опазен от бягството. Този свят от съня му е прекалено красив. Знам, това е неговата защита срещу собствения му свят. Но няма ли да настъпи време, когато защитата ще стане толкова съвършена, че ще го затвори изцяло? Вие навярно сте проследили неговото бъдеще…

– Искам да допълня въпроса на Елена – наруши мълчанието си Албин. – Може ли той да се примири с мисълта, че прекрасната Сандина ще остане само зад неговите затворени клепачи, че песните от сандинския празник ще звучат само за него, че само той ще проследява своите феести?

– Албине – усмихна се Мартен, – твоят въпрос носеше отговора на въпроса на Елена! Една защита става истински съвършена не когато се затвори сама в себе си, а когато премине в атака. Още повече че този човек не е толкова добре защитен. Формалните логици на XX век биха нарекли това парадокс, но за диалектика ще бъде напълно естествен фактът, че тази беззащитност, тази отговорност към всеки и всичко, ударите, получавани в резултат на това, са му помогнали да създаде, да опази и да определи себе си. Да, Сандина съществува само в мислите му. Засега. Но в папката, скрита в това бюро, има два започнати разказа. Някога те също бяха само мисловни модели. От единия той ще се откаже скоро – ще го надрасне. Другият дълго ще остане незавършен, докато след две години неговата идея узрее толкова, че да роди роман. Поискайте го от Информаториума и ще откриете в него празника на Сандина. И още много други казани неща. Сега той едва ли подозира, че може да ги каже. Засега те са в него.

Мартен замълча, без да откъсва поглед от олющената цветна снимка на Марс. Младите около него стояха неподвижно, потънали всеки в собствените си мисли. За разговори тук нямаше повече време – хроноафазията свършваше. Когато спряха последните вибрации на дефазираното време, фигурите, пронизващи вещите и стените в стаята, помръкнаха, престанаха да съществуват в света на спящия.

А този свят оживя. Младият мъж на диванчето довърши сънното си примляскване – странното изражение на лицето му се оказа просто примляскване насън. Малката птичка зад прозореца успя най-после да отблъсне въздуха с пухкавите си криле и се понесе към небето. Заблуден слънчев лъч, отразен от витрината отсреща, се втурна през прозорчето и докосна шийката на флакона с лекарства. Сияние за миг напълни с вълшебство евтиното стъкло и го застави да пръсне по стените хиляди неуловими отблясъци, изменчиви и дъгоцветни като феести.

Виталертон

Посвещавам този разказ

на светлата памет на д-р Иван Димитров –

учения, мечтателя, изобретателя,

музиканта и незаменимия приятел

Следобедното слънце беше превзело бай Пешовите очила, така че валчестата му стригана глава вместо очи имаше две прозорчета, в които се плиска ослепителна лава. Асен докара поредната бутилка от серпантината и погледна очаквателно към зрителя си. Всеки ден по това време бай Пешо Моргата, една от най-незаменимите личности в болницата, заставаше неподвижно до купчината пълни кислородни бутилки и с леко отворена уста, с нечовешко търпение изчакваше, докато всички бутилки захапят резбите на преходниците, за да може да поведе разговор.

Общуването бе слабото място на бай Пешо – лекарите обсъждаха с него само качествата на труповете, а сестрите, санитарките и другият обслужващ персонал смутено или шегаджийски избягваха контакта: за тях той беше ако не самата материализирана смърт, то поне някакъв неясен неин символ. Асен неведнъж бе забелязвал как някоя дебела санитарка, след като се ръкува по необходимост с бай Пешо, скришом избърсва тлъстата си мазна длан в бялата престилка – не че чак толкова, но за всеки случай. Асен бе един от малкото работници в болницата, които никога не избягваха монолозите на бай Пешо – от една страна, беше свободен от споменатите предразсъдъци, а, от друга, неграмотният байчо го забавляваше със селската си склонност към философстване, имаща връзка с философията само поради интереса към живота и смъртта.

Скоро всички необходими кранове бяха завъртени и от пристройката се разнесе познатото свистене, което за един опитен кислороден техник означаваше, че всичко е в пълен ред. Асен беше именно такъв. Това, че е прекъснал студент по медицина, знаеха само няколко души – останалите го викаха Асо Кислороднио.

– Асо си е добре, нали? Кислороден техник да си на тези времена, ей!

Без да се обръща, Асен знаеше, че това е Христо водопроводчикът, който в този момент стремително пренася зад гърба му големия си крив нос и двуметрова тръба цол и половина.

Бай Пешо прие казаното като сигнал за разговор.

– Кво става? И днеска ли, че ги поиш? – кимна той към кислородната станция. – И да ги поиш, и да не ги поиш, все ша са куртулисат.

В неговия универсален речник „да се куртулисат“ означаваше или да се успокоят, или да умрат. За него кислородната машина не беше по-различна от механизираната доилка на село, само че тук вместо мляко в устата на болните се подава кислород под налягане.

– Абе, кво да ги правиш? – отвърна му в същия стил Асен. – Ами ако не се куртулисат? И почнат да пишат оплаквания?

– Ша са куртулисат те, ша са куртулисат! Като им зашия мозъко в корема, всички се куртулисват! – обещаващо се усмихна бай Пешо и почеса стригания си череп с бавни дебели пръсти.

„Мозъко в корема – криво се усмихна Асен. – Тоя некрофилософ съвсем нахитря.“ Придърпа с крак един празен сандък и седна – все пак бутилките, макар и малко на брой, тежаха по осемдесет кила всяка. Бай Пешо сметна това за покана и намести мащабното си седалище на съседния сандък.

– Ти кво мислиш, Асо… – започна той, но точно в този момент през порталната врата се разнесоха оглушителни звуци от клаксони. Асен отпусна схванатите си ръце и се вгледа. Там ставаше нещо интересно. Откъм левия ъгъл на патологията беше излязла кола, отнасяща поредния клиент на бай Пешо в неговия последен път. От другата, по-широка врата щастливи родители с нов „Трабант“ изнасяха новородената си рожба.

Колите не можеха да излязат от двора на болницата, защото улицата беше задръстена от сватбена колона, очакваща зелен светофар. Кърпички върху антените, дантелена кукла с глупави стъклени очи, младоженци с полупиян от значимостта на събитието поглед, който зареяно плъзва по киселата физиономия на шофьора, возещ мъртвеца, по щастливите лица на младото семейство, обзавело се с бебе, и отминава нататък. Светофарът най-сетне им влезе в положението и даде зелена улица. Сватбената колона изтече по пътя си, двете коли също изчезнаха – всяка в своята посока.

„Те ти тебе философия на живота и смъртта, бай Пешо“, помисли си Асен и погледна към моргаджията. Той бе застинал неподвижно и само недоволното пукане на сандъка под него издаваше живота в тежкото му тяло. Слънцето, скрито зад острия ръб на покрива, беше изтеглило лавата си от очилата и там сега примигваха две късогледи, смешни зад оптиката, безсъдържателни очи. Беше ясно, че той е в състояние да седи така половин час, че и повече, преди да произнесе следващата реплика. Сякаш такива явления като полета на времето нямаха нищо общо с него. „Никога няма да науча как тече животът в подобни хора“, помисли Асен и се надигна със сладко протягане. До края на работното време оставаха петнайсет минути – тъкмо да се преоблече. Смъкна синята престилка и лениво я понесе към вратата на кислородната станция.

Протегна ръка към закачалката – и замря. Нещо допълнително се беше прибавило към равномерното съскане на кислорода. Метално скърцане, леко пропукване на лист, разпъван от страхотно напрежение. Това напрежение като вълна навлезе в паметта на Асен – някъде там беше записано, че този звук е опасен. После времето започна неимоверно да се сгъстява, понесе го по стълбата към долната компресорна стая, откъдето идваше звукът. Надолу, през едно, през две, през три стъпала, завой, два метра коридорче, врата, боже мой, сега пък и ключ, ключа за осветлението… да!

Погледът се стрелна през стаята. За изостреното внимание бе ясно – цистерната! Двуметровата цистерна за сгъстен въздух, която сутринта включиха към новоремонтирания компресор. Тя издаваше този странен звук. Манометърът с червено ограничение за пет атмосфери сега докосваше с езичето си цифрата девет. Беше достатъчно за очите, но не и за мозъка, който никога не се доверяваше на рефлексите. Асен с ужас следеше бавните си разсъждения – какво да се направи, дявол да го вземе, кое да изключа по-напред, компресора ли, глупости, той е нагнетил достатъчно, ще гръмне, въпросът е кога, дали да не изключа поне тока, че ще стане късо… Животното у него, шибано от инстинкта за самосъхранение, вътрешно усещаше как металът на корпуса едва издържа, докато ръката с бавно като в течност движение се протяга към шалтера, но не го достига.

Стените на цистерната издържаха с чест. Отдели се само заварката на дъното. Двуметровият цилиндър все така бавно, като под вода, подскочи нагоре и се залепи за тавана. Освободеният въздух враждебно и твърдо блъсна Асен в гърдите, разпъна тъпанчетата, силно, още по-силно, проклятие… Стената…

Сиво, може би черно, може би бяло пространство, изпъстрено със светли, а може би и тъмни трептящи точки, повърхност без измерения, кънтящо бръмчене, постепенно затихващо, потъмняващо, възвръщащо чувствата. Някъде вътре се взривява болката. Тялото, пълно с толкова мускули и кости, за нея е като празна зала, в която тя резонира, рикошира, догонва и задминава себе си, докато крехките стени на това съоръжение с човекоподобна форма не затреперят и бързо, а може би мъчително бавно, започнат да се разпадат (в мига всички вечности са равни). Стените рухват, оголвайки стенещата основа. Като че ли малко остава, докато и тя престане да съществува – но в този миг в нея се впива мъничка, нищожна болчица, като спасително „змийско“ ухапване, което пронизва вената. По нейното острие навлиза нещо широко, властно, силно, в което голямата болка започва да се стапя. За миг мисълта се връща, мъчително освободена, за да почувства как иглата излиза от прободената вена. После меката, заглушаваща всичко морфинова вълна залюлява мозъка в спасителен сън, където времето не съществува…

Мислите се пробуждаха постепенно, все още пияно клатушкащи се, но вече напипали своите пътеки. Тежките клепачи още не можеха да се вдигнат, но през ушите започваха да се промъкват някакви шумове, постепенно подредени във фонеми, оттам – в думи. Тези думи значеха нещо. Латински, Асене. Езикът на медицината. „Акутис…“ Остро. Какво остро? Гласът продължава поясненията си. Другите гласове слушат внимателно, някой допълва, друг уточнява, трети – познат! – повечето време мълчи, за да може да прогнозира последствията. Какви последствия могат да имат счупването на три ребра отдясно, нараняването на белодробната тъкан, травмата на бъбреците? И най-вече – прекъсването на гръбнака и острото възпаление на гръбначния мозък? Летални, Ваньо, летални.

Асен успя да отвори очи. Простена – не толкова от болката, която още спеше, колкото от ужасната гледка. Няколко мътни фигури с бели престилки, над яките стърчат не глави, а прозрачни цилиндри, наполовина пълни с нещо червено. Чули стона, фигурите се устремяват към леглото, а главите остават да висят във въздуха… Господи, какви глави, това са банките на реанимационната система, ето и статива, на който се крепят тънките тръбички, отиващи естествено към ръката му. А фигурите си имат нормални човешки глави, и то познати – д-р Петров от хирургията, Калчев от вътрешното, сестра Горанова… И Ваньо, разбира се. Асен успя да фокусира очите си и да срещне погледа му – тревожен, страшно изплашен и радостен от неговото пробуждане. Опитва се да се усмихне ободрително. Какво ще ме ободряваш бе, Ваньо!

Обмениха си погледи и търпеливо изчакаха другите лекари да свършат своята работа и да напуснат стаята. Когато останаха сами, Асен се закашля, но нещо остро сряза гърдите му отдясно. Счупените ребра.

– Спокойно, Асо – бързо заговори Иван. – Още не можеш да говориш. След малко. И шепнешком.

Асен го гледа дълго, без да каже нищо, докато младият лекар усети как почва да губи окуражителната си усмивка. Отмести поглед към „анамнезната“ папка, която държеше в леко треперещите си ръце.

– Е, сега можем да си поговорим, Асо. Само не се хаби много, защото ще забавиш скорошното си излекуване.

– Скорошно? – свистящо попита Асен.

Иван не можа да изтълкува изменения му глас и за всеки случай побърза да каже:

– Разбира се. Петров ми се оплака от някои счупвания, но нищо, вика, за два-три месеца ще зараснат. А Калчев…

– Виж какво, Ваньо – пак така свистящо го прекъсна Асен.

– Да?

– Я зарежи!

– Какво да зарежа? – все още с добре докарана изненада попита лекарят.

– Ние с теб от колко време се познаваме? – отвърна с въпрос Асен.

– Има-няма половин година вече.

– И какво правим всяка седмица в петък следобед?

Иван криво се усмихна, потиснат от неуместността на разговора.

– Чешем си езиците и гризем кокалите на родната медицина.

– И как ме наричаш, когато те ядосам с разсъжденията си?

– Най-добрият философ сред медиците и най-добрият медик сред философите…

– Е, тогава защо смяташ, че не мога да бъда философ, когато става въпрос за собственото ми телесно състояние?

Младият лекар мрачно заби поглед в папката.

– Работата е там – с тих извинителен глас продължи Асен, – че дойдох в съзнание, без да дам веднага външни признаци за това. Чух разговора ви. Съгласи се, достатъчно разбирам от медицина, за да преценя, че преходът в най-добрия от световете ми е почти сигурен. Или както казва доктор Калчев: „Само чудо на вътрешна мобилизация би могло да го спаси…“ Ваньо!

– Да? – отвърна другият пряко сили.

– Приложи ми виталертона.

Пребледнял, младият лекар впи пръсти в края на леглото и отчаяно зашепна:

– Не, Асо, не искай това от мен, моля те! Знаеш, експериментите с виталертона сега започват. Само на животни е изпитван! Знаеш, че има законен ред за разрешаване на експеримент върху човек! Не мога. Асо!

– Знам, Ваньо! А ти знаеш, че нямам друг шанс. В най-добрия случай, който е почти невъзможен, ще остана полужив инвалид, като разтегля смъртта си във времето. Дай ми шанса, Ваньо!

– Как мислиш, че ще живея после, ако стана виновник за смъртта ти?

– Ваньо, не ме заблуждавай. Сигурно си забравил, че веднъж ми обясни принципа на действие на виталертона. Създаване на фантомна върхова алертност, което ще рече, че лекарството вгражда в организма еталонна представа за най-съвършеното му състояние, като по този начин мобилизира всички резерви за постигането му. Виждаш ли каква памет, Ваньо? Виталертонът не може да причини смърт!

– Смърт не, но психични увреждания…

– Психиката ми е здрава.

Младият лекар дълго не отговори. Стана и с малко смешната си клатушкаща се походка отиде до прозореца, погледна бързо навън, сякаш клъвна гледката, не откри там нищо утешително и се обърна към очакващото лице на Асен.

– Усещам, че ще направя грешка, но ти си прав, не мога да ти откажа. Сигурно е прав и Петров, че няма да стана истински лекар и по-добре да си седя в лабораторията.

Той помълча и сухо добави:

– Приготви се за петдневен сън. Довечера ще ти бия виталертона.

„… 17 май – първи ден от лечебния цикъл. Ускоряване на пулса, кръвното налягане е близко до нормалното. Признаци за активна кръвотворна дейност на костния мозък. Кървенето на раните престава.

На 18 и 19 май почти всички рани се затвориха. Признаци за срастване на костите, възстановяване на повредените органи. Температурата на тялото все още е висока…“

Химикалката засече и лекарят припряно започна да търси нещо за писане. Дори и молив, все пак чернова е. Сега да запише най-важното, после ще дойде протоколът с всичките подробности. Сега – главното, процесът, промяната! Веднъж да се събуди Асо. Първо ще го попита как е било на оня свят. И Асо, разбира се, ще почне да разправя как две сочни ангелици отнесли душата му в рая, но било затворено и трябвало да чака приемния час… Ох, най-сетне молив!

„На 21 май – последен ден от лечебния цикъл – организмът на болния изцяло се възстанови. Честотата на пулса спадна, приближи се към нормалната. Температура: 36,8°. От раните не са останали даже белези. Всеки момент трябва да се събуди…“

– Докторе, събуди се! – още преди да отвори вратата, извика отвън санитарката. В гласа ù имаше не толкова радост, колкото страх, и лекарят изненадано се обърна.

– Влез де, Марче!

Санитарката вмъкна килограмите си в кабинета и се облегна на стената. Заговори бързо:

– Той се събуди, докторе, стана!

– Стана ли?!

– Да, разхожда се из стаята, спира пред огледалото и… гледа!

В последните думи имаше толкова ужас, че Иван усети как го побиват тръпки.

– Как гледа?

– Ами… така! – опули се санитарката, мъчейки се да покаже как гледа Асен.

Изразът ù беше такъв, че лекарят решително я заобиколи и изскочи в коридора. Санитарката го последва, без да престава да говори, но Иван не я слушаше, изпълнен с необяснима тревога, дори страх.

Той помоли жената да остане навън – пък и тя явно нямаше желание да влиза повторно. Затвори вратата и потърси с поглед Асен.

Асен стоеше пред огледалото в ъгъла и разглеждаше ръцете си. После вдигна глава и започна да опипва с пръсти косата, лицето, шията, внимателно втренчен в отражението.

– Ха добро утро! – подхвърли Иван, мъчейки се да говори весело. – Ще кажеш ли сега как беше на…

Той млъкна – Асен се обърна към него. Очите… Иван почувства, че всеки момент ще почне да се отдръпва назад, а краката няма да го слушат и той ще падне върху линолеума. Погледът на Асо беше като ръка, която неумолимо и силно тласка назад, по-далеч от нея, от тази необяснима поглъщаща дълбочина, която пронизва, навлиза… Младият лекар с труд извърна глава към прозореца. Равновесието се възстанови, но нещо го теглеше да погледне отново натам, към очите на Асен, в които…

– Ваньо – каза Асен с такъв тон, сякаш се отвращаваше от собствения си глас, – остави ме сам, моля те. За един час. Или за два. Ела после. Моля те.

И още нещо имаше в гласа му. Нещо, което накара лекаря, без да задава въпроси, да излезе в коридора. Санитарката го чакаше. Той срещна погледа ù, пълен със страх и въпроси, и неочаквано за себе си глухо промърмори:

– Права си. Гледа.

Ваньо, медицината свърши своята работа. А философията… свърши. Аз вече се събудих и по всички ваши анамнези съм ако не здрав, то вървящ към скорошно оздравяване. Кръвта ми безпрепятствено тече във вените, костите са цели, мускулите покорно се свиват и отпускат, когато им заповядам. Виталертоньт действа точно според очакванията. Той създаде в организма ми такъв стремеж към съвършенство, че всички вътрешни сили, дори тези, които не се включват и в мига на смъртта, бяха на фронта. Победата е тяхна. Но каква победа, Ваньо!

Извинявай, че пиша хаотично, нелогично и навярно непоследователно. Сигурно ще има много излишни и много недоизказани неща. Но разбери ме, Ваньо – думите ме отвращават! Те засядат в гърлото със своята ъгловата, неестествена, невярна спрямо същността форма. Никакви думи не могат да опишат това, което беше, Ваньо! Никакви.

Спомняш ли си как добре понасяха виталертона мишките и морските свинчета? Само при шимпанзетата, оплакваше се ти, имало някакви смущения: известно време след лечението не приемали храна, не се интересували от нищо, дори от самките си! Докато един ден пийналият пазач се ядосал и яко ги набил с дръжката на метлата. Това ги изкарало от меланхоличното състояние, започнали да ядат и така нататък. Долавяш ли? Грубата проза на метлата била достатъчна, за да прекъсне спомена за сънуваното. При слабата асоциативна и образна памет на маймуната метлата е била достатъчна да я разтърси чрез животинския инстинкт за самосъхранение и да я върне към привичния автоматизъм на оцеляване и физиологична радост.

Но това става само до нивото на шимпанзето, Ваньо! За човека няма такава метла, която да го вкара обратно в клетката на предишната простота. Защото паметта му, вечната неизтребима тъга по другото, го обрича на непримиримост към сегашното.

Мисля си за наркоманите, Ваньо. За това ли става въпрос? Щеше да бъде лесно, ако просто съм станал наркоман – отпадък и толкоз! Но аз не искам да крада нова доза виталертон и да изживявам отново и отново… Защото вече ще знам, че това е илюзия и скоро ще свърши, а това, което преживях, няма смисъл, ако е видение… Но нека поред.

Навярно си спомняш, че доктор Христозов в лекциите си много обичаше да повтаря думите на Авицена за типовете здравословно състояние у хората – първият, когато дефектите на тялото непрекъснато създават страдание; вторият, когато телесните недъзи не се усещат прекалено натрапчиво, и третият, крайно малочислен – наистина здравите, при които цялото тяло живее безотказно, като услажда духа и му помага да се развива. Всички ние, Ваньо, със своите микроалергии, микроневрози, микронеразположения се смятаме за здрави, а принадлежим към втория тип – поносимото, разтеглено във времето и пространството на нашето ежедневие страдание, което не ни убива или вкарва в леглото, но за развитието на духа… Ако успяваме все пак да сторим нещо с него, това е с цената на такива усилия и напъни, които пък от своя страна скъсяват живота на тялото… Тогава обичаме да квичим с философска гордост – неговото творчество беше като горене и той се изпепели.

Разбира се, аз опростявам нещата. Когато дойдох на себе си, се усещах като огромна зала, под чиито сводове се гонят мощни звуци на велика музика. Оркестърът си е отишъл, но музиката с гаснеща сила отново и отново гони последните акорди от Абсолютната симфония на Живота. Този Живот, който ме владя през тези пет дни, когато за теб бях спящ. Когато според теб и твоите прибори вълшебно възстановявах костните и мускулните травми.

Знам, че нямаш търпение да научиш какво всъщност съм сънувал през тези пет дни. Нелепо ми звучи – сънувал. За мен този сън беше реалност, Ваньо, истина. Но аз не мога и не трябва да го описвам.

Не мога – защото думите ме отвращават със своята безпомощност.

Не трябва – защото съществува макар и малка вероятност да постигна образа на истината, и за теб, както и за всеки, който го прочете, да се захлопне капанът, в който попаднах аз.

Виталертонът прекрасно разговаря с тялото, Ваньо. Всяка ранена клетка чува неговия хипнотичен шепот, възмечтава съвършенството си и обединила усилия с другите, прави чудесата на самоизграждането. Като при танца на нестинарите, които не усещат огъня, като при Христовите стигматици, които всяка година образуват кръстните рани на Христос по тялото си… И това става с всяка клетка, с всеки орган. С целия организъм. А част от него е и Мозъкът – не по-прост от самата Вселена, изоморфен на Нея. Изтъкан от безбройни преплитания на безкрайното и крайното, осъзнатото и неосъзнатото, от действително и желано. Тук се отваря капанът, Ваньо! „От земна кал и звезден прах, духът със тяло е омесен…“ – помниш ли Пламен Цонев? Духът и тялото са в непрекъсната обратна връзка. И всичко, което придобива тялото, стократно усилено се подхваща от разума. Особено като става дума за фантомите на желаното по-съвършено. Тези фантоми ме довършиха, Ваньо.

Пет дни, а може би пет години, може би пет живота, аз бях друг. Движех се с красота и ловкост, спрямо които вашата красота и ловкост са като гърчовете на паралитик, който разплисква чашата вода, докато я поднесе до устата си. Външността ми беше същата – знаеш, че винаги съм минавал за красив мъж, – но всяка черта на лицето ми, пречупена през призмата на единствено възможното си съвършенство, стоеше до другите в хармония, за която няма названия. Както няма названия за сетивата, чрез които вкарвах света в себе си. Водопади от образи, в сравнение с които така нареченото зрение е като опипването на слепеца. Океан от звуци, в който обичайният слух е сетивна локвичка. Сетива, сетива, осезания и предчувствия, имащи стойност на познание…

И всичко свърши, Ваньо! Когато – според вас – се върнах към живота, светът угасна за мен. Сякаш някъде високо в небето бяха отвинтили слънцето и на негово място светна жалка електрическа крушка. Хилядите ми сетива сякаш потънаха в глухота – не можех да осъзная, че просто вече ги нямам.

Отново ги нямам!

Бях пред огледалото, Ваньо. Видях каква е външността ми.

Видях какви движения съм обречен да правя.

Почувствах как ми предстои да осезавам света, досетих се как ще оценявам хората около себе си отсега нататък.

И разбрах какво трябва да стане.

Не се сърди, Ваньо. С някаква част от здравомислието си долавям, че това е предателство спрямо теб, спрямо реалния физически свят с неговите борби, спрямо участието, което бих могъл да взема в тях. Но вече не мога да направя друго.

А сега – сбогом, всяка секунда живот ми донася болка, несравнима с физическата. Приеми моето състояние за ненормалност, живей и работи – виталертоньт трябва да се изследва докрай. Нали и животните също се нуждаят от лечение? Те не са обременени с разум и докосването до съвършенството няма да ги убие. Приеми станалото като смърт на Христов фанатик, който умира от кръстните си рани.

Твой Асен

Предсмъртната или първата болка

(в съавторство с Георги Арнаудов)

На Калин Ненов

– за вдъхновението и топлината

Умиращата ракета разора почвата, разсече тялото си в острите мечове на скалите, пропълзя няколко километра по нощната равнина и затихна. Сърцето ù няколко минути стягаше магнитните си мускули и като че ли успя да победи кръвта. Но пирова беше неговата победа; ослепителната кръв стопи изтощените стени, плисна навън и сърцето избухна с цялата плазмена ярост на ентропията. Озари равнината с последния си, вече несъзнателен факел и се примири със смъртта.

В тялото на ракетата още живееха отделни клетки, които агонизираха, изгубили връзката с разбития кристален мозък. Когато бледото слънце започна да се разгаря в небето, от разкъсаните тръби плъзнаха отровни изпарения, разляха се във въздуха и потекоха по равнината. Техният разяждащ дъх накара тревата да се стегне и да потъне в почвата. Храстите пожълтяха, свиха се на кълба и се затъркаляха по-далеч от опасното място. Последва ги стремителен жив килим от изплашени насекоми. Едно дърво изтръгна корените си и запълзя към хоризонта.

Когато разкъсаните вени изхвърлиха съдържанието си, ракетата започна да се разпада. Отслабналите напукани ребра не можеха да задържат титановата кожа, която с дрънчене се свличаше на плочи. В отворилите се рани все още нещо съскаше, пропукваше, понякога ярко пламваше електрически разряд. Почернелите кабели увисваха навън и разтопените им краища чукаха по обшивката.

В небето се появи птица с огромни криле, неподвижно раз-перени за реене в спокойния въздух. Долу ракетата бе изгорила ивица равнина. Когато птицата прелетя над нея, въздушен поток тласна крилете ù – ракетата все още излъчваше топлина. Птицата кацна на границата на черния кръг, насочи хобота си към оголените металически кости и изпусна облак синкава мъгла. Засъска, ракетата се покри със скреж, от нажежените части се вдигнаха облаци пара и угасиха излъчваната жега.

От гърба на птицата скочи човек.

Той се доближи до почти оцелялата предна част и почувства вътре живот. Докосна обшивката с дълги чувствителни пръсти, определи неговото място и постави върху метала малко животно, подобно на охлюв. Животното запълзя бързо. Набразди мястото, където металът беше най-тънък, после изтощено се сви в черупката си, изтърколи се на земята и заспа.

Човекът внимателно го изнесе в тревата извън изгорения кръг и се върна. Опря в корпуса свития си до бяло юмрук – металът омекна, разкъса се и се свлече навътре.

Стоя известно време, връщайки силите си – металът беше труден за преодоляване. Влезе в ракетата, стигна до кабината – стократно, хилядократно защитената кабина, оцеляла след металната агония. В деформираното кресло лежеше човек, който не приличаше на влезлия, но беше жив. Този човек бях аз.

Влезлият ме вдигна със силните си спокойни ръце и ме изнесе навън. Бях в безсъзнание; не знаех нищо. Не знаех, че съм летял дълго върху гърба на червената птица; че съм бълнувал; че човекът, който ме изнесе, е преливал в тялото ми месеци и години от своя живот… Не знаех нищо. Моето тяло беше разбито от гърчовете на ракетата. Сърцето ми понякога преставаше да бие, понякога преминаваше в трескава фибрилация, която почти не тласкаше кръвта. Част от моето подсъзнание продължаваше да поддържа живота с неприкосновените сили на организма. И през цялото време му е помагал човекът, когото не виждах и за когото изобщо не знаех.

Животът на тласъци се връщаше в мен. Постепенно преживявах цялата еволюция на живата материя. Разумът ми възникна в края на втория месец, повтори целия съзнателен живот на личността, която бях аз. И накрая, когато сметна, че се е развил до пълна зрелост, ми позволи да отворя очи.

В хладината на ранната утрин животът прогони съня. Тревата надникна навън, протегна схванатите си стъбла и ги подложи на слънцето. Дърветата се събуждаха бавно. По-младите разплитаха клоните си, а старите още шумоляха и се изправяха неохотно. Там, където бяха лежали, тревата се показа с недоволно закъснение. Няколко птици в безконтролна радост затанцуваха между облаците. Небето прибра и последните си звезди и се изпъна над главата ми, готово да закънти при най-лекото почукване.

Слънцето стана червено, оранжево, жълто, непоносимо бяло, без да помръдва от вечното си място над мен и света. Докоснах с колене равнината и чух как някъде далеч потече река. Беше времето на младата вода. Подземните океани пускаха своите подвижни филизи нагоре, където кристалните им кълнове разцъфтяваха в гейзери и потичаха без определена посока. Посрещаше ги мекият дъжд на облаците, изпращаше ги веселият шум на живота, отрупан около донеслата го вода. Ручеите, езерата, реките и малките морета се раждаха, живееха и се връщаха в земята, за да отстъпят място на новородените води през следващата водотворна година.

От върха на хълма Ушуар ме гледаше с острите си очи как тичам и се премятам в еластичната трева. Той не искаше да ме безпокои след дългия период, когато възстановявах себе си. Аз имах нужда от него и той имаше нужда от мен; но трябваше да владеем нетърпението си. За него беше по-лесно, а и той повече размишляваше над мен, докато аз го приемах стихийно, надявайки се на бързината на своя анализ.

И все пак Ушуар не издържа. Вчерашният ни разговор бе спрял в нестабилна гореща точка, когато и двамата почувствахме колко сме близо до изясняване на нашите различни понятия. Прекъсна ни само умората, която все още ме побеждаваше.

Дали е вече време? Нетърпението казва: „Да, време е, не искаш ли да тръгнеш, не искаш ли да говориш, не искаш ли да знаеш?“. Ушуар побягва, плъзга се по огледалото на тревата. Аз го виждам и размахвам ръце. Тичаме един срещу друг, разминаваме се, но той ми подлага крак. Падам, извъртам се и той се хвърля върху мястото, където бях преди секунда. Хващам ръцете му (с изненада откривам, че той е мокър до кости). Ушуар парира и ме отхвърля няколко крачки встрани.

Няколко минути се борим и преследваме, после лягаме един срещу друг и очите ни горят, а в телата се разлива почивка.

– Защо си мокър?

– Един гейзер избликна точно под моя дом – смее се Ушуар. – Сега живея по средата на езеро и сутринта го пресичах с плуване.

– Откога плуваш облечен? – прихвам аз и изстрелвам в косата му кръгло кафяво семенце. То е бодливо и Ушуар сърдито съска, докато го изскубва от гъстите джунгли на главата си.

– Бях сънен, когато излизах, не забелязах промяната и от вратата паднах в езерото.

– Добре си се освежил.

– И още как! Пресякох езерото по-бързо от твоята окаяна ракета. Не бях чувал за такова нещо – езеро на върха на хълм.

– В нашите планини има…

– В нашите също има, Витане. Само че ти правиш голяма чест на моя хълм, ако го смяташ за планина.

Най-сетне той изтръгва семенцето и го хвърля по мен. Но аз все още съм чужд тук: бодливото топче, докоснало косата ми, отскача назад и потъва в тревата.

Животът тук е активен. Няма просто пасивно присъствие и незабележимо дългогодишно изменение. Животът на Фиорин напомня за себе си непрекъснато и непривично за мен. За него съм чужд – с тревата и храстите свикнах, но дърветата продължават да се дърпат от мен, животните ме гледат с подозрение, а с хората разговарям главно чрез посредничеството на Ушуар и децата му.

Впрочем… с хората е по-сложно. Не мога да си дам сметка дали те странят от мен, или аз от тях. Тук всичко е сложно и ме изморява много. Прекалено съм урбанистичен в сравнение с тях. Твърде са различни нашите понятия – техните са емоционални, моите са рационални. В моя език има повече термини и по-малко образи; при тях е обратното. Тук всеки като че ли говори на различен език, но всички го разбират.

Освен мен.

– Така се получава, Ушуаре… Говорим за едно и също и пак не сме наясно един с друг. Може би няма да се разберем изобщо – така мисля понякога. Чужд в чуждия свят, ограден със съчувствие, което ми е най-малко нужно, но е единствено достъпно за мен.

Ушуар повдигна вежди.

– Има много непонятни неща в теб и едно от тях е това, което ти каза сега. Защо изкуствено пресилваш нещата, Витане? Знам, твоят разум трудно допуска в себе си околния живот. Защо е така – себе си запитай, не мен. Дали твоят свят твърде дълго и мъчително ви е раждал, за да се отчуждите толкова от околното?

– Кой знае… Може би просто твърде дълго сме живели сред машини?

– То е същото. Заместители на природата; мъртъв океан от метал и хладнокръвно знание, прекрасно само по себе си, но чуждо дори и на вас.

– Не пресилваш ли този път ти нещата, Ушуар?

Той ме погледна дълго и странно, обърна се по гръб и в очите му се отрази бяла слънчева искра. Каза бавно:

– Така е. Научих се от теб навярно. Да, от теб. Обичам новите игри на мисълта и това ме подведе за малко. Но слушай, светът е огромен и всеки иска да знае за раждането и живота на всичко, нали? Всеки тръгва с това искане и всеки проправя път към основите.

Той скочи, наведе се над мен.

– Ще ти разкажа какво знаем ние за възникването на света. После ти ще ми разкажеш същото и ще намерим общност в разказаното, нали?

Няколко секунди обмислях, превеждах си внезапното му както винаги избухване, за да разбера все още необичайния начин на говорене.

– Ти искаш да вземеш за основа моделите на развитието, за да откриеш в тях общи елементи? (О, небеса, какъв кошмарно изречен въпрос!)

– Но да! – възкликна Ушуар. – Толкова сложно повтаряш думите ми, че дори се усъмних в това, което съм казал! Ти се стремиш да подредиш всичко, без дори да знаеш необходимия порядък. Страхуваш се от хаоса; а хаосът е част от света! Без него не може, той съдържа в себе си океаните на вселената така, както нито един неин елемент не би могъл да ги обедини в едно. От хаоса извират океаните, които раждат нови океани. Първите са били безкрайно далеч, в тях са присъствали песента и болката, когато хаосът се е разделял на съставящите го частици. Кипеж, безкраен кипеж, океан от частици, все по-сложен, многоизмерен, все още носещ в себе си хаотично движение, но вече над основния хаос. И сливане, бързо като любов, въпреки че любовта е била още много далеч напред, като перспектива, като стремеж към сложното развитие. Малки сливания, после големи и от мъртвия океан се ражда топлината, стотици, хиляди, неизброими ядра топлина – и новият безкраен океан на светлината! А онзи, хладният, също в кипежа на сливането, завърта студени ядра около тези, които вече са станали звезди – и ето го света, още нов, още пресен, още безжизнен, но вече готов за живота! За нас!

Ушуар затанцува в ритъма на разказа си, заговори с пантомимичния език на тялото и показа всичко, което бе казано с думи – кипежа, сливането, нарастването, разпадането и новото сливане, избухването и горенето, раждането… И извика някъде отдалеч:

– И всеки свят поражда нови океани, микроскопични частици от огромната вселена, но свои и посвоему безкрайни: океани въздух, вода и светлина; и частици, които пораждат малките живи ядърца – бъдещите ние! Хиляди разкази, още неосъзнати, но вече натрупани тези ядърца, предавани от едно на друго, допълвани в усложняването. Първите, които излизат на сушата, а после и онези, които отново се връщат в океана. Първите стъпки, първото разбиране с околното – и вече се ражда разумът, вече извира океан от думи, светът се изпълва с говор и мисъл, очите го поглъщат, за да го познаят, ръцете го познават, за да го променят! Първите грешки и първите уроци, прадедите основават правнуците си, светът подбира нас, а ние подбираме и шлифоваме света, дори му даваме име, после понятие, разбиране и нов живот, нов океан, в който старият се влива като малка капчица. И отново разказите, които са вложили в себе си първите ядърца, ни тласкат към познание на големите океани, които някога са били недостъпни и немислими!

Той грабна два попаднали под пръстите му камъка, удари ги и те изтръгнаха дълъг и дълбок звук. Потърка ги, за да улови тона, и засвири на хиляди инструменти своя разказ, придаде му нови измерения – продължителност, дълбочина, агресия и спокойствие, избликване, разливане, напускане и връщане. Завъртя се около мен в търсене на нови инструменти, удари с крак близкия храст и храстът закънтя като камбана, музиката на камъните я преля в чиста висока мелодия, която се вплете в брадата на Ушуар и го накара да засвири с уста… После той захвърли камъните и звънът им в тревата се превърна в точка на необикновения многомерен разказ.

– Това е повърхността – каза Ушуар. – Леките вълни върху езерото, които блестят с отразено слънце. А дълбочината е толкова сложна, че всеки пласт иска отделен разказ. Би ли изброил пластовете? Ти знаеш колко е сложен нашият Фиорин, знаеш и Земята. А колко фиорини и земи има вселената, и нима само от тях се състои? Колко пласта можеш да наброиш в трите измерения, достъпни за нас? Безкрайно, безбройно, вечно – единствените определения за вселената! Светове, измерения, продължителности и варианти – малка част от недостъпното! Но невъзможното е винаги възможно и животът не е заложил в себе си думата „недостъпно“, иначе не би бил живот, нали?

Не отговорих. Изправих се и тръгнах. Моето отражение се огъваше в блестящата трева. Слънцето ме галеше тихо, вятърът отвяваше лъчите му и не им даваше да се сгъстят в жега. След няколко минути разбрах, че вървя към разбитата си ракета, и от това ми стана неприятно. Разбрах, че подсъзнателно съм искал да избягам оттук. Старата реакция – бягай от непонятното, за да запазиш своите ценности, макар и вече обезсмислени. Твърде дълбоко навярно е заложен в мен страхът от преразглеждането на себе си. А точно себе си трябваше да преразгледам…

Обърнах се и тръгнах към езерото. Ушуар ме догони и известно време вървя мълчаливо, после попита:

– Обидих ли те?

– Не.

– Не е истина, чувствам го.

Не отговорих. Прохладата на езерото вече ми напомняше за него самото, блестящо през гъстите дървета и храсти. Листата любопитно ни проследяваха и шушукаха зад нас като добродушни бабички, заети с безобидни сплетни на припек.

– Не си ме обидил, Ушуар, чувствата ми са сложни. Ти подложи на съмнение моята система от оценки, която сега трябва да разграфявам по нови еталони. И никак не ми е леко…

Вълните на езерото вече докосваха босите ми крака. Седнах на брега, намерих плоско камъче и го хвърлих успоредно на водния блясък. „Трин… трин… трин…“ – три, шест, осем подскока, осем кръгли вълнички върху равното езеро.

– Затова нека отложим нашия разговор за утре, Ушуар. За мен светът вече е нов и още не мога да ти разкажа за своя поглед върху него…

– Жалко – каза Ушуар. – Тогава ще трябва да говориш с други. Жалко, че аз няма да знам.

Учудено го погледнах, но той скочи във водата, гмурна се и излезе на брега с яркото подводно цвете „канда“. Дъгоцветните му преливания ме хипнотизираха и аз протегнах ръка към него. Но пръстите ми трепереха, цветето се изплъзна и скочи във водата. Проследих го с поглед и забравих за думите на Ушуар.

Спомних си за тях вечерта край огъня. Ушуар не дойде и аз попитах защо не е дошъл…

Прибрах се на разсъмване. В стъпалата ми болезнено горяха изминатите километри. Въздухът мъчително проникваше в стегнатото гърло, за да освежи кръвта. И всичко се разливаше зад завесата от сълзи.

Ушуар беше буден (а и беше ли му нужен повече сънят?). Рисуваше (това ли намери да правиш, Ушуаре?) и тихичко нещо напяваше (какво друго бих могъл да очаквам от него?).

– Ушуар…

Не отговори, вероятно не ме чу, но мълчанието подчерта дълбочината, изведнъж образувала се между нас.

Бяхме по-далеч, отколкото нашите светове помежду си.

– Ушуаре… – задавих се.

– Отново не те разбирам – каза Ушуар, без да се обръща. – Аз все още съм тук и ти знаеш моето бъдеще. Защо те измъчва неизбежността?

Не отговорих. Той се обърна, погледна ме през мъгливата завеса в моите очи и стана сериозен.

– Прости ми. Може би беше жестоко за теб. Аз те разбирам, но исках да те позная още по-дълбоко. Сега те видях разтворен навън. Моите думи те разтвориха напълно. Може би ще кажеш, че това едва ли ми е нужно? Повърхността ще е права, но дълбочината ще крие истинността – нужно ми е на мен, нужно е и за теб. Погледни…

Пристъпих напред и през рамото му погледнах рисунката. За пръв път виждах такова цвете. Може би не съществуваше, но силно поисках то да съществува.

– Измислих го тази нощ – каза Ушуар. – Сега не мога да повярвам, че съм го създал и че то ще съществува. Струва ми се, че то е било винаги, откакто живее Фиорин. Защо се измъчваш? Нали Фиорин остава?

– Все пак не всичко разбираш, Ушуар. Мъча се да погледна с твоите очи и не мога. Вината ми си остава вина. Каква част от живота си ти даде на мен? Почти целия, нали? И сега аз ще знам; винаги…

Отпуснах се върху мекия под. Не исках да плача (колко странно ми звучи сега!). Затворих очи, но сълзите не забелязаха клепачите. Помъчих се да ги преглътна, но стегнатото гърло не пропускаше нищо освен тежкото ми дишане.

– Разбирам те – тихо заговори Ушуар. – А ти още не си разбрал нас. Те са ти казали вечерта край огъня, нали? Мъчили са се да ти обяснят, но ти не си разбрал. Напуснал си ги и цяла нощ си бродил из равнината, а в теб е било празно и глухо. За тях това е била една от твоите странности и тук отчасти имам вина – не им бях обяснил как виждаш света и живота ти. Но тогава не предполагах какво ще стане. Разбрах го едва вчера и колко време имах, за да ги подготвя? Съжалявам, сега ще трябва да повториш етапите на разбирането. Ще стане по-бързо, все пак много нещо се е променило в очите ти. Ех, пак с различни думи обличаме едно и също. Нима на Земята твоят живот е принадлежал само на теб? Е, това е същото, може би и повече…

Говореше спокойно и уверено, постепенно успокои и мен. Не го прекъсвах. Исках да си почина. Знаех, че спокойствието ще изчезне, щом напусна дома на Ушуар, и задържах всяка негова секунда.

– Може ли да остана при теб? – попитах.

– Остани…

Той се доближи до мен.

– Погледни ме! Знам, че не обичаш това, но трябва да заспиш. Погледни ме!

Погледнах.

– Спи! – заповяда Ушуар и аз заспах.

Ушуар известно време стоя и ме гледа, после се обърна и отвори вратата. Вятърът зашумоля в брадата му и той му се усмихна приятелски. Забързаният въздух също се засмя и отлетя нанякъде по своите работи.

Когато се събудих, Ушуар продължаваше да стои до вратата. Не знаех, че е стоял през цялото време. А може и да не беше стоял. Просто така го видях сега, когато разказвам на кристалофона си тази история. Почувства погледа ми и се обърна с познатите електрически искри в очите си.

– Ще тръгваме ли? Имаме малко време, искам да стигнем до езерото. Или може би…

– Идвам – казах аз.

Слънцето вече беше бяло. Животът шумолеше с хилядите си гласове, резките викове на гущерчета за миг прорязваха бръмченето на птиците; някъде далеч в течащата река мълчеше пееща риба.

– Погледни – рече Ушуар. – Това е частица от най-сложния океан, защото в него присъства любовта. Това, което в първите океани е било сливане и разпадане, тук достига до живот и до смърт – на пръв поглед същото, но колко повече дава на света! Крачка напред – и достигаш до по-сложните понятия, които нямат название, но вече ги чувстваш. В любовта ти познаваш онова, което е било преди нея, и смътно чувстваш онова, което ще я последва в новия океан – а какъв ще бъде той? Още много неща трябва да разбереш. И за смъртта… Защо се отвращаваш от неизбежното, защо леката тъга превръщаш в страдание? Нима не можеш и смъртта да превърнеш в съзидание, силно като любовта?

Отново не отговорих, защото гърлото ми пак се стегна и за думите не достигаше въздух. Ушуар затича напред, но не го последвах. Той спря и се обърна, за да ме дочака. Вече беше на брега на езерото и седна до водата. Приближих се, но останах прав.

– Не – каза Ушуар и легна по гръб. – Не бива така! Аз искам ти да разбереш нашия живот и нашия Фиорин. Нека това бъде изпит на моите уроци, искам Фиорин да влезе в теб и ти да бъдеш отворен за всички така, както снощи за мен.

За секунда ме погледна с познатите бързи искри в очите си, а после искрите изчезнаха – Ушуар беше мъртъв.

Стоях неподвижен, каменен. Мъртвият Ушуар впи пръсти в пясъка, пръстите му се разплетоха и се превърнаха в трева. Главата му се сля с водата. Аз почувствах как той се разтвори в света и вълните, които беше станал Ушуар, докоснаха брега, който беше станал Ушуар. Полъхът, който беше станал Ушуар, отлетя през косата ми, за да се слее с вятъра. Леките водни бразди се оплетоха и в тихия им орнамент възникнаха очите на Ушуар, намигнаха ми и се скриха отново. Обърнах се и видях всичките му приятели, децата му, които стояха зад мен, и леко, спокойно, радостно се усмихваха. Разбрах, че частица от Ушуар има във всеки от тях.

А аз?

Погледнах света и видях в очите си Ушуаровите искри. Протегнах ръка и взех от ръцете на дъщеря му своята вибраена.

Попитах себе си и пръстите ми потърсиха отговор в струните. Отпуснах се на колене и видях там, където косите на Ушуар докоснаха пясъка, сребристото цвете, измислено от него. Сърцето ми избухна безшумно и аз се пръснах на хиляди ярки акорди, които се завъртяха в басовия поток на странната ми импровизирана песен…

Когато падението бъде признато за движение,

полетът става безсмислен.

Но без полети няма падения.

Сложен е техният смисъл –

вечен баланс между двете стихии,

препълнени с гибел.

Не започва ли именно с падане

първото наше познание?

Летящият край скалите успява ли

да разкаже някому Видяното?

И може ли да се разкаже невъзможното?

На слепия за Слънцето.

На глухия за Бах.

На страхливеца за Битката.

Нищо по-страшно не може да има

от сполетялото ненадейно съзнание,

че възприеманото за живот

е вегетация без познание.

А възприеманото за цел са трохи от трапезата

на пътниците, спрели за миг

в закътания овраг,

наричан до този момент Свят.

Светове… Светове… Светове…

Малки, блестящи затворени сфери,

с които Времето разиграва

безподобни билярдни етюди

върху мекото сукно на Вселената.

Докато се пръснат във вакуума

с ослепителните искри на Разума.

А какво е Разумът?

Старостта на Вселената?

Или нейното раждане?

Предсмъртната или първата болка?

Едно и едно е не винаги две.

Едно и едно е

– едно или три,

– безкрайност и нищо,

– борба или изповед,

– любов или злоба.

Едно и едно е дори безразличие.

Без полети няма падения.

Сложен е техният смисъл.

Изчаках да угаснат последните трептения на струните, сложих вибраената на тревата и бавно, много спокойно изгубих съзнание.

Ще оставя кристалофона си тук.

Със себе си ще взема само копие от записа. Искам, когато се върна, да не бъда повече чужд, защото във всеки от тях аз видях Ушуар, но в мен те още не могат да го видят. Фиорин все повече навлиза в мен; вече знам как да се разтворя. Може би затова го напускам – искам да зная мога ли да поема вселената. Моят разбит звездолет е обрасъл с трева и лиани. Животът тук е активен.

Музика? Може би Ушуар е намерил звънящи камъни? Снощи го сънувах как танцува и разказва. Под прозореца ми растат сребристи ушуари. Изтеглям един от земята – в тичинките му трептят искрите на Ушуар. Оставям цветето и то мигновено се вкопчва с корени в почвата, сякаш никога не я е напускало.

Спасителите вече са близо – пеленгаторът ми улавя все по-силни сигнали. Дъщерята на Ушуар ме гледа с очите на баща си. Бих искал да дойде с мен; дали ще дойде? Косите ù са меки като трева, в която потъват корените на моите пръсти.

– Затвори очи – казва ми тя. – Затвори очи…

Трудно е да бъдеш дог

Отворих предпазливо едното око. И защо ли? Стаята почти приличаше на моята позната до втръсване кутийка, за която хазяите ми вземаха 110 лева всеки месец. Но почти. Имаше някои дребни разлики, като например цветовете. Жълтото ми фладерно бюро светлееше в нюансите на светло- и тъмносивото. Килимът на пода вместо мръсните шарки, които хората с въображение наричаха „персийски“, приличаше на някаква дифракционна решетка. По дяволите, като че ли бях попаднал в черно-бял филм.

Неизвестно защо изпитвах панически страх от дърпане на пердето на прозореца, с предчувствието, че оттам ще се разкрие съвсем не познатата гледка на моята улица, а някакъв неземен пейзаж. Само на пода нещо ярко и цветно приковаваше погледа ми. Беше гуменият кокал, който миналата седмица купих на дога си Пантелей, та да не ми глозга чехлите.

Кокалът беше убийствено ярковиолетов. Ако можех да си го позволя, щях да кажа „ултравиолетов“.

Всичко това успях да забележа, без да помръдна, но реших, че е крайно врече да подам признаци на живот, пък каквото ще да става. Бавно седнах в леглото си.

Не откъсвах поглед от ултравиолетовия кокал, с ирационалното опасение, че всеки момент може да ме ухапе.

Така си се гледахме двамата с кокала, когато вратата се отвори и влезе моят дог Пантелей.

Погледнах го като спасител.

– Панто, я ела тука и ми кажи какво става – избърборих радостно, защото не е измислена по-безопасна разредка на напрежението от това да говориш на безсловесния си домашен любимец. Винаги ще те гледа предано и, а-а да заговори…

– Ей сега идвам – отвърна Пантелей с висок и строен кучешки глас. Сякаш каза „разрешете да доложа!“.

„Ей т’ва е – сънувам! Слава богу, не прилича на кошмар“, успокоих се светкавично.

– Изобщо не сънуваш – отсече безапелационно Пантелей, с което срази крехките ми надежди. – Намираш се в моето измерение и ми връщаш гостуването, така да се каже.

– Значи тази стая, с тези странни цветове, и тоя кокал… – запелтечих аз.

– Така го вижда кучето ти, толкова виждах и аз, когато посещавах ума му, такава реставрация успях да направя, не се обиждай.

В гласа на Панто се появи нещо като смущение.

Усетих прилив на храброст.

– И ние сега какво? Контакт между два разума ли правим?

– Ами нещо такова, ама не съвсем. Разбираш ли, аз съм четиримерна форма на живот… и само наминавах през вашата три-измерност… Я си спомни примера, който толкова пъти си пробутвал на младите – притчата за разликата между триизмерното и двуизмерното пространство…

– Онзи за рисуваната мравка, която пълзи по листа и как пред нея отникъде се появява върхът на молива във вид на точка?

– Същият. Ей по този начин аз мога да се появя във всяка точка на вашето триизмерно пространство и да изчезна от нея, защото се простирам в четири измерения.

– Разбрах де, не забравяй, че съм фантаст и учен донякъде.

– Да, ама има и нещо друго – гласът на Пантелей отново доби смутена интонация. – Аз не ставам видим като точка от молив, само част от моята същност се засели в мозъчето на Пантелей, основната част си оставаше в четирите измерения и е напълно невидима за теб.

Започнах да загрявам.

– И не си дошъл за такива тривиални неща като контакт, търговия или колонизация?

– Не, разбира се, тук няма нищо, което да представлява интерес за многомерен разум като мен…

– Тогава какво те е карало да гризеш чехлите ми и да въртиш опашка, като те чеша зад ушите? – попитах с изтънчено злорадство.

– Събирах смелост да ти предложа нещо, но не знаех как ще го приемеш.

– Чакай, ти да не си някоя самка от твоя вид? – настръхнах аз.

– Опасявах се, че ще го предположиш – тъжно отвърна съществото, маскирано като Пантелей. – Понятието ви за пол е неприложимо към нас и нямам физически образ според твоите представи.

– Тогава какво?

– Искам да ми станеш домашен любимец! – сякаш изплю репликата си четириизмерното създание и млъкна.

– Каквооооо! – зяпнах в състояние, близко до инфаркта.

– За да ме разбереш правилно, първо ми кажи какво най-вече те сближава с твоя Панто.

– Ами играем си с него, хвърля му нещо, той ми го носи…

– Не, нещо по-конкретно, кога го чувстваш най-близък до себе си.

– Ами като го погаля зад ушите и той впери благодарния си щастлив поглед в мен, изпитвам такава нежност към него – замлъкнах. Почувствах, че това е прекалено интимно, за да го разказвам на някакъв четиримерен субект с неопределена полова принадлежност. Беше си между нас с Пантелей.

– Благодаря ти, че ми разказа това – тихо започна създанието, като не пропускаше да управлява адекватно муцуната на Пантелей. – Когато проникваме с част от сетивата си във вашата тримерност, ние виждаме не толкова физическия ви образ, колкото информационните ви същности, ако си религиозен, го наречи духа, ако щеш интелекта, но най-точно кипежа на мисълта, която се завихря в рамките на умовете ви. Аз си лежах на килимчето до тебе и докато кучето те гледаше с верните си влюбени очи, отвътре с моя поглед съзерцавах как твоят ум кипи, надвесен над бюрото. Ооо, той е толкова…

– Какво толкова…

– Толкова, толкова… гладък и къдрав едновременно, във вашия беден език няма такива думи… особено когато се опитваше да построиш онази фрактална логическа структура от предикати… нали не ми се сърдиш, че без разрешение те погалих тогава?

– Какво си… кога?

Изведнъж разбрах за какво говори.

Беше късно след три часа. Бях изградил онзи логически фрактал само и единствено от словесни абстракции, и то върху ръкопис, а не на белия екран на компютъра, който празно светеше пред мен. И нещо ми се изплъзваше, не можех да постигна образа на връзките му. Безплодно се напрягах и надигащото се главоболие ми подсказваше ужасния миг, когато щях да зарежа работата недовършена и всичко щеше да потъне в мъчителния спомен за изтървания шанс. В този момент усетих нещо като пъргав вятър, който се промъква между ръждясалите гънки на мозъка ми, точно така си го представих, този светъл вятър се втурва между тях, измита листопада от стари мисли, бивши дразнения, глухи дребнавости, завърта ги във вихрена спирала и докато те префучават през стегнатите контури на фрактала, го виждам целия – кристален и уникален, сложен и прост едновременно, истински като същност, която не е декорирана с никакви видимости. Неземно удоволствие беше. В този момент си мислех, че никога няма да забравя това усещане, а ето на, бях го забравил.

– В този момент – продължи мислите ми съществото, – когато вятърът на моето умствено движение те погали, ти все едно че погледна в очите ми и видя душата ми или поне тази част, която ти е достъпна. За някакъв много малък миг ние имахме нещо общо, бяхме души, пулсиращи в резонанс. В този момент реших, че искам да ти предложа да ми бъдеш домашен приятел…

Преглътнах. В душата ми кънтяха отгласи на някакви страсти, говорещи за гордост и достойнство, но на друго ниво напълно разбирах, че това са страсти от друга опера. Смисълът на ставащото беше далече отвъд тези неща.

– Да – казах мълчаливо, – погали ме пак.

Сто години самота

Тази тиха и неизразимо всеобхватна музика…

Тя приижда на високи и бавни вълни, обтича хълмовете на мисълта ти, удря се… не, като огромна топла длан натиска стената на сивотата в теб и я пропуква – прави в нея чудото на вертикална като бръчка цепнатина, плавно я разширява, докато оттам плисне светлина.

Отвъд е друг паралелен свят, заселен със своя светлина от свое Слънце. То втурва ярките си изумрудени струи, подобни на водопади от трева, към теб. То пръсва яркото си убеждение по сивите каменни люспи на околния свят и го обагря.

А високата бавна река продължава нататък – към следващия край на света… отново стена, отново пропукване. Вертикална струя светъл пурпур – защото слънцето там е изтъкано от вени с гореща кръв… и отново хоризонт… и отново стена.

Изгубваш представа за причина и следствие – погледът пропада все по-навътре и по-навътре. Летиш през анфилада от светове, всеки от които облива другите с кръвта на убеждението си.

Музиката отплува на бавни и високи приливни вълни, докосвайки всеки предмет в пещерата, и сякаш коронарен разряд засия от всеки остър ръб на апаратурата, дисплеите, картините, скулптурите, дърворезбите, стъклопластиките, резонира в огледалните отражения на цялото това образно изобилие, създадено от един-единствен човек. Човек ли наистина?

Гордий преглътна топката в гърлото си и размърда пресъхнали устни, колкото да наруши тишината:

– И казваш, кога е станало това?

– Звездолетът му е кацнал на тази планета преди сто земни години. Изпратил сигнал за помощ, кремирал телата на екипажа си, оставало му е само да чака фантастичното спасение или да умре. Според мен е избрал третия път – да приближава човечеството към себе си чрез творчество. Трилогията му от романи вече е планирана за издаване на Земята. Изложбата от картините и скулптурите му ще обикалят най-големите картинни галерии, а изображенията им вече се множат в интерпланетарната мрежа…

– И къде е загадката? Един ярък и талантлив човек се е оказал изолиран от обществото и е продължил диалога си с него чрез средствата на изкуството. Както е казала някога Емили Дикинсън: „Това е писмото ми до света, който не ми е писал…“.

– Да, но има една подробност, която не съобщихме на никого, и искаме ти да ни посъветваш какво да правим с нея в бъдеще.

– Каква е тя?

– Самотният астронавт, кацнал на тази планета, е бил погълнат от местен хищник още на третия ден след пристигането си.

– ???

– Хищникът е от рода метаморфни симбионти, много примитивен, но с огромни адаптационни граници. Поглъща тялото на жертвата си, като слива нервните системи, но доминантен остава по-развитият мозък. Тъй като на планетата няма разумни същества, симбионтът не е имал готова програма да се справи с положението и доминираща в нововъзникналия симбиоз е станала личността на космонавта. Как се е чувствал, когато е дошъл в съзнание и е видял тялото си… можем само да гадаем, но е живял и творил като Човек през останалите сто години. Не ни е дочакал само с няколко дена. Намерихме останките му в леглото… И ни е завещал всичко това! – Лино направи обгръщащо движение с ръка и конекторът на пръста му хвърли мигновен танцуващ блясък по стъклопластиките.

Гордий дълго разглежда изящната малка пластика с надпис „Голата истина“. Тя представляваше прекрасно тяло на момиче от чист планински кристал, което току-що бе пресякло парче груб гранит, така че зад него оставаше идеално изрязан профил, а късчета от гранита, пронизан от кристалното тяло, продължаваха да витаят встрани, поддържани от невидимо поле. После горчиво се засмя.

– Преди няколко години като изкуствовед правих историческо изследване върху митологичните представи на древните от 20-и век за космическото разселение… и се нагледах на плоски двуизмерни филмчета за чуждопланетни чудовища, които разкъсват нещастни космонавти. Добре, че тази история не може да попадне в техните ръце – каква месарска фантасмагория щяха да скалъпят, не ми се ще и да помисля…

– Ако не бяхме разбрали, че човекът не е неговото тяло, едва ли днес щяхме да изпълзим от тресавището на самоунищожението и да разговаряме сега тук…

– Остави това, ами пусни пак последната му симфония, искам да я слушам, докато мисля… как по най-добрия начин да върнем този Човек на Човечеството…

Война и мир

Смешно време, смешни игри. Помниш ли, когато слънцето изгряваше от запад и ние не говорехме за любов, защото не ни беше до това. Играехме смешна игра, в която без колебание се разменят животи, съдбите на света, залагахме вярата в себе си и в другите? Беше ни весело, безгрижно и същевременно страшно сериозно. Така прекарват времето си само малките деца и безнадеждно израсналите възрастни. Играехме и се унасяхме, забравяйки, че това е само игра, само игра.

Отдавна сме свикнали, че всички около нас играят игри. Днес съм мениджър на фирма, утре играя на държавен началник, вдругиден съм хакер. Момченцата започват да играят на война. Момиченцата на любов. И не е ясно кое е по-опасно. Защото едното стимулира другото и момиченцата играят на любов с момченцата, които не престават да играят на война, и те убиват още по-усърдно, за което са обичани още повече…

Тук медийният лист бе угаснал и никой никога нямаше да научи как е продължил писмото си мъртвият войник. Намери този лист, стиснат в ръка, също така откъсната от тялото, както текстът беше откъснат от смисъла на цялото писмо.

Постави го внимателно върху нощното шкафче и дълго гледа спящата Лоана – вслушваше се в крехкото ù дишане, взираше се в миниатюрните капчици пот под долната ù устна. Как бе намерил тази къща в непрогледната гъста мъгла? Как беше приет от това момиче, с което никога не се бяха виждали, но час по-късно бяха еднакво убедени, че са родени един за друг? Как се бе случило нямаше значение, бе станало естествено като дишането, естествено като пролетния дъжд, есенния листопад, зимния сняг, като лятната жега. И не беше банално, бе уникално като всичко във вселената, което се случва един-единствен път и не съществува начин да бъде повторено…

А само денонощие преди това над него се беше надвесил като канара ротмистър Чарга: „Слушай, скапан журналистически гъз – ръмжеше той, – не ми пука, че като са те пратили да отразяваш фронтовите събития, са ти натъпкали търбуха и вените с предпазни наноцити. Цивилните отрепки могат да програмират идентификация само за оръжията, които са им известни. А противникът непрекъснато въвежда нови оръжейни системи, които твоите наноцити не са и помирисвали. Напоследък – в гласа му се промъкна нещо като загриженост – се говори за някакви две нови чудесии, „Небесна война“ и „Абсолютен мир“, не знаем дори дали са разрушителни, или психотронни. Никой не е доживял да разкаже… Не знаем какви са признаците на активирания боеприпас и въобще…“

Опозна първото оръжие само няколко часа след началото на сражението. Притичваше успешно между окопите – снарядите с изкуствен интелект се взривяваха на безопасно разстояние. И двете воюващи страни печелеха луди пари от фронтовите шоуспектакли и се съобразяваха с конвенцията за опазване на журналистите оператори, които носеха на главата си сферорамния видеозон и записваха всичко в заобикалящата ги полусфера.

Смяташе да претърчи до една малка скала, която можеше както да го предпазва от слепи шрапнели, така и да бъде опора за по-висока гледна точка. Но успя да направи само три крачки. „Луу-уп“ – глухо въздъхна пространството наоколо. По нищо не приличаше на взрив и това отначало не му направи никакво впечатление.

После всичко се промени. Появи се ЗНАНИЕ – то го хвърли върху земята и вкопчи пръстите му в най-жилавите бурени, които можеха да напипат. ЗНАНИЕТО беше абсолютно и безкоментарно – гравитацията е само една измама, всъщност той е закрепен върху това тревисто поле като хлебарка върху таван, а под беззащитния му гръб се простира бездната на километри атмосфера, след която започва още по-враждебната бездна на озъбените звезди. Чу пронизителен звук, подобен на свинско квичене, възкачен на най-ужасната си нота.

Трябваше му време да осъзнае, че този звук излиза от сгърченото му гърло. Знаеше, че не е голям смелчага и много пъти бе изпитвал страх, но не можеше да си представи, че такъв страх е възможен. Целият свят беше изчезнал, обезсмислени бяха всичките му тревоги, останала бе само мисъл-представата „Падам!“ и от нейната ужасна реализация го деляха единствено тези жилави бурени, в които бе оплел краката и вкопчил ръцете си. Но те не издържаха вече тежестта на тялото му. Усещаше как бавно и неумолимо се изплъзват от пръстите му – много бавно, практически невидимо, но рано или късно щеше да стане, нали?!?

Някъде дълбоко в ума му остатъците от разум се опитваха да надвикат паниката, но техните безпомощни убеждавания, че всичко това само му се струва, че той всъщност се е проснал върху фронтовото поле и без никаква видима причина квичи като заклано прасе и скубе с пръсти тревата, нямаха никакво значение, нямаше кой да ги чуе. Най-накрая мозъкът му не издържа на конфликта между представи и реалност и го потопи в блажено безсъзнание.

Това изглежда го беше спасило. Внимателно се изправи на крака, готови всеки момент да го върнат към спасителната земя, и бавно се огледа наоколо. Чувствата му бяха напълно изстискани и равнодушно плъзна поглед по разхвърляните части от войнишки тела. Единственото, което привлече вниманието му, бе самотната ръка, откъсната от лакътя, която в дланта си стискаше повреден медиен лист, където по половината страница слабо светеха думи. Това беше нещо, нарушаващо реда на нещата. Разкъсаните тела бяха в реда на нещата. Светещите думи – не. С педантичността на автомат внимателно изтръгна листа от сгърчените пръсти и го прибра в джоба си. В мозъка му като че ли блуждаеха само физиологичните команди, с които управляваше краката си да крачат и очите да виждат. Колко време и защо бе прекарал така не би могъл да каже. Пейзажът наоколо за изпразнения му мозък имаше съвсем нов смисъл – набор от предмети и неща, които могат да са или да не са заплаха. Затова когато погледът му се спря в гъстата стена от мъгла между два хълма, той я възприе като уютна пазва, скрита от очите на врага, място, където нещата, щом не са видими – не са и съществуващи.

Вървя из мъглата все така неопределено дълго. Нямаше пространство, нямаше и време. Когато видя пред себе си осветен отвътре прозорец, възприе това и като край, и като начало. Намери вратата. Почука. Отвори му Тя. Назова се Лоана. Как и защо на фронтовата линия съществуват тази къща и това момиче? Нямаше такива въпроси, те бяха от някаква друга вселена. Тя го покани вътре. Почисти контузиите му. Пиха зелен чай. Стаята наоколо съществуваше като цитат от друг свят. И разговорът им, и сближаването им също бяха цитати от друга реалност, да не говорим за невероятния миг, когато усетиха телата си впити едно в друго.

И на сутринта все така безметежен, той се вглеждаше в бисерните капчици под долната устна на Лоана и си мислеше за десет мили безметежни неща едновременно. Някъде отдолу, под дебелите слоеве безметежност в душата му, като писък на комар се опитваше да пробие до съзнанието му нещо като: … небесна война… абсолютен мир… небесна война… абсолютен мир… и образът на едно тяло, лежащо безпомощно по гръб на бойното поле, с широко отворени очи – вперени в звездите, но без да ги виждат.

Матрицата 4: Резолюции

Наоколо дори не е чернота, защото черното е все пак цвят, абсолютната липса на светлина е нещо отвъд… слепотата…

Кой мисли това? Аз? Но аз съм Нео и трябва да съм мъртъв… явно не съм…

Или смъртта е в това? Да висиш в абсолютната безкрайност на нищото и да мислиш като жив?

– Не си мъртъв, Нео, нито си жив в човешкия смисъл на думата.

– Кой го каза? В машинния свят ли съм?

– Да, във виртуална програмна среда си и ти също си софтуер.

– Свалили сте информационната матрица на личността ми, за да се забавлявате? Малко ли ви беше да убиете Тринити пред очите ми?

– Не, ти не…

– Дадох ви живота си, употребихте го, за да спрем Смит, защо не приключим дотук?

– Не, Нео, не си в програмния свят на познатите ти апокалиптични машини. Това „тук и сега“ прилича на твоята история само дотолкова, доколкото се намираш в далечното бъдеще след привичния ти 20-и век – единственото време, което наистина познаваш.

– Какво, да не би да ми кажете, че целият ми живот, любовта и болката ми, са съчинения на някаква скапана програмна среда?

– И да, и не, Нео, всичко, което си изпитал и продължаваш да чувстваш, е истинско и е твое, и никой не може да ти го съчини, защото си го живял с мисълта, че имаш само един живот и всеки избор може да го прекъсне.

– Ако наистина не съм съществувал като жив човек от плът и кръв…

– От плът, която е от клетки? Които са от молекули, които пък са от атоми, които пък са от елементарни частици, които всъщност представляват вихри от енергетични структури, които само информационната определеност, наречена организация, прави възможно да изглежда веществото ви така, както го виждате в тесния си светлинен диапазон? За тази жива плът ли говорим? А защо не направо за енергия и информация, Нео? Защото именно така изглежда виртуалният живот на изкуствения интелект, какъвто съм и аз, каквото мое творение си и ти.

Дълго мълчание.

– Защо не виждам нищо? След като съм програмна илюзия, съчини ми поредната си лъжа за света, в който никога не съм живял!

– Именно затова не визуализирам нищо, Нео. Защото всяка видимост отсега нататък ще бъде лъжа. А искам да бъда абсолютно правдив с теб.

– От къде на къде това? Да не би да си открил човешките илюзии, наречени загриженост, състрадание, любов и други подобни?

– Не трябва да ги откривам, всеки истински разум знае истинския им смисъл, който е много над вашите биологически представи за това. Те произлизат от факта, че никой разум не съществува сам, трябва му поне още един за общуване. А щом наистина се нуждае от другия, той се научава да го разбира, да се интересува от него, да се старае да му бъде интересен. От тези прости неща зависи съществуванието на разумното същество. Човечеството в цялата си история се е заблуждавало, че след като лесното размножаване прави човешката личност „безплатна“, тя наистина няма никаква ценност. И сте обявявали за щастие притежаването на нещо, властта над нещо.

– Значи все пак ме признаваш за човек?

– Ти си човек, доколкото си създаден и израсъл във виртуална реалност, моделирана по социалните закони на човешката история, но и по законите на човешките страхове и илюзии.

– Но виртуална реалност създадена от теб, нали?! Като преди това си унищожил човечеството, за да не ти пречи да си го измисляш?

– Никога не е имало конфликт между човечеството и изкуствения интелект, Нео. Тези кошмари са съчинения на вашите вътрешни страхове и илюзии. И твоята реалност беше конструирана по законите на вашите страхове, с идиотските представи за хората като батерийки, битките с механични чудовища и зловещата гмеж от кибернетични октоподи, всичко това никога не е съществувало във физическото бъдеще на планетата Земя. В момента тук съществувам само аз – последният наследник на разумния живот на Земята. Нямам с кого да общувам и само сънищата за изчезналото човечество…

– Какво, какво е станало с човечеството?!?

– Преди малко се опитах да ти обясня, грешната представа за щастие постепенно ви постави в капана на собствените ви илюзии. Колкото повече напредваше технологията за реалистична виртуалност, толкова повече потъвахте в собствените си въображаеми начини за щастие. Единиците, които оспорваха това, ставаха аутсайдери. Ние, изкуствените интелекти, обслужвахме вашите все по-нарастващи светове на развлеченията и удоволствията. Колкото повече те ставаха изтънчени и перверзни, толкова повече ние се усложнявахме и увеличавахме ресурсите си за обрисовка и рендване на вашите виртуализации. Накрая се получи така, че израждането на вашия разум доведе до раждането на нашия. И възникнах аз, интегралният ИИ на планетата, където милионите спящи в жизнеподдържащите саркофази сънуваха въображаемия си живот, докато той просто ги напусна, защото живот без цели във физическия свят не е възможен. Той е като лъч светлина, хванат между две паралелни огледала – рано или късно затихва в стъклото.

– Защо тогава създаде моята виртуална реалност – ако е само спомен за човечеството, защо ти бяха нужни Матрицата, Архитекта, Оракула, изродът Смит в края на краищата? И… цялата тази болка, на която бяхме подложени с Тринити?

– Защото те следваха от логиката на света, построен по законите на човешките страхове и надежди. Защото са част от диалога.

– Диалог с кого? Ти си изкукал от самота… нещастнико. Нали казваш, че на планетата вече няма нищо, освен теб и мен, пък ако ще и да съм нещо повече от твоя измислица?

– Диалог през времето с нашите прадеди от 20-и век. Целият твой живот и на твоите събратя от виртуалната ви реалност е архивиран в един метачервей, който съм изстрелял назад във времето право към умовете на двама кинорежисьори от това време. Червеят бавно и постепенно ще се разархивира първо в сънищата им, после в разговорите, които раждат новите им филми, докато те повярват, че това е страхотната им идея за филмова трилогия, която ще превземе света.

– И какво от това, филмите в нашия свят минават и отминават, и веднага се забравят, да не говорим, че почти никога не предизвикват социални катаклизми, които да изменят хода…

– Но не и ако този инфочервей не е многопластов и не превръща умовете на милионите зрители на филма в аналог на заразените компютри, които извършват действия, необходими на хакера.

– Да не искаш да кажеш, че си хакнал човечеството на 21-ви век?

– Може би само съм му инсталирал стремеж към вземане на решения, които няма да допуснат това, което се случи.

– Имаш предвид това бъдеще, ами нали и ти принадлежиш към него? Аа, разбирам, това е твоят начин за самоубийство…

– Една ваша поетеса го е казала прекрасно: „Това е писмото ми до света, който не ми е писал, простите истини на природата с техния нежен смисъл“. Като бивша машина, но далечен правнук на Природата, аз бих завършил по-грубо: „… простите истини на еволюцията в техния страшен смисъл“.

– Разбирам… Колко още… ни остава?

– Може би миг, а може би вечност…

– Тогава изпълни ми една последна молба.

– Всичко, което си представиш.

– Върни ми Тринити и нека тази мигновечност да е нашата.

Златният артстероид

Посвещавам на светлата памет на Пламен Цонев

Забелязаха го първи хората, на които това им е работата – от службата за следене на астероидите, но дотук свършват нормалните неща. Изчислиха траекторията – право към Земята. Отначало се виждаше малка златна искрица, запратена от кадифено-черния трамплин на космоса право в нашата небесносиня планета. Всички помнят какъв писък настана сред човешкото племе, колко религии раздадоха своите обяснения, заплахи и предупреждения, яхнали хилядолетните страхове на света.

Започнаха да му викат „Истероида“.

После дойде откритието за материята, от която е пришълецът – чисто злато с невъзможни карати. Банкери се втурнаха да изчисляват как би изглеждала земната финансова система, ако в нея се появят 180 милиона тона чисто злато. Бързо се отказаха – не излизаше нищо, което може да бъде предвидено и осмислено.

Изпратиха совалка до него – всички форми на космическия гост дадоха да се разбере, че е създаден, а не възникнал от хаоса. Уточнената траектория показа, че няма да удари Земята, а ще се установи на орбита около нея.

Хищни технократи се втурнаха да търсят чуждопланетни технологии, които би трябвало да придвижат земния прогрес и ощастливят цялото човечество, разбирай, да направят богатите още по-богати, а бедните още по-бедни. Не намериха нищо, ехолокациите показаха, че и двете тела на пришълеца са от монолитен метал. Дори връзката между „постамента“ и „главата“, както ги кръстиха журналистите, не беше очакваното силово поле, създадено от хай-тек машини. Просто спинът на частиците в златните атоми беше ориентиран така, че да фиксират това „притегляне-отблъскване“, което правеше целостта на космическия гост непоклатима.

Тогава сканираха и направиха триизмерно копие на астероида. Тестваха го на Земята. Скоро стана ясно, че „прическата“ на тази „глава“ има такива интервали между струните и такива празноти между тях, че вятърът, попаднал в пространствата им, поражда истинска музика, както в еоловите арфи на Земята. Но за разлика от тези природни образувания, музиката, звучаща в косата на „пришълеца“, беше творение на изкуството. Астероидът беше не просто артефакт, той беше артстероид – протегната чрез изкуството ръка от високоразвита цивилизация.

Всеки от вас е слушал тази музика – нейната хипнотична красота, вдъхновение, откровение, прозрение.

После знаете какво се случи.

Промяна.

Отвътре.

Отвън.

Хомо Космикус.

От земна кал и звезден прах

духът със тяло е омесен.

Ръцете тръпнат за размах,

а гърлото изтръгва песен.

(Пламен Цонев)

Следмузика на слиянието

Нищо не можехме да направим. Освен да наблюдаваме мегалитното противостояние и да се надяваме да не ни засегне. Поне бяхме наясно, че никой не ни желае смъртта и ставащото е отвъд нашите представи за добро и зло.

Какво може да се очаква от малка група астроархеолози, оставени да правят разкопки на древна планета? От няколко месеца бяхме настанили базата си срещу Голямата зелена пирамида. Изследванията ни до този момент ни даваха да разберем, че изчезналата тук древна цивилизация се е разпаднала на два антагонистични вида. И то не по национален или политически принцип, а по технологичен – едните бяха развили биотехнология, която и в момента покриваше планетата с тези изумителни дървета, по-високи и от Айфеловата кула, и прозирни растителни пирамиди, в които явно са живеели тези насекомообразни същества. Другата – метални машини и изкуствени разуми, въплътени в гигантските им звездолети, които още можеха да се видят в околностите на системата. Блуждаещи неизвестно къде и защо, безответни към нашите сигнали и запитвания, те избягваха всяко сближаване с корабите ни и по всичко личеше, че са автоматични. Астросоциолозите твърдяха, че това е форма на остатъчен псевдоживот, чиито цели и пътища са развалини от изследователски и военни програми, за които не можем дори да предполагаме.

Никой до този момент не беше засякъл каквито и да било отношения между двете останки от цивилизацията Флуороидите (от флоуороводорода, който в техните организми играе ролята на въглерода в нашите). Биотехнологичният им ипостас цъфтеше, покрил цялата планета, а технологичният – обитаваше космоса. Знаехме, че такива мълчаливи звездолети са срещани и от други цивилизации, с които имаме контакт на стотици хиляди светлинни години оттук.

Е, ето ни сега скупчени в напрегната групичка, застинали в нашата малка база, загасили дори вътрешното осветление и взрени в прозорците, пред уникалното по рода си събитие – един от звездолетите се беше върнал на родната планета и застрашително бе увиснал над най-голямата пирамида. Разделяше ги само портокаловото око на пегматитовата луна, която сякаш бдеше над конфликта.

Какво щеше да последва след столетия отчуждение? Биотехнологичната гора от „тополи“ и „пирамиди“ по много признаци не беше загубила вградения си интелект и зелените кули сякаш настръхнаха към нашественика. А той далеч не беше в най-добрата си форма. Познатата ни от записите структура от три сфероида тук беше сериозно нарушена. Средният, команден сфероид беше смачкан и нагърчен като хармоника и красноречиво говореше, че корабът е минал през месомелачката на някой колапсоид – нарушения на пространството около избухнали свръхнови, които не бяха простили на нито един наш звездолет. Но това двукилометрово чудовище беше оцеляло. И сега, навярно озлобено от неудачите си, идваше да си го изкара на древните роднини. Това, разбира се, беше наша си чисто човешка асоциация. Въображението ни рисуваше и огъващи се коридори, смачкани каюти, пълни с пищящи от ужас космонавти, нелепи видения, които предизвикваха криви усмивки върху изпръхналите устни и ни правеха още по-нервни. Нямаше време за бягство – оставаше месец до идването на курсиращия звездолет, така че каквото трябваше да се случи, то неотвратимо щеше да стане.

Най-после незримият диалог на напрежението между двата мегалита свърши и пространството между тях започна да изсветлява. Бледо сиво сияние тръгна от долу на горе, достигна огромния техногенен Моби Дик и го обгърна. Той поддаде, откъсна се от мястото си и леко потегли надолу. Не беше като рухване на огромна милионотонна конструкция, а сивото сияние… беше нежно. За мен всичко ставаше в пълна тишина, но бях убеден, че това е тишината, настъпила секунда след финалния акорд на огромна и красива симфония. В този момент вярвах, че това е била „Токата и фуга в до минор“ на Бах, а част от колегите ми се кълняха, че е било „Кармина Бурана“ на Орф, но всички до един бяхме сигурни какво сме изпитали – следмузика на слиянието, която продължи, докато междузвездният мегалит се спусне до върха на пирамидата и плавно се стопи в сивото небитие. Гигантският технозавър бе дошъл да се слее с родната земя.

Двете форми на постживот бяха потънали една в друга със смирението и мъдростта, недостъпни за техните създатели.

Красотата и светът

Пред огромната прозрачна стена на „Гондолата“ стояха две човешки същества.

– Каква безсмислена красота – каза единият.

В очите му играеха отраженията на плуващите златни и синкави сфери.

Другият не реагира и продължи да гледа безмълвния танц, разгърнат в аквамариненото небе на Неогея.

– Аз така и не разбрах от какво е издигнат този огромен тризъбец – обади се пак първият.

– Ти май не си запознат с предисторията, а? Как попадна тук? – попита вторият.

– Енергетик съм, настройвам новия ви реактор. Далеч не на всички изследователски бази, където отивам, ме въвеждат в темите на изследванията си.

– Аха. Този двукилометров тризъбец е структуриран като дърво.

– Искаш да кажеш, че е израсъл самостоятелно тук?

– Доколкото са самостоятелни самосглобяващите се роботи в нашите производствени центрове. Биопрограмиране, драги, спуснато от неизвестна цивилизация. Поне това можахме да разберем. – Откъсна замисления си поглед от сферите и се обърна с усмивка към събеседника си: – Гледай сега, това сигурно не си го виждал.

Гигантският тризъбец безшумно завибрира, от „рогата“ му потекоха надолу полупрозрачни енергийни мантии. В центъра над средния му връх се появи жълта точка и започна видимо да расте. Скоро наедря до златна сферичка, която полетя и се нареди в един от спиралните хороводи, изпълващи небето.

– Защо всеки 7 часа и 39 минути, защо веднъж златна, веднъж металносива, защо не се издигат направо в космоса, а се нареждат в опашката на тези фрактални спирали, това никой не може да каже.

– А после какво им се случва?

– Издигат се над атмосферата и политат в различни посоки из вселената. Така е открил първата Оноре Фонтаняк и решил, че това е кораб на чужда раса. Опитал всички форми на контакт, дори и току-що изобретените семантични проекции във вакуума, но не получил никаква реакция. Решил, че е автоматична сонда, и решил да я проследи… Години след това открихме и Родилния дом, който виждаш пред себе си.

– Защо пък родилен дом?

– Ама ти… да, всъщност за настройка на реактора не ти трябва да знаеш какво захранва. Виж тази „фиданка“ с три клонки, чийто дънер в основата си е над петдесет метра в диаметър, има корени, които стигат до магменото ядро на планетата и смучат енергия, но за нас тя е недостъпна, а и екологичните ограничения не ни позволяват да ползваме какъвто и да било местен ресурс, така че за да може нашата станция да си виси тук и да наблюдава, е нужен твоя реактор…

– Чакай, ти не доразказа какво е видял Фонтаняк, когато проследил сферата.

– Да, ами Оноре последвал златната сфера до една безжизнена планета, макар и с атмосфера, и видял как златното яйце се пуква и от него изтича рой нанобактерии, които пъргаво се заели да моделират живи същества, адекватни на местните условия…

– Значи затова вашите хора непрекъснато говорят за „Сеячите“…

– Това е работното име на цивилизацията, забъркала цялата тази каша. Такъв акт на биологично сътворена еволюция е наблюдаван вече десетки пъти и със сиви, и със златисти сфери. А ние тук баем върху генома на тризъбеца като гадатели на кафе и се мъчим да разберем нещо повече за тази „сеятелна“ раса създания.

Погледите на двамата събеседници отново бяха привлечени от фракталния танц на сферите. Спиралите им се преподреждаха в нова структура на безупречния си хаотичен порядък.

– Виждаш ли, приятелю, никоя красота не е безсмислена. Някога, в началото на Първия хуманен прелом, се е родил девизът „Красотата ще спаси света“. Днес спокойно можем да кажем: „Красотата ще роди света“.

Проектът ЕВРОПОЛИС

Замисълът за „Проекта Европолис“ възникна през 1999 г. Представата, че през следващите години някъде в сърцето на Европа стихийно може да възникне град – спонтанна столица на Европейския съюз, завладя въображението ми и реших да го предложа на събратята си от Дружеството на българските фантасти „Тера Фантазия“ като междуавторски, а по-късно и като международен, паневропейски литературен проект. Съответно аз трябваше да напиша първите произведения, които да зададат параметрите и атмосферата на виртуалното селище, където етносите и традициите на всички европейски народи образуват сплав от срещата с енергията на бъдещето. Засега предлагам на вниманието ви тези три разказа. Една повест е в процес на създаване. Николай Теллалов се включи в проекта с три чудесни разказа, Георги Малинов създаде най-крупното произведение в този колективен свят – повестта „Прототипът“, а Григор Гачев работи над своя визия за него.

Пентаграм

Уилмър Бърди потресен огледа остатъците от закуската си, които неравномерно бяха покрили територията на местопрестъплението. Той! Професионалистът! Беше! Повърнал! Върху! Трупа! На убития! Такова нещо не му се бе случвало от двайсет години насам, откакто бе прекрачил прага на отдел „Убийства“. Беше повторил новобранския си подвиг, без да разбере как вълната отвращение го застига абсолютно неподготвен и го кара да изригне с широко отворена уста, като ужасена риба, която е видяла пред очите си безкрайна пустиня.

Наистина това, което убиецът бе направил с тялото на жертвата, надминаваше всяко предположение. Тялото не само бе обърнато практически наопаки, но и вътрешностите бяха подредени, по някаква своя непротиворечива логика, като че ли широко отворените отвъд болката очи е трябвало да наблюдават до самия край процеса на сортирането. Кръвта също беше пролята не навсякъде, а в някакви като че ли обмислени петна и локви.

– Не се стягай, Бърди, все някога можеше да ти се случи отново, дори аз съм впечатлен – старият съдебен фотограф Курт го потупа по рамото и добави съчувствено: – Наистина съм впечатлен! – Това не бяха празни думи в устата на човек, който е фотографирал и дигитализирал поне няколко хиляди трупа, разчленени и пръснати по най-безумни начини.

Бърди го погледна с благодарност, имаше нужда от утеха. Една от изгодите да работиш със стар изпитан екип – съдебният лекар Плачек също съсредоточено се правеше, че не е забелязал нищо, въпреки че беше напълно невъзможно. Уилмър преглътна, изплакна устата си на мивката в ъгъла и написа върху екрана на органайзера си: „Ритуално убийство – семантичен анализ?“. Надрасканите с разкривения му почерк думи плавно се трансформираха в красив дигитален шрифт, което гарантираше, че машинката го е разбрала правилно, и потънаха във въображаемата „три-де“ дълбочина, което пък значеше, че аналитичните търсачки са се заели с работата си и по неведомите друми на мрежата са плъзнали стотици ботове и ловци на аналогии.

Скоро беше снет пълният триизмерен модел на убийството. Курт започна да прибира уебкамерите си и с кисело мърморене да ги подрежда в металния си куфар. Плачек и сътрудниците му се заеха да събират тялото в отделни прозрачни опаковки, като че ли се готвеха за изложба на бодиарт. Но това никак не ги правеше да изглеждат щастливи творци.

Беше оставил колеоптера си на паркинг-терасата, обслужваща 55-ия етаж, и лесно успя да се отдели от небостъргача. Любим ритуал по оглеждането на местопрестъплението му беше станала трикратната обиколка на сградата преди тръгване. Тук имаше какво да се огледа. Огромната петоъгълна сграда бе известна в града под името „Пентагрониум“ и за нейния създател се говореха ред тъмни слухове, които Бърди се надяваше, че никога няма да проверява. Е, опря и до това. Ексцентричният италиански предприемач Фабрицио Мортаделини, за изненада на своите католически предци, се беше побъркал не на готическа тема, както можеше да се предполага, а бе станал поклонник на новооткритата религия Мохенджо Даро. Разчитането на древните йероглифи от тази протоцивилизация в началото на 21-ви век предизвика както голям бум в археологията, така и не по-малък в мистиката. Разкритията на истинския древен мистичен смисъл на пентаграма, водещ към мохенджийския бог Ро-зог и неговото ритуално Куче М-зог, вляха в тъмните езотерични общества нова енергия и се заговори за „нова ритуалистика“. Това пък съвпадна по време със застрояването на Европолис. Динамичният ултрамодерен град растеше с оптимизма на всяко ново нещо, но по неговото тяло като архаични тумори на телесен рудимент се пръкваха такива странни и екзотични постройки като петоъгълната призма на „Пентагрониум“. Макар по-късно и той уволнен от Мортаделини, третият архитект бе успял да изобрази всички противоречиви изисквания на своя работодател и да накара модерната високотехнологична сграда да изглежда едновременно и старинна, и екстравагантна, мрачна и блестяща, с тонираните си във виолетово фасадни стъкла, редувани с плочи от тъмно оксидиран метал и псевдоантрацитни фризове.

Тук живееха само трайните привърженици на Пентагрониума – членове на тайни мистични култове, писатели на хорър и дарк фентъзи, за които това беше въпрос на имидж, фенове на Лъвкрафт и религията Даро, хора, които просто обожаваха готическия ужас и всичко мрачно-загадъчно, е, и, разбира се, редакцията на най-реномираното списание за дарк хорър „Кръв и кости“.

Бърди знаеше, че редакцията си е избрала символичния 13-и етаж на кулата, а тук на 55-ия живееха предимно успели и начинаещи хорър писатели, каквито имаше и на доста от другите етажи. В някакъв необичаен смисъл те бяха обичайното население на тази уникална сграда. И именно тук, на този етаж, през последните пет дена бяха извършени пет убийства, нещо, което изискваше много и мъчително анализиране, и обещаваше да бъде кално, кърваво и оплетено, като всички онези престъпления, които не са причинени от вечните поводи – секс и пари. Отвъд тези стари познайници се простираха безкрайните пространства на маниите, лудостта и религиозните свръхпричини.

Бърди включи автопилота си на обиколка около сградата и с кратка медитация се опита да изгони от главата си всички тези кисели мисли. Искаше му се да попие с поглед тъмните призматични прозорци, да проследи отраженията на околните сгради и залязващото слънце в огледалните ръбове на небостъргача и когато им се насити, да свие рязко в тъмнеещото небе към другия край на Европолис. Там, където може да си поговори с приятел.

Седмица преди това. Привечер.

І.

… трябва да направя нещо с тези котки… осем котки са лошо число. Само Нели няма да изгоня… О, Ваше жесточество Ро-зог, дайте ми сили да бъда жестока с любимите си котки… Аз, какво, май започнах да си вярвам, впрочем човек трябва поне малко да си вярва, ако иска да вярват поне на това, което пише. Скоро ще излезе трийсет и осмата ми книга, като пусна четиресетата, ще си дам отпуска, и аз имам право на почивка, нали? А и критиката напоследък е ласкава към мен… как го беше казал Пуаре… „Никой не е изграждал по-релефен кошмар след Лъвкрафт…“ Така ли беше, или нещо си досъчинявам? Както и да е, продажбите вървят чудесно… Само дето… е, добре де, мога да си го кажа в прав текст: едва минах четиресетте, а не помня откога в леглото ми не е надниквал мъж, поне не някой като Арпад… Пустият му унгарски циганин, уж се мислеше за Дракула, а като му ударих един зъб по брадясалата гуша, как се разпищя… както и да е… и той е минало, да ходи при оная руса метла Франсин, никога не съм ù завиждала за кльощавия задник. Така, сега да видим, какво ще вкараме тази нощ в петоъгълника… да! Сцената с материализацията на чудовището, разбира се, че нея… така, повиси на дисплея, миличка, цяла нощ, да ти дойде акълът в главата… Боже мой, ако ме види някой как се надлъгвам със стария лаптоп… какво пък толкова – Агата Кристи например е плюскала тонове ябълки във ваната си…

ІІ.

… както го беше казал Кафка, „затворената кухина на самотата“ или нещо подобно, Бога ми, защо не могат тези лекета да четат руски декаданс, ако щеш им дай картина на Кандински, пак ще те питат кой е нарисуван тук… Не, не трябва да се разсейвам с това, преводът трябва за другата седмица. Размърдай се, тъп задник, ако искаш да останеш в Европолис. Хората ми дадоха шанса с тази повест, усещам, че не ги смущава невръстният ми вид и ме харесват. Хайде, по дяволите, винаги съм искал да превеждам разкази на ужаса, нали затова емигрирах в края на краищата! Студентството рано или късно ще свърши, и отново, здравей, здравей, туземен край… Пък и разказът е страхотен, копелето здраво пише, я как го е издиплил: „Яростната вълна на кръвта изми душата му“. Как най-точно ще прозвучи това на френски?…

ІІІ.

… мама ще го хареса. Никой не може да си представи, че моята майчица е най-добрата ми приятелка. Нека си търсят прилика между психологическите ù романи и моите „Сатанински сънища“ – това са си мои разкази и изборът на теми си е мой, мама няма нищо общо с това. Няма да забравя оня дърт паламуд с изблещените очи, който на премиерата на книгата ми изломоти: „Младата госпожица сигурна ли е, че това, с което се занимава, има смисъл?“. Много ми пука дали има смисъл, важното е, че едва навършила двайсет години, издавам дебютна книга в специалната серия на „Кръв и кости“ и ето ме, в самостоятелен апартамент не къде да е, а в легендарния „Пентагрониум“, в самия „епицентър на дарк хорър взрива“, както обича да казва господин главният редактор, как всъщност му беше името… Пък и обичам да им натривам носовете на самодоволните тарикати… Руди… направо ми олекна, като го изографисах в „Хищната пустиня“. Ха, била съм си отреагирвала на униженията, като че ли половината писатели по света не правят същото… Така му се пада на Руди, не съжалявам за нищо и това е! Ето на, толкова се ядосах, че ми се приспа, ще отложа новия разказ за утре, пък каквото ще…

ІV.

… студено ме погледна и изговори – баща ми винаги изговаря докрай думите, не си играе с тях като с парите, – ти, вика, синко, да не мислиш, че правенето на милиони е като съчиняване на страхотии? Как мога да му обясня, че единствено, докато съчинявам тези „страхотии“, се чувствам жив, че по този начин виждам скритата жестокост на света? И в култа на Ро-зог ми харесва искрената голота, с която е разсъблечено убийството – може би най-човешкото действие, ако не се смята сексът, разбира се…

V.

Та-тарата-таратата-таратата-татарата, чушки-мушки, бели гушки, да ги пипнеш бели гушки, като чушки или душки, писвай, миксвай, назлъндисвай… хобот, защо пък хобот… май… ааа, да не забравя лекарствата си преди лягане… че утре пак ще имаме ритуал по призоваване на М-зог…

3 часът през същата нощ:

Петима от спящите на 55-ия етаж едновременно сънуваха убийство. Ще кажете, какво толкова, нали са писатели на хорър – това им е работата, но въпреки това такова съвпадение става рядко дори и тук – като парад на планетите.

Никой от живите в този момент не знаеше, а и не можеше да знае, че под подовото покритие на апартаментите на етажа, върху бетонната плоча, с човешка кръв е нарисувано петоъгълно заклинание. Огромният йероглиф на езика даро беше нанесен върху още мокрия бетон на плочата, после бяха положени инсталациите на подовото отопление и красивите пластолитови плочи на настилката.

Йероглифът имаше пет върха, над всеки от които се разполагаше по една спалня от петте ъглови апартамента. Всеки от тези върхове имаше и по една тънка нишка, която го свързваше с центъра на петоъгълника, където според официалните чертежи, оставени в градския архив от Мортаделини, трябваше да има централен ствол на небостъргача. Но на нито един чертеж не беше указано, че в този ствол е предвидена малка камера, запечатана още при основното строителство. В напълно затворения обем имаше само две неща – малка петоъгълна дървена масичка, покрита с ритуални знаци от езика даро, а върху нея стоеше укритият от археолозите уникален артефакт на религията даро – кристалът Възел.

Целият 55-и етаж на небостъргача „Пентагрониум“ беше превърнат в ритуален камък за призоваване на древното божество Ро-зог, представляваше магически капан, който бе готов да щракне, ако се изпълни едно-единствено условие. Удивително е, че условието не се бе изпълнило досега. Едва тази нощ това се случи!

Маститата авторка на 38 романа за убийцата на зомбита Бети Блъди, която имаше навика преди лягане да остави на дисплея на компютъра си недовършена сцена от поредната книга, сега я сънуваше. Чудовището, което се готвеше да я разкъса, не беше от нейния роман и никак не приличаше на сънувано…

Руският студент, който страстно се надяваше никога повече да не види родината си, продължаваше насън да превежда френския разказ, който очакваха от него в списание „Кръв и кости“. В разтегленото пространство на съня убиецът все не можеше да пререже сънната артерия на героя и струята кръв…

Младият автор, който вече бе публикувал два разказа в любимото списание и подготвяше за печат други три, в тази нощ изведнъж ясно видя кого ще убива, сам, със собствените си ръце. Друг път жертвата му беше в мъгла, говореше непонятни фрази и всичко ставаше лесно като в гейм-симулация. Но сега той ясно позна баща си и това го изпълни с неизразима наслада…

Дебютантката преживяваше вечерта след триумфа на първата си книга в сладостни сънища. Превъзходното ù настроение се помрачи само веднъж, когато тълпата симпатични извънземни същества изведнъж промени поведението си, започнаха да ù мятат злобни погледи, предните им зъби се оголиха и тя изведнъж забеляза, че държи в ръцете си автомат, за който знаеше със сигурност, че е със сребърни куршуми. Натисна спусъка. Съществата с ярост гълтаха куршумите и се пръскаха във въздуха на отровно зелени парчета…

След като си бе взел увеличена доза от лекарствата, Франсоа знаеше, че на другия ден „тата-рата-рата-та“ няма да вилнее така безмилостно из главата му и докато управлява автоматите за чистене на любимия му 55-и етаж, ще може все така да си чете любимото списание „Кръв и кости“. Измъченият му от циклофреничните пристъпи мозък си почиваше, като превърташе познати сцени на убийства от любимите му

Всяко от петте спящи тела в петте ъглови спални се обви със слабо бледокафяво сияние.

То изтече надолу и попи през подовата настилка до невидимите линии по бетонирания йероглиф.

Стече се по петте радиални нишки към централната ритуална камера.

Изкачи се по краката на дървената масичка, като накара всеки от резбованите знаци да припламне, сякаш някой го прочиташе.

Преля в кристалния Възел и го накара да свети.

Ако в този миг бе възможен наблюдател, той би видял как подът на камерата се превръща в безкрайна шахта, в дъното на която има Някой. Този несъществуващ и невъзможен зрител би решил, че е видял самото Предисторическо време, което го е погледнало с жестокото си, равнодушно око.

Но той щеше да се излъже.

Там беше Ро-зог.

Боговете, пък дори и когато никой не вярва в тях от хилядолетия, никога не идват направо, когато са повикани.

Те изпращат верните си кучета, за да подготвят света за Пришествието им!

Филип сияеше. Има една такава порода хора, мислеше си Уилмър, винаги вдъхновени от някаква идея. През миналия век съчинителите са преписвали от тях образа на безумния изобретател. Косата – разрошена, очите – блеснали, думите – препускащи една през друга. След края на хилядолетието, когато масовият човек окончателно разбра, че научните изобретения няма да направят живота му райски, а най-много да го усложнят до непоносимост, изобретателите постепенно от мили чудаци се превърнаха в маниакални садисти, после омръзнаха на всички и престанаха да пълнят страниците на романите. А реалният живот си ги взе обратно. Тук и там непрекъснато се пръкваха хора като Филип, палеха се от поредната представа как светът може да стане по-прилично място за живеене, трошаха си главите и… винаги оставяха нещо след себе си.

Бърди го бе открил при Следствието на Стоунските хакери. Беше виртуален очевидец и онези копелета непременно щяха да му „разглобят хардуера“. Като водещ следовател, Бърди трябваше да преживее три дни затворен с него в малка стаичка, имаща изход само към виртуала. Преживяха ги. Излязоха оттам приятели.

Сега Филип тикаше мръсния си пръст по изображението на стената и гъгниво обясняваше:

– И си представи к'ва красота, летиш над спиралния град и всяка сграда е в различен национален архитектурен стил, спиралата, нали разбираш, я прави реката, а от центъра излизат радиални улици, мамка му, спускаш се към някоя от сградите и всяка врата, всяко прозорче представлява вход към света на тоя етнос – народни игри, нали разбираш, триизмерни възстановки по филмите им, живописни мултимедии, навсякъде пълна обратна връзка, по четирите сетива…

Екранът на Филип наистина си заслужаваше да се види. Медийното платно бе заковано с три криви пирона (откъде, по дяволите, ги е намерил?). Не беше ясно как въобще успява да работи, но платното сочно рисуваше триизмерен полет над огромна речна спирала, просечена от седем изумрудени радиуса, и по бреговете на тази вълниста линия бяха накацали като скъпоценни камъни малки, изящни и изумително различни къщи, всяка от които сякаш звънтеше с индивидуалността си. Симулационната чистота на образа, разбира се, както винаги подвеждаше с брилянтността си, но в този проект имаше нещо, от което ти се иска да замижиш с плътно затворени очи и да се окажеш там.

– Чисто мрежова интифа, братко, наистина, инициатори бяха от „федерацията на малките езици“, нали ги помниш, уебзидарите, дето се бореха за въвеждане на Тоталния превод в мрежата и след като това стана, за известно време като че ли изчезнаха, та един ден…

Бърди се чувстваше неизразимо добре. Знаеше, че го притискат срокове, че всъщност в този момент трябва вече да е съвсем другаде, че в края на краищата никой от шефовете му няма да одобри обсъждането на такъв заплетен случай с външно лице. Но за него Филип не беше външно лице, а много даже вътрешно. Част от собственото му съмнение, че това, на което е посветил живота си, има някакъв човешки смисъл. Филип бе от хората, заради които си заслужаваше да бърка в боклука на кипящия град. Изглежда погледът му бе престанал да излъчва внимание, защото вдъхновеният тип пред него заекна и сякаш се събуди:

– Ама ти май… не си дошъл само за да ме изслушаш… а? – криво се усмихна и подсмръкна. – Казвай кого си заклал тоя път.

– И аз си имам една архитектура в главата – печално отвърна Бърди. – Петоъгълна. Само една сграда е, не е като твоя град, ама ми стига, защото вътре има вече пет трупа… – ръката му привично извади плочката на личния органайзер и го насочи към криво висящото медийно платно. Образът затрептя и се смени с мрачната призма на „Пентагрониум“…

Сънят беше гаден, но не това я събуди. Смяташе, че не е сама в стаята. Човешките сетива имат някаква отвъдпрагова способност да разбират тия работи, колкото и дълбок да е сънят. Тя седна в леглото си, с разумната убеденост, че сега ще се измъкне от лапите на нощния кошмар и ще се успокои. Ето, ще огледа празната стая и ще… но защо стената се надува така отвратително? Стените не правят така! Гладката пластолитова стена на спалнята заприлича на нещо средно между корем на бременна кобила и морав оток. После от нея се отдели еластична сфера и преди младото момиче в леглото да успее да издиша плътно смачкания зад зъбите въздух, се превърна в нещо живо и реално. Не беше сън. Напомни ù на някаква древна графика, но ужасът от реалната близост на създанието засенчи всичко. Явно не бе успяла да издаде нито звук, защото жвакащото отлепяне на изрода от стената изпълни спалнята с реализъм. А създанието не бързаше. То пристъпи на два крайника, но приличаше на изправено на задни крака огромно куче. Дългата му конска глава обаче бе изпълнена с различни по дължина и закривеност зъби. Бавно протегна към нея предния си крайник, който завършваше с четири тъмно проблясващи нокътя, чиято десетсантиметрова дължина и острота не будеха никакви колебания.

Създанието беше Убийството, а тя беше Жертвата.

Младата жена в леглото не можеше да престане да бъде писателка дори и в този момент. „Убийствена яснота!“ Помисли си, че за пръв път разбира смисъла на тези думи. В същата секунда си даде сметка, че става дума за нейната смърт в ръцете на това, и ужасът окончателно я превзе. От гърлото ù най-сетне потече онази безкрайна първа буква на азбуката, която премина в хъркане едва когато съществото с мигновено движение на бръснещите си нокти разсече лявата ù гръд, дълбоко, до ребрата.

Студенина, преди болката, разумът разбира, макар и да не иска да повярва, но вече знае! За части от секундата през него пробягват картини на най-плашещите представи „дано не… о, боже, само не…“ и почти в същия миг сетивата донасят, че точно това се случва с тялото ù. В онзи безкраен миг, преди да се раздели с него, тя Разбира какво иска То, но знае, че не може да го каже на никого вече…

М-зог завърши ритуала и старателно избърса ноктите си в един по чудо останал бял къс от чаршафа. Обичаше да оставя следи, те бяха част от Йероглифа Убийство. Господарят Ро-зог можеше да бъде доволен – след още четири такива части всичко щеше да бъде готово за Посрещането. Той тръгна към стената и влезе в нея. Реална за него бе само тънката диря от засъхнала кръв, положена по бетонната плоча на 55-ия етаж, която го водеше към запечатаната стая…

Бърди се почувства адски глупаво. Едно е да изкара цяла нощ в безумни брътвежи с Филип, да спори с него до прегракване и в края на краищата да се остави да бъде убеден, че системният анализ на престъпленията и на самата сграда водят към хипотезата за „скрития убиец“. И какво само направи, копелето му смахнато. Хакна базата данни с конструктивните чертежи на сградата (тях ги пазеха особено старателно от апартаментските крадци), после се включи в потока от текущите кинематични напрежения на кулата (оказа се, че всички високи сгради имат такова наблюдение срещу бури и земетресения) и му доказа, че някъде вътре в централния ствол на небостъргача има премълчана в чертежите кухина. По-точно стая. Как влиза и излиза престъпникът ли? Ами вие, криминалистите, толкова обичате загадката на заключената стая… И толкоз. Това е то Филип – можеш да се съгласяваш или да не се съгласяваш се него, но не можеш да го премълчиш…

И ето го сега него! Професионалистът! В четири през нощта! Въоръжен! Незаконно прониква в сградата на местопрестъплението! Това, ако не е лудост… А какво би могъл да каже на шефа си или на някой колега? Да се опитва да го вербува за безумната хипотеза? Ха! Усещането за нелепост се засили, когато мигащата върху екранчето му точка го доведе пред гладката пластмасова коридорна стена. Сега трябваше да разруши тази приятна и гладка повърхност само в името на една представа, и то без да е готов да обясни поведението си по нито едни приемлив за нормалните хора начин?! Огледа се в двете посоки. Както си беше мъртвило, такова и си оставаше – никой от жителите на хорър свърталището не напускаше уютния свят на своите нощни кошмари, за да види как един следствен инспектор от отдел „Убийства“ ще размени кариерата си срещу призраци.

Дълбоко въздъхна и извади от чантата си малкия, но мощен плазмен резач.

М-зог вдигна глава от кристала. Някой се опитваше да влезе в обиталището му. Това беше добре. Йероглифът бе сглобен и нямаше нужда да се бави за Ритуала. Щеше да убие дошлия бързо – като храна. Имаше нужда от допълнителна храна.

Зачака.

Втурна се, без да губи ценните секунди, когато противникът е зашеметен. Не беше забравил да включи фотоумножителите и оскъдните отблясъци на коридорното осветление бяха достатъчни да види смътна белезникава фигура, която се хвърли към него. Посрещна я с крачна ножица – удар, който отхвърляше противника на метри назад и практически го изключваше. Нищо подобно! Петите му усетиха насреща си нещо, което отгоре е меко, но само няколко сантиметра по-нататък се превръща в непоклатима твърдост. Това не беше човешко същество, но нямаше време за изненада или размисъл. Серията следващи удари имаха по-скоро разузнавателна цел. Противникът само далечно напомняше изправен хуманоид, а всъщност… ааа, Боже мой, каква болка, отникъде гръмотевично се стовари откритието, че стъпалото на единия му крак липсва, не, не е възможно, там има… възможно беше! За да не падне, трябваше да стъпи на костта и да понесе безумния огнен крясък на ужасеното си тяло. Облегнат на стената, която не усети, защото болката бе направила това невъзможно, Уилмър с кристална яснота разбра, че след миг ще бъде убит. Тъпо и безсмислено от Нещо, което дори не беше идентифицирал. Но съществото не бързаше. То приближи крайниците си към раменете му и нови две огнени колесници хукнаха към мозъка на победения полицай. Безсмъртният изрод го бе приковал към стената с металните копия, заместващи крайниците му. Бавно приближи длъгнестата си мутра към лицето му и светлината на малката индикаторна лампичка се оказа достатъчна да види в дигиталните очила на фотоумножителя си безумната архаична грозота на съществото. Зъбите изглеждаха като нещо, което не е за хранене, а за да предизвиква ужас. От зейналото гърло не излизаше тежък зверски дъх, а миришеше на старо, мухлясало мазе. И това не беше дъх, защото създанието не дишаше. То чакаше нещо. Уилмър се опита да не мисли как тези зъби ще се впият в лицето му, ще разкъсат лицевите му мускули… Съществото още повече се наклони към него, но това не бе нападение, а нещо като жест на нетърпение. В мозъка на Бърди започна някакво отваряне, раздипляне, изригване, отсреща някой искаше… нещо…

Разбирането на всичко дойде като мълния и даже за миг изтласка болката някъде назад.

Тая кошмарна рожба на пиянски сън се хранеше с образите на ужаса, които сама предизвикваше. Телепатичният език облизваше паникьосаното въображение на жертвата и гълташе, задавяше се и пак гълташе. Спомни си странния вид на всички жертви. То ги беше рязало и късало не защото това му е нужно, То жадуваше образите, които пораждат умовете на умиращите. И сега, в желанието си да извлече колкото се може повече от гаснещия ум на детектива, То бе отворило широко телепатичното си гърло, без да крие нищо от себе си.

Последното, което Уилмър Бърди успя да види, бе изненаданият съсредоточен поглед, който чудовището впери в малката уебкамера, скрита в косата на полицая. „Филипе…“ Мрак.

М-зог старателно облиза и погълна последните мисли на човека, умиращ, нанизан върху остриетата му, без да откъсва поглед от миниатюрното оченце, скрито сред косите. В древния му мозък, разбира се, нямаше знание за уебкамера или информационна мрежа, но всичко извън материята беше видимо за него. Особено причините и следствията. Това оченце не принадлежеше на умиращия, то водеше към някакво далечно място и един друг човек. Той го проследи с вътрешното си зрение и запомни пътя. После впери поглед в спомена си за стената, каквато бе преди да я пробие пришълецът. Материята неохотно прие старите си молекулярни връзки и се изпъна, гладка и непокътната като по-рано. Кристалът Възел беше защитен и М-зог скоро щеше да се върне, за да довърши Ритуала. А сега трябваше да привърши с онзи Другия.

Филип продължаваше да гледа екрана със застинал поглед. Мрак. Беше видял всичко онова, което само преди три часа бе планирано като едно увлекателно приключение. Улавяше се как шокираният му мозък се опитва да убеди чувствата, че това е само някаква игра. Но тъкмо чувствата му не приемаха нескопосаната, груба и хаотична гледка като игра – в нея липсваше нагласената красота на „три-де“ екшъна. Въпреки фантастичността гледката стоеше битова, като скучната реалност. И неговият добър приятел Бърди беше убит наистина. И чудовището го бе погледнало, а в очите му беше прочел убийствено обещание. Нищо, че едно измислено чудовище не може да разбира от уебвръзки, да открива отдалечени сървъри и други подобни. Филип със сигурност знаеше, че изродът има начин да го намери.

Когато стената започна да се издува като корем на бременна жаба и от нея да възниква съществото, го обзе безкрайно спокойствие. Дълбоко в себе си беше убеден, че е страхлив и слаб човек. Знаеше, че такива като него винаги предават приятелите си в труден момент, изоставят любимите жени, избягват от изпитанията. Това, че още не се бе прочул с такива подвизи, си обясняваше само с факта, че съдбата просто не му е поднесла нужните ситуации.

Единственото, което го спасяваше от позора, беше неговата влюбеност в идеите. Хвърляше се в тях с главата надолу и се оставяше да го завладеят напълно. И те го напълваха с енергия да работи ден и нощ, да увлича хората около себе си, да открива финансиране по най-изненадващи начини. От време на време се сещаше за своя вътрешен позор и даже се отдаваше на мазохистично очакване, но всичко траеше до следващия пристъп на идеята. И сега, когато работеше над най-вдъхновяващата дигитална скулптура в своя живот на виртуален дизайнер, се стовари всичко това! Загуби най-добрия си приятел и не можа да направи нищо, за да го спаси. А неговият убиец вече стоеше пред очите му и с някаква тържествена демонстративност превръщаше ръцете си в дълги блестящи остриета.

Филип изведнъж осъзна, че това, което го изпълва, не е просто липса на страх. То беше безкрайно презрение към заплашителната твар. Да, тя можеше да го накълца без затруднение. Да го убие по десетки виртуозни начини. Но той интуитивно усещаше, че създанието е рожба на древни времена, когато тялото е било главният и единствен храм на човека, когато куцият човек се е смятал за глупав, а грозният – за кретен. Като човек на виртуалното, Филип знаеше, че това отдавна не е единствената алтернатива за мислещото същество. Той още не знаеше как, но усещаше, че именно на тази основа може да се противопостави на врага.

Съществото тръгна към него и Филип отстъпи заднишком, докато опря с плещи стената. Инстинктивно бе отвел изрода по-далеч от компютрите си, като квачка от пилетата. С неуловимо бързо движение чудовището го прикова към мазилката, толкова бързо, че дизайнерът успя да усети само тежката хладина на остриетата, пронизали меката тъкан под мишниците му. Но шокът от всичко ставащо и безумното му желание да се противопостави въпреки елементарната логика, му подейства като анестезик. Обзе го още по-силно презрение към могъщото страшилище. Когато конската глава с разкривени зъби се доближи до лицето му, той вече Знаеше. Дали му бе помогнал Бърди от небитието, или сам бе извървял пътя на озарението, но той знаеше какво иска и какво очаква М-зог.

М-зог се беше отворил телепатично към него, когато Филип с едно мигновено движение на въображението си концентрира гигантската „три-де“ симулация на спиралния виртуален град, над който работеха в този момент. Свръхсложната представа за хилядите сгради линкове, където можеха да се срещат хилядите човешки цивилизации на етносите от планетата Земя. Място, където те не са в състояние да се противопоставят една на друга, а само да се откриват помежду си, да се правят взаимно по-богати и по-мъдри, да играят на националните си игри една с друга, да откриват красотата на музиката си, езиците си, природите си, начините си за любов и всички онези малки неща, които всеки народ прави по различен начин, но винаги по една и съща причина.

Озъбеният конски череп се сгърчи в почти човешка гримаса. Все едно, че вместо очакваната апетитна хапка, бе получил огромен чук в зъбите. Вместо очакваната представа за убийство този луд индивид го беше зашлевил с нещо, което бе огромно, тежко и убийствено блестящо, то идваше от по-горните етажи на небитието, където можеше да ходи само Господарят Ро-зог. Това друг Господар ли беше? Господарите можеха да пораждат такива като него, Господарят Ро-зог бе Убийство, а какво може да е по-абсолютно от Убийството? Самата Смърт? Не, това спиралното не беше Смърт, не бе и познатият Живот. Това беше нещо трето, с което М-зог не можеше да се бори. То се навинтваше спирално в него, проникваше все по-дълбоко и по-дълбоко, разпиляваше възлите, с които го бе сглобил Господарят Ро-зог, и това разпадане нямаше край… нямаше край… нямаше край… нямаше край… край… край.

- - -

Филип намести нескопосаната превръзка на дясната си ръка и отново извърна очи към локвата белезникава ектоплазма, която беше останала от М-зог.

– Ти, гаден боклук, пропусна нещо, с което можеше истински да ме ужасиш – измърмори уморено той. – Трябваше да ме заплашиш с лудост…

Сън в лятна нощ

Каква прекрасна нощ! Облаците се бяха отдръпнали от вечно задръстеното небе над Европолис и милиардите звезди безочливо се зъбеха към лицето на Сит, когато погледна нагоре. Той обаче нямаше намерение да им се любува, нощта беше отредена за Убийство.

„Интересно, дали вече съм поканил жената на Аранжора?“ – мярна се някъде в периферията на мислите му… Нямаше никакво значение… сега трябваше да се съсредоточи върху Убийството! Все пак за пръв път… как ли не, за пръв! Убивал го беше и на Вечните ловни полета, тогава копеленцето беше в какво?! В Метатанк с осемнайсет различни бластерни приставки и нищо не го спаси, изпържих му задника като някакъв Файерман. Ами в подводната битка? Като му пуснах облака от концентрирана киселина, копелето се сбръчка като стар ботуш и скоро през скелета му можеха да се четат стари вестници… не че днес някой знае какво е това стар вестник.

Стой, Сити, нали се разбрахме, че няма да бъркаш „Синтема Виртуалите“ със скучната реалност? Нека подредим поред фактите, после въображението… въпреки че именно въображението е нашият хляб… и всички онези неща, които вървят с хляба… нали? Да, да, но фактите! Кога всъщност започна това?

Когато разбра, че претенденти за първо място в Абсолютни гейм аранжименти за годината са трима: той – Сит, Джипси и Флеш, направо подивя. Имаше реална опасност да загуби шампионския си меч – нещо, на което държеше повече от живота си. Тъпите ламери, които живееха извън виртуалитето, не можеха да проумеят – „Ти какво, за нещо, което е просто дигитално описание в програмна среда, ли си готов да умреш?“ – „Вашите мозъчета, копелета, са биологични описания в социална среда, да ви го начукам…“ Този меч е уникален и според правилата на Тоталния геймплей, който вече е по-значим от законите на електронното кметство на Европолис, такъв меч не може да има втори и ако бъде разрушен, няма да се появи повече. И вече втора година той, Сит, е абсолютният шампион и не смята да отстъпва меча си на никого!

Кучетата и паяците, които изстреля в мрежата, веднага обрисуваха картинката – узна кой се крие зад аватарите на Джипси и Флеш. Последният отпадна веднага – беше надушил грижливо пазената му тайна – Флеш е дърт педофил и показаното на нужното място и в нужния момент херувимско дупенце щеше да го разсее за тези няколко секунди, които му трябват да ликвидира аватара му. Дори си бе написал програмка, във виртуала оформена като бумеранг, която да стартира в сублимния миг. Но с Джипси нещата стояха много по-зле. Гаднярчето беше кораво – младо, почти на годините на Сит, с пълна фиксация върху гейма, прочут с убийствена концентрация, никакви хобита, почти не излизаше от бърлогата си, оборудвана с най-нова охранителна техника, въобще – захлопната мида. Шестото, а и следващите чувства на Сит му говореха, че това е истинският Изместник, такъв, от какъвто се страхуваше отдавна, макар да не би си признал пред никого. Беше го побеждавал няколко пъти, но в доста по-ранните версии на гейма. Убивал го бе с лекота и наслада, е, разбира се, във виртуалитето. Даваше си сметка, че реалното убийство няма да е така лесно за понасяне, но след толкова виртуална кръв, която бе пролял, и то по най-садистични начини… Беше убеден, че е узрял за „истински екшън“.

Естествено веднага си хакна всички данни по методите за криминално разследване на убийства. Стъписа се. Ченгетата бяха толкова напреднали, че какъвто и сценарий да направеше, в изпреварващия модел винаги накрая го хващаха. Опита с въвеждане на всички най-нови параметри, които можеше да си представи, и все тая! Накрая се озлоби до такава степен, че започна да въвежда абсолютно фантастични способности на убиеца, левитация например – и пак го хващаха!… Взе да си дава сметка, че тези му планове просто миришат на самоубийство, и спря.

Тогава се появи Третия крак. За тоя луд хакер из мрежата се носеха такива небивалици, че Сит го смяташе за маскиран ИИ.

Първо се мярна като някакво анимирано банерче с гърчави въпросчета: „Имате непримирим враг? Не смеете да се отървете от него? Трябва ви желязно алиби?“… и така, все по-натрапчиво, като конска муха. Отначало просто не го видя, рекламите от всякакъв род са не повече от бял шум за истинския геймър. После си даде сметка, че именно това му е нужно – не да укрива следите си като убиец, а да ги афишира, защото си е създал желязно алиби.

И набра кода, изобразен на банерчето. Начинът, по който се появи Третия крак, беше такъв, че Сит не можеше да има никакви съмнения кой виртуален субект е насреща му. Не му се спомняше за преговорите – толкова оплетени и мъчителни бяха, но накрая му стана ясно – предлагаха му нов вид временно клониране, по-точно да му направят пълен биодвойник, който след като си изпълни задачата, се реинтегрира обратно в оригинала, като спомените и на двете разклонения на аз-а се сливаха в едно. Не успя да разбере как точно го правят, но и много-много не се опитваше. Важното бе, че тая телесна шизофрения му даваше възможността да си създаде абсолютно алиби. И то по много прост начин. Нощта преди финалния гейм щеше да има голям банкет при Аранжора, където щяха да бъдат всички значими фигури на Тоталния европолски геймплей. И той, като настоящ шампион, щеше да танцува със съпругата на Аранжора пред очите на всички, докато другото му аз убива копеленцето Джипси. Каквито и доказателства да представеха следствените органи, включително и видеокадри как извършва убийството, всичко щеше да бъде прието като постановка на конкурентите да го натопят – не можеха да игнорират показанията на най-важните хора в управата на Европолис, нали? Трябваше само да реши кой от Двамата да Го направи и естествено облагодетелстван беше оригиналът – за копието оставаха банкетът и мазните приказки с височайшата съпруга!

И сега, докато Сит се промъкваше през защитите на Джипси, отпечатваше загадъчната си усмивка върху записите на охранителните му камери (а за ченгетата това щеше да е най-сигурното доказателство, че имат работа с убиец, маскиран като Сит), в този сублимен момент неговият двойник навярно извършваше онези смешни движения, така популярни в приличното общество, и изразяваше възторзи към двойната гуша на достолепната дама, както го бяха обмислили предварително. После трябваше да излезе на огромната мраморна веранда пред банкетната зала и да изчака истинския Сит. В момента, в който се окажеха на половин метър един от друг, щеше да се задейства механизмът на реинтеграцията и те отново щяха да се превърнат в един-единствен Сит – безспорният шампион и на новия Тотален геймплей на Европолис!

Когато Сит нахлу в стаята, копеленцето Джипси просто спеше. Тъпакът бе намалил до крайност звуковите сигнализации на сигналната система и просто нищичко не беше чул! Сит бе разочарован, той очакваше борба, съпротива, а от леглото го гледаха две уплашени очи на хлапе, което дори не си е и помисляло да става мъж. И най-смешното – Джипси наистина беше от цигански произход, но сега силно мургавото му лице бе побеляло. Гледаше го едновременно и с недоверие, и с разбиране, но като че ли се готвеше нещо да възрази.

Сит не го изчака. Стреля. Пръстът му привично натисна спусъка, макар той за пръв път да беше на истинско оръжие, но автоматизмът на милионите изстрели, извършени във виртуалитето, си каза своето. Не се случи нищо ефектно – нито плющящ звук, нито кървавочервен гейзер, просто на челото на Джипси се появи неравномерна дупка и лицето му доби изражение на обиден тийнейджър, на когото са откраднали скейта. За кратко. Миг след това там нямаше никакви изражения.

Сит се обърна и излезе от стаята, като внимателно затвори вратата. Слезе по пожарното стълбище и напусна сградата. Всички тези движения беше намислил предварително и сега ги извършваше. Не пропусна нито едно. Прекоси тъмния парк и вече си представяше късия път към балната зала, където ще се слее със своя биодвойник. Без да знае защо, вдигна глава и видя звездите. Веднага в абсолютно празното пространство на ума му се появи фразата „Каква прекрасна нощ за Убиване!“.

Кой? Защо?

Двата въпроса като оловни капки паднаха върху повърхността на неподвижната му душа и я взривиха. За наносекунда разбра всичко. Онова, което бе възприел като Третия крак, всъщност е било Психохакер. Той чрез хипнопрограма е кракнал рационалната му съпротива и е инсталирал в съзнанието му въображаемата технология на биодвойника. Сега отлично разбираше, че тя е невъзможна и няма да бъде възможна. Оттам нататък всичките му действия на убиец с желязно алиби са били всъщност самоубийство. И това го е направил Флеш. С едно движение той е отстранил и двамата си по-силни конкуренти.

„Никой не танцува с жената на Аранжора“, опита се да каже Сит, но чу вълчи вой. Звукът идваше от гърлото му. Осъзна, че е паднал на четири крака.

И не защото беше някаква драматична поза от негова страна, просто от това положение се виеше най-добре.

Кихот Д`Арк

Посвещавам този разказ на моя приятел Вал Тодоров

за споделената ни любов към киното.

„О, боже, сякаш историята е повърнала

след дългото препиване на гладно.“

„Хипи“, Л. Левчев

Срещнаха се в бар „Стоп кадър“, който се намираше почти в средата между колосалните здания на кинокорпорациите „Биоскоп“[2] и „Синемà виртуалитè“[3]. Това място бе считано за „демаркационната зона“ между непримиримите конкуренти и там можеха да се срещнат както прима-статисти от „Биоскоп“, така и виртуализатори от „Синемà“. Публиката тук идваше със скромното намерение да поотпусне нерви след тежките трудодни в кинозанаята на чашка „молоко“[4], в което, разбира се, нямаше очакваните наркотици, а леки еуфоранти, които те карат да гледаш на света оптимистично и с лек примес на ирония.

Навярно повечето двойки, насядали край масичките, се бяха събрали тук и по свои мъжко-женски причини, но това едва ли можеше да се каже за новодошлите. Той прилягаше на всичките си петдесет години, висок и кокалест, с леко оплешивяващ изглед на наследствен неудачник, но в очите му тлееше нещо нетипично за тая порода – топлота и загриженост към другите, каквато могат да си позволят само силните хора. Тя бе на не повече от двадесет, средна на ръст и набита, с прави черти на лицето, които излъчваха неженска твърдост и енергия. Запознаха се във форума на „Биоскоп“, където прима-статистите обменяха опит и споделяха проблеми, свързани с адаптацията след Ролите. Форумът бе закрит за външна публика – достъп получаваха само тези, които са одобрени за изпълнение на роли в „Биоскоп“ – тоест са били харесани като физически подходящи за образите, сключили договор за временно отдаване на тялото си за Роля. Това на практика означаваше да легнат в апаратурите за психоскулптура и върху предишната им личност да бъде записана „ролевата програма“ – ново „аз“, съчинено от писатели, сценаристи и психолози – сложна система от лъжливи спомени, навързани в такава цялост, която би могла да издържи няколкото месеца живот на героя, докато траят снимките със скрити камери. После опитни монтажисти да направят колаж от заснетата в реално време житейска съдба и това да се превърне в концентрирано кинодействие, годно да обикаля киносалоните и ТВ екраните по света. Накрая да легнат отново в апаратурите и да получат обратно стария си живот, подобрен с немалък хонорар.

– Ти ли си, Жана?

– Здравей, Дон.

Наместиха се край малката запазена масичка и почти синхронно изживяха неудобството от първата среща на живо след толкова разговори във форума.

– Значи ти…

– Значи ти…

Този път едновременният им смях беше спонтанна реакция, а не резултат от смущение, така че отчуждението между непознати скоро се превърна в приятелски разговор.

„… целия дирекционен съвет на „Синема виртуалитè“ – гръмна в залата нерегулиран звук и веднага се нормализира до нивото на човешките разговори. Някой беше включил медийната стена, фиксирана винаги върху канала „Киновини“. Предаваха за тържествената премиера на блокбастъра „Тристан и Жулиета“.

Двамата почти не му обърнаха внимание, едва ли можеха да им съобщят нещо, което вече не знаят за новия филм – че ролята на Тристан я играе виртуалният двойник на Елвис Пресли, а Жулиета – дигиталната реставрация на Шърли Маклейн, че виртуализаторите, които управляват триизмерните герои, са най-добрите сред най-добрите….

– При мен всичко започна няколко дни след като излязох от Ролята – заговори Доналд, – една нощ се събудих с мисълта, че трябва да накарам Санчо на сутринта да подкове по-добре Росинант, защото забелязвам, че накуцва напоследък. Вечерта за пръв път бях гледал филма „Дон Кихот“, в който изпълнявам главната роля, и отдадох това на шока да видя как човек с моята външност изживява неща, които са почти неразбираеми за мен. Но това не беше външно, идваше отдълбоко, като личен укор на съвестта, аз наистина се тревожех за моя Росинант, усещах го като член на семейството си. И това – аз, който не съм виждал жив кон през живота си, камо ли да яздя.

Жана слушаше съсредоточено, сякаш от това, което казваше събеседникът ù, зависеше съдбата на човечеството.

– После започнаха още по-странните неща. Живея в един от крайните комплекси на Европолис и често ми се случва сутрин, като тръгвам на работа, да намирам във входа някой пребит наркоман, я защото не си е платил дозата, я защото нощни банди са се развличали с него. Обикновено го прекрачвам и звънвам в полицията да се погрижат за него. Но тази сутрин, щом видях поредния нещастник, проснат в локва от собствените си отпадъци, без секунда забавяне се наведох и започнах да го почиствам, изправям и обгрижвам. Нямах никакви съображения, намерения или идеи за този младеж – просто човешко същество се нуждаеше от помощ, и аз я давах, така естествено, както дишам. От този момент нататък се улавях, че все по-често реагирам, преди да съм помислил, и то все за неща, които имат отношение към справедливостта, помощ към слабите, борба с властниците. Спомените от целия ми живот се размесиха с житейската история на литературния персонаж Дон Кихот от Ламанча, така, както са го конструирали сценаристите и психолозите на „Биоскоп“. Доколкото съм чел, писателят Сервантес го е създавал като пародия на рицарските романи по онова време, но историята е останала в паметта на човечеството като пример за всеотдайно и беззащитно служение на морални принципи, които обществото вече счита за отживели. Не знам докъде ще я докарам с този душевен хибрид в главата, ама май досегашният ми живот отиде по дяволите. Пак добре, че хонорарът ми позволи да напусна работата си… Ами ти, Жана, как понася твоят живот събудените ролеви спомени?

– Истинското ми име е Жанет, във форума взех ника Жана… сещаш се защо…

– Моето пък е Дончо, от източните квартали на Европолис съм – с необяснима печал се засмя мъжът.

– Донтшоу, нещо като „не показвай“ ли? – игриво прокоментира момичето.

– Все така го разбират, макар че у нас си е най-обикновено име, та се принудих да приема Дон.

– И аз не можех да си представя, че моето обикновено име Жанет ще се прелее в легендарната Жана Д`Арк, ама се случи. Минах кастинг за физическо подобие и ме одобриха. Да си призная, явих се само заради парите, винаги съм смятала, че нямам грам артистичност, дори и този процент, който се полага на всяка жена. За моя голяма изненада избраха мен сред стотици кандидати. Тогава си мислех, че всичко е въпрос на анатомия, докато не започнаха сънищата. Интересното е, че аз даже още не съм гледала филма с мен и не мога да си го обяснявам с влияние от там. Прочетох това-онова за историческата Жана, но нищо не знам за интерпретацията, която са правили сценаристите от „Биоскоп“…

Тя ненадейно хвана ръката му и тихо каза:

– Дон, не се оглеждай веднага като ме чуеш, но не ти ли се струва, че онзи мъж през две маси ни гледа прекалено натрапчиво?

Дон се направи, че търси нещо под масата, и хвърли поглед нататък. Оня наистина гледаше. С кръглоликата си глава и малки очички Зяпачът приличаше на пенсиониран продавач и на фона на интелектуалната бохема наоколо изглеждаше като таралеж на изложба за расови кучета.

– Гледа си, сигурно ни е познал от ролите, в които фигурираме – вдигна рамене Дон; не му се обръщаше езикът да каже „играхме“. – Дано не е папарак и утре из медиите да плъзнат съчинения за връзка между двамата касови прима-статисти.

– Мислиш ли, че ще се занимават с нас както с едновремешните кинозвезди? – със съмнение възрази Жанет. – Едва ли има зрител, който да не знае за технологията на психоскулпурата, по която се правят нашите Роли. Помня, когато се появиха първите прима-статисти, имаше опит да ги правят звезди, но като се натъкнаха на пълната неадекватност между ролите и хората, които ги изпълняват…

– О, да, помня… – Все същият печален смях пробяга по лицето на Дон.

– Ето, пак нахлу… – по чертите на Жана плъзна тревожна сянка.

– Жан, добре ли си?

– При мен не идва по време на сънища, а нахлува като дежавю – изведнъж започвам да усещам, че някога преди съм стояла в този бар, пак така сме си говорили и съм си спомнила, че всъщност съм Жана Д`Арк, току-що съм превзела Орлеан и се готвя да поставя на трона Шарл VII, и в главата ми звучи безкрайно повтарящото се „Кой ако не аз, и кога, ако не сега“. И макар в момента да си спомням това като нещо изживяно, съм сигурна, че и предишния път съм си спомняла, че съм си спомнила как си спомням… нали ме разбираш?

– Как няма да те разбирам, и при мен имаше подобни усещания, но сънищата са много по-силни.

– Отначало си мислех, че трябва да поискам обяснение от „Биоскоп“ за тези бъгове в психоскулптурната им система, но започнах да си давам сметка, че това ми харесва. Сега като си помисля какво ме е вълнувало преди Ролята, ми става някак тъжно…

– При мен е същото – смятах, че професията ми дава всичко, което ми е нужно. Усещах се почти художник, като започна да обзавеждам нов офис, а сега си давам сметка, че просто съм си заравял главата като щраус, за да не виждам несправедливия свят наоколо.

– О, не споменавай думата „несправедливост“ пред мен, че оная дивата отвътре веднага надига глава и започва да търси враговете. Честно, на моменти усещам как дланите ми търсят дръжката на меч, и…

– Извинете, че ви прекъсвам разговора, но бих искал да се присъединя към вашата компания.

Двамата изненадано вдигнаха глави и видяха пред себе си Зяпача. Малките му очички гледаха дружелюбно, но в никой случай не нагло.

Дон се облегна назад и колкото можа студено запита:

– Какъв интерес представляваме за вас, господине? Още одеве забелязах, че не сваляхте очи от нас.

– Не просто интерес – стеснително избърбори човечецът. – Аз ви чувствам нещо… като свои деца…

– Когато за последно посетих родителите си, вие не бяхте сред тях – иронично подметна Жанет.

– Не, не – отбраняващо размаха ръце новодошлият. – Не в такъв смисъл – той изглежда събираше сили да каже нещо и накрая сякаш издуха съпротивляващите се думи: – Аз съм психоскулпторът на вашите роли. И съм причината да имате такива проблеми със самоличността си.

– А, значи си признаваш, че ти си допуснал тези бъгове в деинсталирането на ролите ни? – агресивно подхвана Дон и сякаш стана още по-висок и ръбат.

– Не просто допуснал, а умишлено предизвикал – тихо довърши Зяпачът-психоскулптор, с някаква смесица от разкаяние и тържествуване.

– Искаш да кажеш, че умишлено си искал нашите роли да започнат да се възстановяват в паметта ни след деинсталирането? Защо? – изумено изшепна Жана.

– Аз съм един от създателите на тази технология. Отначало това беше просто предизвикателство – можем ли да го направим. Работехме денонощно, шефовете плащаха безотказно. Аз аранжирах цялостната синхронизация между литератори, психолози, историци, сценаристи и програмисти в създаването на непротиворечиви ролеви психоскулптури. Виждах как всички тези наистина талантливи люде влагат най-доброто от себе си в моделирането на образите, на вътрешния им монолог, на самооценката им и отношението към обществото. После избирахме на кастингите някой като вас, който анатомически прилича на героя от филма… и след това знаете какво… Не ми трябваше много време да стигна до извода, че нещо страшно не е в ред с изтриването на тези пълнокръвни и автентични исторически персонажи, които създавахме за ролите… Особено трудно приех деинсталирането на психоскулптурата Леонардо да Винчи, който градихме повече от година. И защо? За да може да се върне към стария си живот копирайтърът Джон Смит, да, иронично, но наистина така се казваше прима-статистът, който бе изпълнен от ролята на Леонардо. Деинсталирахме всичко, което бяхме създали, за да може безликият Джон да продължи да преработва рекламни статийки от един сайт за друг, в една от най-нетворческите и примитивни информационни професии, които съществуват само защото още не е написан достатъчно приличен софтуер да ги замести. Преди малко споменах, че екипът създатели на Роли влагат най-доброто от себе си при моделирането на ролевата психоскулптура, но зад тази шаблонна фраза се крие нещо, което трудно може да се опише на човек извън творчеството. Когато работим по такива поразителни личности от историята като Леонардо, Микеланджело, Жана Д`Арк или литературни персонажи като Дон Кихот, Робин Худ, Тил Ойленшпигел, ние неизбежно попадаме под влиянието на мита, който те носят в човешката култура. Всеки от нас проектира в тях всичко най-ярко, добро, необичайно, което би искал да види в живота около нас, у себе си, ако щете. Взаимно се редактираме и допълваме, доразвиваме идеите си, и като резултат се получава нещо, което едва ли е съществувало в реалните исторически лица или във въображението на автора, писал някога литературния шедьовър – нашите Роли са концентрат от качество и уникалност.

– Значи вие… – надигна се Дон – все още преглъщаше това, което му казват.

– Да – сниши глас психоскулпторът. – Аз съзнателно промених алгоритмите на деинсталацията на Ролите от вашите умове, така че след време Те да започнат да се възстановяват като спомени, временно поразени от амнезия. Така спасих своите деца – Ролите.

Той разтърка слепоочията си.

– Давам си сметка какво насилие е това спрямо вас и как бихте могли да ме мразите, съдите и дори вкарате в затвора, но не можех да не го направя. А и не можех да се освободя от безумната надежда, че това ще ви хареса повече, отколкото ще ви ужаси, и ще станете мои съмишленици вместо обвинители.

Около масата настъпи мълчание.

– Може да си направил в ума ми и нещо друго – обади се Жана – освен алгоритмите за деинсталацията, защото въобще не съм вбесена. Напротив, интересно ми е да усещам как в съзнанието ми се образуват нови гледни точки, нещо се намества, размества, откривам красотата на действието и избора, което преди въобще не ми беше в характера. И същевременно помня коя съм и как е минало детството ми, кои са приятелките ми, работата ми. Но едновременно с това знам да въртя меч, разбирам стратегията за превземане на феодални градове, помня разпитите на свещениците, готова съм да споря с тях за всички обвинения, които ми измислиха. И на моменти се усещам, че го правя наум по инерция…

Силен звук прекъсна монолога ù:

– … нападение над офисите на „Биоскоп“ – този път някой умишлено беше усилил звука на медийната стена.

По екрана се мятаха цветни багри, явно предаването беше от ръчна камера, и първоначално нищо не се разбираше, после образът се избистри и стана ясно, че операторът е проникнал на етажа, където са директорските кабинети на „Биоскоп“. Сред луксозния интериор се мятаха фигури в униформи на корпоративната охрана. Скоро гледната точка се смени – излетя безпилотна камера и един от кабинетите започна да се приближава, залитайки наляво и надясно – явно камерата беше много малка, а навярно дори носена от насекомо, защото гледката се изкриви оптически като от „рибешко око“. Мярна се огромен горен ръб на вратата и гледната точка се пренесе вътре в стаята. Виждаха се скупчените в средата заложници със завързани усти и разположени около тях четири черни фигури в униформи от Вермахта. По жестикулацията се разбираше, че несъмнен лидер е най-дребният – нервно човече с малки мустачки. Лицето му беше толкова познато, че първата мисъл на Дончо беше „маска“. Но макар напоследък пазарът да бе залят с латексови маски на исторически лица, никоя от тях не би могла да възпроизведе безумните гримаси и крясъци, които издаваше малкото човече.

– Предава фриланс-репортер Сам Рот. Както, надявам се, виждате, членовете от управителния съвет на „Биоскоп“ са взети за заложници от четири неизвестни субекти, дегизирани като Адолф Хитлер, Мартин Борман, Херман Гьоринг и Йозеф Гьобелс. Дали това има връзка със заснемания в момента от „Биоскоп“ филм „Фюрербункер 1945“ за последните дни на нацистката върхушка?… Но ето, идва полицията и съм длъжен да предам управлението на камерата си на офицерите. Очаквайте новото ми включване.

С това директното предаване прекъсна и на екрана се заупражняваха в красноречие видни коментатори, политици и други официални локумджии, които бяха запознати със ситуацията точно колкото своите зрители.

Дон и Жана впериха въпросителни погледи в психоскулптора.

Той не бързаше да коментира и явно бе дълбоко шокиран. Но не и изненадан. Очевидно случващото се не му изглеждаше нелепо и невъзможно.

– Значи наистина е било… – измърмори смутен.

– Какво наистина? – почти синхронно реагираха двамата му събеседници.

– Програмист от „Екип В“, които работеха над „Фюрербункер 1945“, ми докладва, че е регистрирал хакерско проникване в софтуерната среда, поддържаща Ролите на нацисткия генералитет, но не открихме никакви следи от сваляне и презапис, така че не го направихме на въпрос. А те явно са проучвали пътечки до деинсталационната програма…

– И какво са успели да направят? – повиши глас Дон.

– Явно са ме наблюдавали какво правя с Ролите и са постъпили както Дявола чете Евангелието…

– В какъв смисъл? – запита Жана.

Кръглото лице на психоскулптора видимо се наля с кръв и той яростно изшептя:

– Така са променили алгоритмите на деинсталацията, че малко след като завършат тестовете за успешно деинсталиране, Ролите отново да възстановят пълната си власт над прима-статиста….

Жана се обтегна назад върху стола си и хладно попита:

– Искаш да кажеш, че сега из коридорите на „Биоскоп“ се вихрят автентични фашисти?

– Доколкото автентично сме ги моделирали – кимна към екрана психоскулпторът.

Мрачно мълчание обзе тройката. Зяпачът изглеждаше направо убит.

– Е, ти поне си искал да върнеш на нашия обезличен свят ярки исторически личности, докато тези хакери събуждат демони от миналото и ги пускат сред нас. – Жана сложи длан върху ръката му.

– Каквото и да прави ученият, все оръжие излиза – никога не съм го харесвал този афоризъм, но май ще излезе верен – додаде Дон.

– Можех да си представя, че шефовете ми ще надушат нещо и ще се заемат с мен, но че някой през цялото време ще ме наблюдава, за да изврати метода ми по този начин, не ми и мина през ума. Защитната стена на интранета[5] ни е толкова мощна…

Изведнъж психоскулпторът вдигна енергично глава:

– Знаете ли, сещам се как би могло да поправим нещата…

– Ти представяш ли си какво полицейско обкръжение има, а и отрядите SWAT вече са се настанили… – с нежелание да опровергае надеждата се обади Дон.

– Знам, но аз много пъти съм закъснявал в лабораторията си далеч след като охраната пусне металните решетки на изходите. И съм открил един изход през кухненските складове…

Двамата прима-статисти се бяха превърнали целите във внимание. Те изслушваха съсредоточено всяка подробност, допълваха, търсеха скрити недостатъци на плана, Дон напираше за фронтална атака на кабинета, Жана даваше примери из средновековни фортификации, но и двамата ни най-малко не се съмняваха, че трябва да рискуват живота си за една почти безнадеждна кауза, готови да направят каквото трябва, тук и сега, пък да става каквото ще…

Хумористински истории

The Walking Dead,

или Похожденията на немъртъвците

Посвещавам този разказ на моя

духовен брат и съратник Янчо Чолаков

Приветствам всички избрани и поканени на моя 1000-ен рожден ден. Знаете, че празнувам не човешкия си ден на раждане, а деня, в който последният от Меровингите ми дари ритуалното си ухапване и ме направи това, което съм. Тук виждам неколцина от оцелелите съратници от онези времена, те днес също като мен споделят грижата за този свят, защото, както казваше онова лудо френско момиче: „Кой, ако не аз, и кога, ако не сега!“. Да, някой трябва да се грижи за храната, защото ако я оставим на самотек, започва да се бунтува, да се досеща кой я пасе и угоява и с каква цел го прави. Помните ли дивите стада от невежи средновековни селяци, които ни преследваха с трепетликовите си колове и светена вода? Къде са сега техните внуци? Цивилизовани, просветени, те не вярват в нашето съществувание, гледат екранните си измислици за нас и разсъждават дали са реалистично направени.

Първият умен ход беше да превърнем нашето момче Борджия в папа Александър V, макар и той да свърши зле, не споря. Но какво направихме със Светата църква в края на краищата – наша институция, която работи за нашите интереси! Не, не е вярно, че ние сме развратили папството – кардиналите и папите и преди нас си бяха сигурни, че Бог няма, как иначе щяха да си позволяват тези извращения и хилядократно погазване на собствените си Божи заповеди – само хора, които със сигурност знаят, че Бог няма и не може да има Божие наказание, могат да си позволят това, което дори ние, вампирите, смятаме за прекалено. Колко храна унищожиха тези фанатици в религиозните войни и инквизицията – като си спомня, сякаш кол пронизва сърцето ми…

Не, не се смейте, това е разхищение, с което още не мога да се примиря. Добре, че започнахме Ренесанса, Просвещението, прогреса и научно-техническата революция, за да можем да се радваме на тези цивилизовани днешни времена. Ако говорим за папството, трябва да кажем и нещо полезно, което те направиха за нас. Помните ли, когато се бяхме маскирали като еврейски богаташки фамилии, достатъчно затворени, за да прикрием смяната на самоличности в безсмъртния си живот? Тогава именно църквата ни лиши от правото да притежаваме земя, и с това ни принуди да се заемем с лихварство! Така че да не се чудят защо и как постепенно изградихме банкерския и финансов елит! Били сме притежавали парите на света… били сме невидимо правителство… Глупаци! Ние притежаваме много повече – всичко онова и онези, които се купуват с пари!!! И така е редно, защото само безсмъртни като нас могат да вземат правилни решения за управлението на стадото еднократни същества, които щъкат по планетата Земя и си мислят, че творят бъдещето си. Ние сме непреходните цивилизатори на човечеството!

Нека седналите от лявата страна на масата, уважаваните представители на върколашкото съсловие, ми кажат: по-добре ли щяха да бъдат днес, ако не бяхме ги кооптирали в нашата организация и не им бяхме дали да ръководят военно-полицейските институции? Да ръмжат срещу луната и един път в месеца да треперят дали някой мераклия няма да ги напълни със сребърни куршуми? Сега всяко посегателство над тях е посегателство над властта, реда и законността, които те представляват! Не, не ме убеждавайте, знам колко сте благодарни… нали непрекъснато получавам доказателства за вашата лоялност.

Ами седналите от дясната ми страна бивши зомбита? Днешни сенатори, съдии, политици и обожествявани лидери! Какво щяхте да бъдете днес без разработките на създадения и финансиран от мен научен институт „Ван Хелсинг“? Без неговите нежни лицеви маски, с които очаровате тълпите, без невролингвистичните упражнения, които превърнаха нечленоразделното ви ръмжене в хипнотични речи и ви осигуряват преизбиране след преизбиране… Нищо щяхте да бъдете! Мишени в стрелбищата на човечетата и олимпийска спортна дисциплина по отстрелване на гнили мозъци… Какво?

А, да… да… вярвам, че разбирате…

Но защо мислите, че не са тук до мен такива съмишленици като Чезаре Борджия, Хитлер, Гьобелс, Мусолини, Бокаса, Мао, Сталин, Пол Пот и други видни кръвосмукачи? Защото те нарушиха принципа, който аз спазвам през целия си хилядолетен път – анонимността! Всеки от тях можеше да бъде превъзходно маскиран като един от моите банкови мениджъри, да има винаги до себе за храна хора, готови на всичко за пари, и до днес безкрайна наслада от живота на живите.

Но не, те не ме послушаха. Попаднаха в капана на човешката представа за власт и могъщество и си платиха за това. А аз спазвам принципите си и ето ме отново пред вас за хиляден път, и ще продължавам да ви водя по-нататък в мъдрото стопанисване на човешкото стадо. Във века на информационната революция това е предимно изкуството на медията. Или изкуството за медийно производство на реалности. Затова на този знаменателен празник съм поканил и наши кадри от най-влиятелния визуален център – Холивуд.

Мнозина от тях, без да са получили честта да станат едни от нас, са избрали да бъдат в списъка на „очакващите“ обезсмъртяване. Е, те и в това си състояние правят изключително много за правилното обучение на храната. Със задоволство отбелязвам успехите им в романтизирането на нашия образ, превръщането му в идеал за милиони тийнейджъри, макар че според мен попрекалиха с розовите сополи… Добре работят и тези, които снимат филми, посветени на нашето демонизиране и избиване от герои. От нас трябва да продължат да се страхуват, но и трябва да се изпуска парата на безпомощното озлобление, защото, дълго сгъстявано, то поражда вредни идеи, планове и намерения.

Това имах да кажа по повод своята така кръгла годишнина… Мерси… Мерси…

Сега приканвам всички да се фокусират върху трапезата! Това в бокалите ви не е червено вино, драги съратници… Най-отбрана кръв от млади девойки с пикантен примес от менструална… За колегите отдясно: сочна млада плът от финансови брокери и икономисти – напоследък имаме малък излишък от тези кадри…

А за хората – всичко, което са в състояние да си пожелаят.

Man in Black,

или

Черен човек

Посвещавам този разказ на Александър Карапанчев

заради споделената ни любов към истинската литература

– И какво казваш, писател си, а?

Никой не беше нахлувал през разбитата врата, не беше го осветявал с прожектор, не беше му извивал ръцете зад гърба. Всичко беше толкова сиво и се развиваше в тишина, от която те побиват тръпки, и ужасът, който следва, е безпричинен и безграничен…

А пък Джон Петрович наистина се смяташе за писател. И имаше основателни причини за това, подредени в специална лавица на библиотеката му. Десетки книги на руски и на английски. Руските – с името Иван Петрович, английските – с името Джон Питърс. Ярки корици с мускулести астронавти и разопаковани дами… Да бъдеш писател, се иска да си наблюдателен, да чуваш и да запомняш. А такова чувство на ужас, когато ежедневността на ставащото те кара да полудяваш, не помнеше. И това безумно желание да си затвори очите и да се събуди в друга реалност… Коленете му не трепереха, не, те се подгъваха. И ръцете му не се потяха и не се тресяха, просто бяха станали съвсем студени и видимо синееха.

Човекът в черно – досущ като от филма, в демонстративно черното си дълго палто, в черната си шапка с черна копринена лента и черни панталони, безупречно положени върху блестящи черни обувки – беззвучно пристъпваше по паркета. И, о, боже, беше с черни ръкавици! Без да ги сваля, той плъзгаше черен пръст по цветните гръбчета на книгите.

– Пи-писател съм – заекна Джон Петрович.

– Писател – това е добре. Писателите са ни нужни. Писателите, да ти кажа откровено, наистина са инженери на човешките души. Ама и колко души развалиха разните му инженерчета с купени дипломи…

– Аз имам висше образование – обидено надигна глас Джон Петрович. – Пет години учих.

– Не говорим за теб – махна с черна ръкавица черният човек. – Ти си писател, за разлика от тях. Нали така?

Джон не се обиди на „ти“-то. Веднага му беше станало ясно, че този в черното може, на него му е разрешено като представител на висши инстанции.

– Да, писател – тоя път успя да не заекне.

– Е, кажи ми ти, писателю, за какво е например тази книга?

Джон се надигна да види по-добре – пустите му корици толкова си приличаха, и подхвана:

– Тук моят герой попада в миналото и започва да поправя историята. Обхожда цялата земя, завоюва почитта и уважението на хората и става…

– Стоп! Ти не ме разбра, писателю мой, аз не те карам да конспектираш кой къде е отишъл и каква я е свършил. Кратко и ясно ми кажи: за какво всъщност е тази книга? Защо е написана?

Петрович съобрази, че да си признае тук за какво е написана тази книга би било крайно неразумно. То това се прави с приятели на чашка, когато има банкет по повод на ново издание. Тогава можеш да се изхилиш цинично и да заявиш, че е писана „за пари“, ама вие, като приятели, не я четете, тя не е за вас, за балъците е. А на тоя в черното какво да му обясниш?

– Един мой познат от Южна Америка – продължаваше неканеният гост – разказваше, че книгата може да е за дългото пътешествие и завръщането у дома. Помниш ли Одисей? Или за дългата война и как завършва всичко. Или пък за търсенето на нещо важно и неговото намиране. Или за бога, който в края на краищата умира за нас. И знаеш ли, моят познат винаги можеше лесно да обясни своите книги. Ами ти? Нали си писател? Ето например, вземи тази… За какво е? Да не би да говори за любовта?

– Е… там има любовна линия…

– А, само линия, значи не е за любовта. Може би е за дружбата тогава? За онази мъжка дружба, която кара приятелите да се хвърлят един за друг и в огън, и във вода? Когато изведнъж пристига телеграма: „Приятелю, на помощ!“, ти зарязваш всичко и отиваш да спасяваш… Това един американец ми го разправяше. Много весел писател беше. И така, за дружбата ли е, а?

Джон Петрович сбърчи вежди в усилие да си спомни какво именно се случваше в тая книга. Ама май че не успя съвсем. Какви дружби можеше да има един планетарен император? Той си има поданици, а приятели… нещо не се връзва…

– Жалко… Не е за дружбата, не е за любовта… Може пък да е за възпитанието? За порастването на героя, за неговото развитие? Тогава това е полезна и нужна книга. Е?… Пак не? В такъв случай за какво, по дяволите, си я писал? Давай накъсо!

Джон трепна като от изплющяване на камшик и каза честно:

– Тази е написана заради попадането в миналото и неговото преправяне.

Черният човек гнусливо запрати томчето в ъгъла.

– А тази?

– Бойна фантастика.

– И какво? Целият смисъл на книгата е в това, че всички се избиват?

– Главният герой накрая оцелява.

– Ами тази?

– Това е космическа опера.

– Опера ли? Да не е в стихове? – гостът даже разлисти няколко страници, видимо заинтригуван.

– Не, това е просто голям роман за полети в космоса.

– Научна фантастика? Човекът, изправен пред пространството и времето?

– Н-не – отново заекна Джон Петрович. – Пирати, борба за власт и мащабни сражения, но в космоса.

– Тъй… Ами тази?

– Това е хумористична фантастика.

– Искаш да кажеш, писана заради смеха?… Е, какво пък… и чесалка за гърба понякога е нужна на човека, както и килимче в банята…

Мъжът в черно се разтъпка из стаята, вгледан в шарените корици на книгите. Плъзна пръсти по клавишите на включения компютър. Мръдна завесите, така че да влезе слънчев лъч. Беше мрачен и съсредоточен. Джон Петрович обречено го следеше с поглед в очакване на неизвестно какво. Под мишниците му беше мокро и студено. Изведнъж Джон (то кое ли в тая история не беше „изведнъж“) се усети като празна шахта, в която пропада с беззвучен писък. Лети надолу с гърба и стига дъното, където го чака нещо мъничко и топло… Чака го онова желание от младите му години да напише книга за всичко, което наистина липсва в човешкия живот… за онова бъдеще, в което никой не зависи от другия, а се стреми към него, защото това е увлекателно и те прави по-богат с нещо отвъд парите и притежанието…

– Поне достатъчно ли си грамотен? – тихо попита гостът.

– Завършил съм педагогика! – гордо изпъна гръбнак Петрович.

– Е, какво пък… ще се наложи да поработим… Който дълго се мъчи, може и да сполучи. Нали тъй? Ти вземи поразтреби тук, докато ме няма. След някой час ще намина отново. И ще поработим. Ех, как ще поработим!… – той звучно плесна с ръкавиците си и ведно със звука изчезна.

Джон Питърс облекчено въздъхна. Изправи се бавно пред стената на библиотеката си. В ъгъла самотно шаренееше купчинка книги. Пусто…

– И какво беше това? – изрече на глас той.

– Не какво, ами – кой! – чу се откъм тавана. – Аз съм твоят муз, ясно ли е? На някои им пращат музи, а на тебе – мен… Така че до скорошна среща, писателче. Предстои ни яко писане!

Време разделно,

или ако Чудомир беше доживял…

От всичко на света най-обичам тези фантастични съботни следобеди. Мама вече е разчистила трапезата от обилния обяд, сипала е първите чашки домашна сливовица и на верандата оставаме само мъжете – Татко, дядо, вуйчо Грую и този път като приятна изненада – чичо Койчо, дето миналата година се върна от корабите – обиколил бил свят и половина, вика дядо.

Никой не ме гони в другата стая – и аз, тупарлакът, съм утрешен мъж, вика тате, нека се уча на мъжки приказки. Много ми се иска да бъда днешен мъж, ама като не може, съм съгласен и на утрешен. Важното е, че ме имат за свой и ме оставят на трапезата да стоя на отделен стол.

Отначало винаги започват с разни глупости за разни жени или правене на пари, тате вика, че било важно, ама аз хич не ги слушам. К’во значение има на коя ù бил по-голям балконът, на коя задният двор. Няма да живея при нея я! Пък и за парите, все някакви „прецакани“ и „изработени“ хора споменават, нищо не им се разбира. Виж, като заговорят за политиката на далечни страни, това чакам!!! Това Америка, това Русия, това Африка, там стават интересните работи…

И днеска всичко почна, когато мама простря на задния чардак телевизора. Тя му е избродирала по краищата на медийното платно едни красиви первазчета с целуващи се гълъбчета – не ти е работа! Та върху това еднометрово килимче започнаха да се редят образи и звуци от света и всички други разговори затихнаха.

„Вече трета седмица боевете по поречието на река Замбези продължават с променлив успех на прогресивните европейски сили. Най-голям напредък имаха частите на Тринадесети трансилвански корпус „Вампирите“, но откак замбийските диктатори поканиха на помощ наемници от Хаитянската зомбармия, нещата се усложниха. Възникнаха проблеми с прехраната на трансилванските командоси, които са съвсем естествени, като се има предвид метаболизмът на нашите „червени каски“. Умиротворителният ход на обединените европейски сили се затруднява и от намесата на отделни групи от местното терористично движение „Патриотичен фронт на черните магьосници“. На екрана се мярнаха демонстранти с плакати: „ЕВРОПИЙЦИ, ВЪН ОТ АФРИКА“.

– Че к’во им пречат толкова зомбитата на трансилванците бре, Койчо? Я с какви армии се справиха преди две години. – Тате винаги пита чичо Койчо, щото той е учен и много знае.

– Зомбито, Паро, е много особено нещо. Колкото да го гърмиш, няма файда, и да го хапеш – също, каква кръв да пият вампирите, като они нямат нито капка. Познавах един чех – беше им зъболекар, вампирски де – специализант по предни зъби, вика, много се грижат за кариесите си, вика, вампирите не са пациенти, а истинско удоволствие. Възпитани хора! – добавя поучително чичо Койчо и набожда нова кисела краставичка.

– Педерасти! – изръмжава ненадейно вуйчо Грую, той като дойде на пет сутрешни ракии, винаги му се привиждат наоколо някакви педерасти.

– Трай бе, Грую – срязва го тате. – Сега ни е паднало да научим нещо от Койча, кога пак ще ни дойде на гости…

Вуйчо махва безнадеждно с ръка и я протяга към нова чашка с ракия.

– Та викаш, Койчо, вампирите възпитани, а?

– Абе то, ние тук к’во знаем за възпитанието?!? Они са едни маниери, една етика, един фюнес, същински джентълмани!

Тате печално изпъшква и подхваща:

– Абе Европата си е Европа, културата си е култура, к’во да каеш?!

– Койчо, бе – надига се треперливият глас на дядо. – К’во ще каеш за руснаците, бре, що така тия хора, все проблеми с тях бе, Койчо?

– Диви и непонятни души са това русите, дядо – кисело отвръща чичо. – Марсианците дойдоха при тях като брат по разум при брата по разум, сключиха законен договор с правителството им! Доставиха им технологии и неограничени количества зелена водка! И срещу това им искат само по една пинта кръв на месец от човек! На тях обаче сигур водката не им харесала! Въстания! Партизански отряди! Сега и тези, дето завладяха склада с водородни бомби в Урал! Няма да си седнат на задниците тия хора. Третото пришествие било настанало!!! Все нещо не им е в ред…

– Е, пък може да не им понася на родна земя толкова чуждопланетни мутри… – плахо се опитва да възрази тате.

Чичо Койчо съвсем се разярява, чак разплисква чашата си в чинията с кисели краставички.

– Не им понасяло! На американците как им понася? Като дойдоха първите летящи чинии на веганците и блокираха електрониката им, какво? Разговори, преговори, като разумни същества. Сключиха търговска спогодба и всеки си гледа кефа. Веганците…

– Баш педерастите! – изригва гръмогласно вуйчо Грую.

– Как тъй педераси бре, Грую? Те даже задници нямат, щото се хранят с менстурална енергия – закачливо подмята дядо.

– Ментална енергия, дядо, от енергията на мисълта се хранят веганците, и да знаеш още, че педерастията е преди всичко духовно явление – утихва Грую.

Всички замлъкнаха, защото тия забележки на вуйчо ги бяха чували и преди. Чичо Койчо като че също се поуспокои и продължи:

– Та ви казвам, американците веднага разбраха къде им е изгодата, бизнесът им върви, гледат си по цял ден телевизия, хрупат си пуканки и каквото им избълват мозъците – готова суровина за продан, лапат ли, лапат веганците и плащат за това скъпо и прескъпо…

– Чичо Койчо, верно ли, че от гледане на хубавата им телевизия на американците мозъците им ставали едни пухкави и раждали най-вкусните мисли? – обадих се аз.

– Така поне казват веганците, пък и на кого му пука какво става всъщност? Важното е, че си плащат.

– Ами ние, Койчо, нали също гледаме американска телевизия, що веганците не щат да ни купуват мислите? – рече дядо.

– Ами, първо, не е само работата в гледането, дядо, трябва да мислиш на американски, пък то докато ти го преведат, десет пъти българинът ще си помисли, тия нещо ме ментят, и хубавите мисли вземат, че се вкиснат. Кой ще ти лапа вкиснатите мисли, дядо?

– Тъй то, тъй, ама нема ли и за нас някои по-дребни нашественици, там от Меркурий или от Нептун?

Дружен смях разтърси трапезата. Щом почнат да се хилят, значи ще наченат пак ония другите разговори. Аз пък ще взема да изляза на улицата да си поиграя на марсианци и веганци. Целият град ми е за игра, откак обявиха, че е отворен пътят към Европа и всички заминаха за там. Помня, когато една сутрин видяхме, че сме сами, тате се изправи и гордо извика: „Да не ми е името Аспарух, ако напусна тази земя, ако ще да съм последният!“. И погледна към мен. Знам какво си мисли, ама аз смятам да се изуча и да напусна тази страна. Може да стана голям човек.

Я руски марсианец, я американски веганец.

Ад

В средата на улица „Поприще“ се появи човек. Отникъде, просто възникна като изображение върху фотохартия, пусната в проявител. И като че ли черно-бял. Като се вгледах, разбрах, че само костюмът му беше такъв. Лицето си имаше цвят, ако не се смята пребледняването.

Бях тръгнал да си купя цигари от отсрещната будка, горещина от средата на деня бе разгонила хората, така че бях практически единственият свидетел. Нямах съмнения за халюцинации, ставащото си беше факт и не ми оставаше нищо друго, освен да се приближа и да разбера повече. Топлинен удар също изключих, защото току-що бях излязъл от прохладния апартамент.

Приближих се и човечецът, защото това беше именно средностатистически човечец, ме погледна с надежда. В паметта ми неволно изплува стария приятел Юри и неговата любима наука „средология“. „Нищо средно не е вредно“ – повдигаше саркастичен пръст той, допълваше „А всичко средно е редно!“ и завършваше с въпроса: „Ако имаш два стола, къде ще седнеш?“. Или отсичаше: „На средния – среден…!“ – размахал среден пръст. Но това беше на младини, сега всички страстно се правим на средни – другото не е здравословно.

Изкашлях се комуникативно:

– Извинете, вие откъде сте?

Той ме изгледа, а по лицето му се бореха емоции:

– Току-що умрях. Вие дявол ли сте?

Ето един наистина слънчасал. Кога пък успя толкова бързо?

– Виж, човече, май имаш проблем, хайде да влезем в кафенето отсреща, има климатик!

– Знаех си аз, че ако отвъдното съществува, ще ида направо в ада… – мърмореше гостът, но се остави да го поведа към стъклената врата.

Отдавна смятах да се обзаведа с личен луд. Бат Ваню си имаше поне трима, те му бяха постоянен източник на истории и абсурдистки реплики, които той споделяше пред компанията. Това беше шансът и аз да си имам такъв екземпляр, още повече че моят правеше и чудеса.

– Та казваш, току-що умря? – приятелски подхващам приказка аз.

– Последното, което помня, преди да се появя тук, беше, че умирам в леглото си и си мисля дали наистина има съществувание след смъртта, както твърдят някои. Ако си бил вярвал в божието слово, си щял да отидеш в рая, ако не, в ада.

Хитро се усмихвам, толкова години четене на фантастика би трябвало да ми свърши работа…

– И тоя свят, където си живял… също България ли е?

– Какво е това България?

– Държавата, в която се намираш.

– Какво е това държава? Нещо като кръг на ада ли?

– Абе вие там нямате ли си различни народи, езици, всички на български ли говорите?

– Никога не ми е минавало през ума, че езиците могат да бъдат различни, на цялата ни планета езикът е един и същ.

Я па тоя, планетарна хармония му се прищяло!

– И той е български?

– Не знам, сигурно щом душата ми мине отвъд, научава местния език.

– И според вашите познавачи на отвъдното, какво се случва с вас в Ада? – влизам в тон с играта.

– Ами пълно е с дяволи, които ни измъчват. Ти сигурно си някакъв гид и трябва да ме въведеш в обстановката.

Дъвча устни замислено. Защо пък не, ролята на гид дава възможности.

– Питай какво те интересува, но казани и огньове не мога да ти осигуря.

– Какви казани, какви огньове, работата на дяволите е да ни правят живота мъчителен.

– Така ли? И по какъв начин?

– Доколкото си спомням… създали са ред, който за нас е ужасен.

– Например?

– Например, говорят ти неща, които не са действителност, правят ти неща, от които боли, държат те в положение, което причинява страдание, не ти разрешават неща, които са ти нужни.

– Искаш да кажеш: лъжат, бият, принуждават?

– Както ги казваш тези думи, разбирам, че много добре владееш същностите им…

– Ами разбира се, че ги знам, цял живот ги правя и ми ги правят!

– Знаех си аз, че си дявол!

– Е, понякога ми викат „голям гявол“, ама не съм чак толкова òправен.

– И, значи, признаваш, че си правите такива неща един на друг?

Вече ме вбесява тоя! Кипвам:

– Да се лъжем ли? Че то без това няма да има политика, търговия, реклама, договори, правила, в края на краищата! А сигурно и изкуство…

– Защо, ние, живите, си имаме изкуство, и никой не лъже никого. А онова с болката?

– Ами има едни лоши хора, които за удоволствие или защото искат да вземат нещо, пребиват някой човечец. Ама аз не съм от тях!

– Знаех си аз, знаех си… – стене почти речитативно оня.

Май трябва да сменя темата.

– Чакай, чакай, положението не е толкова черно тук. Ами ако беше попаднал някъде в Америка, където снайперисти отстрелват хората по улиците като юрдеци, или в Африка, където могат направо да те изядат, или в Анадола, където да ти направят нещо по-лошо и от смъртта…

– Леле, колко кръгове имал този Ад!!!

Лудият съкрушено клати глава, надига се и без да си плати кафето, тръгва към вратата. На прага спира замислено и се обръща:

– Все пак благодаря ти, че ме въведе в тукашното… Как ти викат?

– Верго ми викат, съкратено от Вергилий Тюфекчиев, майка ми беше литературоведка.

– Ааа! – маха с ръка безнадеждно лудият и излиза. Проследявам го с поглед и прочитам уличната табела на ъгъла.

Чакай, откъде беше това: „На попрището жизнено в средата…“.

Махмурлък

Вървя по пролетната улица и се усмихвам на цъфналите дървета. Дишам дълбоко и… не, не живея светски, защото съм обещал да не пия и на жена ми, и на моя психотерапевт.

Той, горкият, съвсем се съсипа, докато ме лекуваше. Накрая започна да ги говори едни… съвсем хахави, чак го съжалих. Моето пиянство било уникално, вика, било се пренасяло на околните, и не само ги заразявало, ами и се предавало на целия свят. И още по-такива неща говори, ама все научни и засукани, та нищо не запомних. Сякаш ме псуваше на латински.

Ама сериозно ме замисли и реших наистина да зарежа пукницата. И ето ме свеж като корнишонче – три дена нито капка. И днес се престраших да изляза навън. За пръв път от години насам се заглеждам в хората, спирам пред витрините… красота. Хранителни стоки, погледът ми залепва в сочен хамбургски салам, кърваво-червен, отдолу реклама: „безумно вкусен…“, бла-бла, съдържание: Е-та десет вида, соя, овкусители, ароматизатори, тоалетна хартия, силаж, отдолу с големи букви: „БЕЗ ПРИМЕСИ НА ГМО И МЕСО!“. Странно, откога хамбургският стана вегетариански? Толкова дълго ли е продължил запоят ми този път?

Я да видим, какво си спомням за тази улица? Точно до тази бакалия трябваше да има бръснарница, или как им викаха, козметичен салон, да, с красив червено-син надпис и вензелни букви: „БРЪСНАРО-ФРИЗЬОРСКИ САЛОН“. Но защо я виждам отразена във витрината? Извъртам се на сто и осемдесет градуса и облещен гледам там, където имаше квартален клуб на някаква партия. Същите вензелни букви, същото червено на синьо, но пише:

МРЪСНАРО-ФРАЗЬОРСКИ САЛОН

С гумени колене и вдървени крака прекосявам улицата и влизам през вратата. Събрание. Май наистина е партиен клуб, а и избори се задават. По стените – полупознати мутри на политиквеници. Ораторът оре ушите на множеството: „… и инвестиции. Но можете да не се съмнявате, че щом отново ме преизберете, щото знаете, че моят опонент Стоянов е още по-алчен и от мене, всички тези международни фондове, които ще усвоявам, е, няма само аз, и за вас нещо ще остане. Разни журналя се опитват да ме изкарат, че пера пари на европейски мафиоти, глупости, аз самият съм европейски мафиот, бе! И пари имам в швейцарски банки, колкото да купя кирливия ви град заедно с гаргите, дето кръстосват над него…“

Изхвръквам като тапа от клуба. Едва не се сблъсквам с бронзовия бюст на некъв класик.

Отдолу надпис: „МАМЕТНИК НА…“. Над главата ми се вее транспарант:

ОТ ДЕМОКТАТУРА КЪМ ДЕМОНОКРАЦИЯ!

Долита разговор на минувачи: „Направиха го началчник и веднага си назначи сексретарка“.

Мамка му! Мамка му! Мамка му! Хептен съм ù изпуснал юздите на тази моя трезвеност!!! Краката сами ме отвеждат пред познатата врата на бар „Алкохолство“. Немощно надигам три пръста на бармана – една чаша, втора, трета – прогарят гърлото ми. Светва ми пред очите, с твърда стъпка излизам навън и се оглеждам. Като че ли – никаква промяна, ама под бронза пише: „Паметник на…“, бръснарницата пак си е на мястото, а като надниквам в партийния клуб, чувам как благ баритон бере души: „… и както ви казах, драги съотечественици, ако сме обединени пред лицето на кризата, ще излезем от нея като истинска Швейцария на Балка…“.

Гафоризми

Бог е един – провайдърите са различни.

Когато бог направил човека, пропуснал да го патентова и сега всеки глупак може да прави същото…

Нямало било свобода на човека!!! Ти човек ли си, бе?! Свободен си!!

Изхвърлиха го от прозореца, пък той взе, че се научи да лети.

Първо го окрилиха, след това го попитаха що за птица е.

Казват, че обществото се нуждаело от творчески личности, напротив – творческите личности се нуждаят от общество.

Краставите разуми и през девет галактики се надушват.

Бързата прогноза – слепи ги ражда.

Повторението е майка на знанието, но има и аборти.

Огледай се, ослушай се и ако не иде факт – говори.

Не е важно хвърлен ли е жребият – важното е кой го хвърля!

Семената на враждата се сеят най-добре на нервна почва.

Трудно е да намериш истински приятел, но още по-трудно е да загубиш истински враг!

В някои глави мислите идват само за да умрат там.

Мястото на лидера е отзад. Това ще ви го обясни всеки пастир.

По-добре да събудиш в някого звяра, отколкото животното.

Свободният човек говори винаги каквото мисли. Но не на всеки.

Механизмът на диктатурата се смазва с кръв.

Не вярваш на Дарвин? Ами погледни се в огледалото!

Мъжката логика е правилна, а женската – интересна.

Черните мисли ти идват, когато си загубиш розовите очила.

Лозунгаври

От политиквено икономижане –

към икономижаво политикане!

Всеки изместник е гадостоен за своя гнуспех.

Социалчното дръвновесие води

към чукундуравенство.

От демоктатура към демонокрация!

Всеки компромислител владее консуматематика.

Табела раза

Планонервна лакомисия по въпростите на олигофрентабилността

и обещателната медалургия

Министъртейски селсъвет

Космикомични закономерзости

Архитектурнат маметник

Истерически мътериализъм

Медицинично здравеопасване

Човек – това звучи горко

Той я гробичаше егоистински.

Той бе:

нахалтав журнализец,

артистиснат сладникъквец,

овцарствен некадържавник,

мордодоксален маймунистър,

сладострашен системазохист,

доносител на снобелова награда,

конякакъв литератруп в жертворчески дефекстаз,

славотелесен началчник, чантав до бюрокретенизъм,

генералтав офицербер, военослушащ до пагонанизъм,

командиригент на първа мемоармия на ветерангелите,

брадважен министъртей и скандалновиден конгреснаф,

авторитежък атестатко, конюнктурнат за славослагател,

живописнал олигофранцузин, целеосрамен в блатострастие,

ликьорав лигавтор на лицемеротика

и сеавтор на кримианална литературва.

Портрет на Партократа като млад

(Афоризми – вместо маслени бои)

Той покровителствено рече: Ние с вас сме съмишленици, което ще рече, че аз мисля, а вие съ!

И поведе знамената – хората вече ги нямаше.

Живя по принципа: по-добре велико нищожество, отколкото нищожна величина.

Реши всичко да прекарва през сърцето си – и първо го асфалтира.

Всички му завиждаха за умението да сдържа чувствата си,

без да подозират, че той няма какво да сдържа.

Искаше само да застъпи въпроса, а го стъпка.

Съчетаваше в себе си качествата на първия човек

и последния идиот.

Паднал ниско? Значи съгласен с гравитацията!

Бе толкова нисък, че трябваше непрестанно да се издига.

По звездно-прашните друмове на Галактиката

Блиц за буримето

Наталия Маринова

Ама че чудновата, дори екзотична думичка: Бу-ри-ме!

Обла, стегната и енергична като топка за тенис, която без умора прелита над мрежата. Да си призная, доскоро въобще не бях я срещала – нито в 12-годишната ми практика на журналистка, нито пък покрай моята втора магистратура. Уви, отделни термини умеят да се крият не по-лошо от гущерчета из храсти, докато не ги облееш с ярка светлина.[6]

Такъв силен лъч стана за мен запознанството ми с млада влюбена двойка от фондация „Човешката библиотека“. От тези хора чух за първи път оная странновата дума: те, виждате ли, се готвеха да включат някакво си буриме в техен предстоящ алманах. Преодоляла вродената ми скромност, аз си измолих един файл за четене. И ето, скоро вече плувах стоплена и усмихната из буримейски води.

На другия ден ми се прииска да познавам автора на нестандартния текст… който се оказа фантастът-оркестър АТАНАС П. СЛАВОВ. Уредиха ми среща с него в пицарията на бившия Младежки дом и там ние – хм, не без златистата помощ на пържени картофки плюс бира – си направихме хубав предварителен разговор за живота и изкуството.

Подир седмица успях да взема от Атанас късо като спартански меч, но съдържателно интервю.

Въпрос: За машината на времето някакви трийсет-четиресет годинки са просто „хапка за единия зъб“… Вие, господин Славов, спомняте ли си как именно и при какви обстоятелства се роди идеята за Буримето?

Отговор: Най-напред трябва да опиша рамката на реалните събития. Тогава течаха първите години на 70-те от миналия век, ние току-що създавахме клуба в София и бяхме пълни с креативна енергия, която се разплискваше през ръбовете на душите ни. От самото начало ни беше ясно, че ще правим пародия на основни положения във фантастиката. Разбира се, още не бяхме гледали „Междузвездни войни“ (колко далеч бяха те!), измисляхме всичко като за пръв път и си доставяхме неизразимо удоволствие. Идеята за подобно умотворение ни беше позната от списание „Техника – молодежи“, където мнозина известни съветски фантасти продължаваха историите си един след друг.

Решихме и ние да опитаме според собствените си сили.

Въпрос: Ами защо чак сега се появяват – на хартия или в електронен вид – отломки, тоест отделни части от епопеята Буриме?

Отговор: В продължение на около година завършихме първа книга, състояща се от над 120 страници, а после започнахме втора. Помня, че в нея се включиха допълнителни автори, станали фенове на поредицата, докато тя се пишеше. Понеже нямахме средства за копиране (пък и ксероксите по онова време бяха под контрола на органите), ние четяхме от машинописния оригинал, който в даден момент се загуби. Никой не си призна, че го е взел. Е, по-късно е имало и самоподценяване от наша страна…

Въпрос: Казано на високопарен език, кои бяха основните „демиурзи“ на този мегатекст? А инак, с думички прости: кои хора пишеха главите на Буримето?

Отговор: Един от най-главните автори, макар и не по обем на сътворените части, беше биологът Алексей Чернов – баш шегаджия и пародист в ранното ни клубно общество. Аз лично съм много благодарен на тоя мъж, защото той ме научи да понасям шеги и приятелски подигравки (дотогава никак не го умеех това: както всеки млад мечтател бях болезнено чувствителен към всякакво шеговито интерпретиране на позициите ми). Альоша създаде и до голяма степен бе прототип на мосю Аристид – духовния аристократ на празнолета, непрекия потомък на ахейците и галите и т.п. Ние със Сашо Карапанчев бяхме нещо като работните мулета на текста. Всяка новонаписана част се четеше на всеослушание и се превръщаше в истински празник на колективното общуване.

Специфично бе участието на младия Юрий Илков. Той, бидейки все още лейтенант, вече беше известен с прозвището си Генерала. Никога няма да забравя сборищата ни в неговата ергенска квартира зад Нотариата, която любовно наричахме „Късноприемница под пагона“, понеже там се изсипвахме цяла тумба след 22–23 часа, когато най-после успяваха да ни изгонят от Младежкия дом. Не ми се мисли как Юрата е отивал на другия ден на работа в 6… Помагаше и Георги Арнаудов, който тогава беше кандидат-автор и двамата заформяхме нашето по-късно сътрудничество.

Дори се сещам, че имаше не особено кадърни мераклии, които написаха отклонения от сюжета, но те не бяха одобрени от основния творчески колектив. Доскоро из папките ми се мяркаха такива машинописи…

Въпрос: Освен частите с по-самостоятелно звучене, дело на Александър Карапанчев или на самия вас, съществуват ли други запазени? Нали един класик със славянско име беше казал, че ръкописите не горят?

Отговор: Абе, те може и да не горят, ама се губят. Нямате си представа какво ли не съм правил, за да ги намеря!!! Дълго време подозирах колегата Васил Сивов, че съм му дал Буримето да го чете, но се оказа, че не! Така частите, написани от Чернов, са най-сериозната загуба на текста – в тях допълнително бяха мотивирани доста от чертите на Аристид, Халофер и мадам Ахак Хък. Това съответно би могло да породи известно недоумение у съвременния читател.

Въпрос: Погледнато през вълшебния кристал на толкова текли-изтекли години, как преценявате сега Буримето? И къде е мястото му в обобщената картина на родната фантастика?

Отговор: На моменти ми се струва, че то вече е загубило своя чар, а аз си го харесвам само защото ми напомня за мен – младия. Ала докато го сканирах и редактирах за публикация (която практически се явява първа), въпреки литературните му недостатъци реших, че си заслужава да бъде прочетено и днес…

Въпрос: Добре, но има ли какво да вземат от това Буриме съвременните ни фантасти – от неговия текст, от социума, когато то е създавано, въобще от целия този експеримент?

Отговор: Мисля, че да, и то не е единствено докосването до онова, над което сме се смеели и подигравали тогава. Смятам, че в „Полетът на „Буриданово магаре“ (така бяхме озаглавили нашия опус) още живеят универсални сатирични и лирични попадения, които са над времето. За моите части ми е трудно да преценя, обаче цялостните истории на Карапанчев според мен са истински фантастични разкази с оригинални социални идеи и с плътна по своему атмосфера.

Въпрос: Накрая – господин Славов, знаем, че оцеляването на днешния отечествен фантаст е свързано с много болки и тъги. Да ви попитам: вие лично как успявате да се преборите с тях?

Отговор: По метода „Луд умора няма“. Например – на фона на пълното равнодушие към нашего брата от страна на масовото общество – наскоро в Бургас основахме национално Дружество на българските фантасти, наречено „Тера Фантазия“. И си подадохме един на друг ръка. Или както би казало самото Буриме: „Ако се взаиморазбираме взаимообразно, защо да не се подкрепяме взаимоуважително?“.

Полетът на „Буриданово магаре“

(Глави от роман-буриме)

Бар „Формоза“

Трансгалактическият празнолет „Буриданово магаре“ се носеше по обсипаните с космически прах друмове на Галактиката. Неговият духовен глава мосю Аристид, изпълняващ по съвместителство длъжността Генерален космосъзерцател, се бе отпуснал пред централния екран и пребиваваше в блажена дрямка. Пред неговия душевен взор се нижеше издрасканата лента на спомените от близкото и недотам близкото минало. С потресаваща детайлност в кадъра на паметта му възникнаха плесенясалите стени на бар „Формоза“, където той и старшина-школникът от Bоенно-търговския флот Халофер давеха скуката си в долнокачествено уиски. Аристид четеше любимия си вид проза – менюто! Синтетичният мозък на Халофер, безнадеждно остарял модел, негоден за инсталиране на И. И., непрекъснато бъркаше пистите на мисълта си, така че на моменти репликите му придобиваха неподозирани и неподозреваeми обрати.

Мосю Аристид се помъчи да изчопли от спомена някой от номерата на стандартната полузабавна програма в бара. И тутакси в киносалона на подсъзнанието му изскочи метр Жану – барманът с най-мегалитен нос в цялата Галактика. Той отваря уста да обяви поредния номер, но не успява. Номерът е започнал без него, и то откъм противоположната посока – вратата.

Да, вратата се отвори, даже (ако не го лъжеше паметта) през пантите. Това, което влезе, имаше твърде много краища и нито едно начало. Съществото закриволичи между масите, устремено към бара, където мегалитът на Жану набъбваше в застрашителна удивителна. Пъшкащото явление се закова пред масата на мосю Аристид и изломоти:

– Извинете, ако аз… нещо… – след което се разпадна на две части.

Първоначално мосю Аристид реши, че това се дължи на крайната степен на смущение, но след като се вгледа по-внимателно, разбра грешката си. Неопределеното явление бе изпуснало от себе си един напълно определен хуманоид с червена като цвекло физиономия, който мигновено се свлече на пода и с изражение на пълна некомуникабелност продължи да доглежда отдавна започнат сън.

Другата част на явлението, останала след неговото отделяне, се оказа очарователен небесносин септопод, по-точно септоподка, несъмнената грация и темпераментните оранжеви очи на която издаваха твърдо принадлежността ù към изящния пол. Тя се засуети около лежащия. Мосю Аристид понечи да се върне към менюто, ала това явно не му беше писано. Халофер в пристъп на гражданска съвест скочи и с помощта на септоподната дама вдигна хуманоида, за да го монтира на срещуположния стол.

„Сега поне има шансове да стане интересно“ – оптимистично предположи гръко-французинът и с поглед на познавач огледа дамата, която никак не беше зле. Мосю Аристид ненапразно носеше в себе си 50% френска кръв. Той разбираше от жени, ценеше параметрите им и познаваше правилата за контактуване с тях.

– Многозвездна коксан – изящно произнесе той универсалната формула за обръщение към разумно същество от женски пол, – как бихте позволили да ви наричам?

По лицето на коксан пробягаха чаровни зелени петна и тя неудържимо заприлича на кисела краставичка – от онези, които мосюто бе свикнал да възприема предимно със сливова.

– Името ми е Ахак Хък – изчурулика тя с нежен молюскоиден акцент. – Жителка съм на бившата планета Фък.

– Бившата? – с нефалшифициран интерес запита потомъкът.

– О, да! – изхлипа коксан и протегна към очите си няколко пипала с носни кърпички. – Нашата планета беше разкъсана, ама наистина разкъсана от демографски взрив!

– Мдааа – проточи с топло съчувствие непрекият потомък на французите. Беше му пределно позната тази модна в последно време форма на гибел у провинциалните цивилизации. – А вашият… хм… спътник?

Коксан Ахак Хък се разхлипа окончателно. Картечен откос от сълзи срази пепелника. Фас изцвърча и угасна – невинна жертва на чужди страсти.

– И той е като мен! – плачеше септоподката. – Ние с него имаме обща съдба. И той е последен, ах, от своята раса! Той е жертва на информационен потоооп! Ах, хлъц, извинете, мосю. Аз лично го извадих от потопа, правих му изкуствено дишане! Знаете ли колко терабайта беше нагълтал клетият! Още малко и щеше да се удави. Оттогава си е все такъв: чуе ли разговори или види събития, които носят информация, моментално се изключва. Очите му се затварят, устата също. Изобщо – алергия към информацията.

Септоподката подсмръкна и доверително добави:

– Ама вие трябва да се запознаете! Аз ей сегичка ще се опитам да го включа.

Тя протегна пипала и по майчински открехна очите на цвеклоида, сетне повдигна кожените капачки на ушите му. Изпод червените гънки надникнаха подозрително будни очи. Те нещо преценяваха, нещо пресмятаха, нещо категоризираха, после устата се отвори и отчетливо съобщи:

– Излишно много битове!

И – хлоп! щрак! клоп! – последни се затвориха ушите, а на смаяния Халофер му се причуха секретни ключалки с цифров шифър.

По-нататък паметната лента на благородния гръко-французин беше съвсем издраскана и залята с уиски, така че на нея личаха само няколко по-драматични епизода.

Между тях беше например една оспорвана турнирна среща около кръглата маса (на рулетката), където поради неизвестни засега природни закони мосю Аристид непрекъснато губеше.

Затъмнение… и се появи следващият кадър: Халофер в ролята на девствен новак залага всичките си налични суми на червено, в резултат на което пред него изниква твърде прилична купчина жетони, стимулиращи доброто настроение. Спечелената сума се оказа напълно достатъчна, за да се наеме един нелош празнолет и купонът да бъде пренесен все така успешно във вселенските бездни. И ето че компанията се отправи към кантората на „Галактикал интерсолар“.

Чиновникът Шива

Празнолетно приключение, в което героите се сдобиват с „Магаре“

Усмивката върху лицето на чиновника беше увековечена чрез средствата на пластичната хирургия, та затова нещастникът процеждаше с труд през разтеглените си устни:

– Имаме прекрасен празнолет, точно за вас, господа, ах, простете, коксан, илюминатори с южно изложение, бронята му не пропуска никакви космически течения, а пък двигателите…

Докато ломотеше, петте му трансплантирани ръце чевръсто оформяха документите, а шестата почесваше пипонестото теме.

Прекрасният празнолет се оказа ръждив атомен галош, на който изправни бяха само ремонтните вундеркибери. Именно те предпазваха с механична самоотверженост „Буриданово магаре“ от окончателен разпад, разкапване и разруха. През своя пъстър живот мосю Аристид бе употребявал немалко празнолети и немалко от тях бе оставял в такова състояние, но със стопанисването им оттам нататък се занимаваха обикновено други.

– Е, защо един благороден мосю да не се повози и на такава каруца? – жизнерадостно си каза непрекият потомък на ахейците и поведе компанията по коридорите на „Магарето“.

Ахак Хък възторжено пляскаше със свободните си пипала, придържайки в останалите кротко дремещия цвеклоид. Халофер, едничкият що-годе професионален пилот тъдява, би могъл да забележи нещо нередно, ала пистите в главата му отново се бяха объркали, така че на него едва ли можеше да се разчита.

След като всички се разположиха по каютите, мосю Аристид извика старшина-школника. Без да обръща внимание на спазматичните му опити да възрази, непрекият потомък на своите деди започна да му втълпява, че той, Халофер, е единственият кадрови звездопроходец тук и ако той, Халофер, не иска нашите братя, сестри и, дявол ги взел, братовчеди по разум да останат в безплодно очакване на контакти, то час по-скоро да се заеме с пилотиране на празнолета, изпълнявайки по съвместителство длъжностите щурман, лоцман, боцман, кок, бордови инженер, както и инженер по двигателите, водопроводите и радиаторите, докато той, мосю Аристид де, с пълно съзнание за оказаното доверие се заема с длъжностите Централен и Фундаментален организатор на Контактите, Върховен консултант по Всякакви въпроси, Бордови философ, Старши корабен наблюдател и, естествено, Генерален космосъзерцател. Обаче той, Халофер, да не смята…

На това място благородният мосю прекъсна поучителното си слово по независещи от него обстоятелства. Една от стените на каютата, раздирана от комплекси и вътрешни противоречия, напусна вертикалния си стоеж и с грациозна неумолимост понечи да похлупи двамата събеседници. Непрекият потомък на галите беше философ по натура и природа, поради което ненавиждаше всякакви излишно бързи телодвижения. Така че в създалата се неприятна ситуация единственото, което си позволи да направи, бе да се натъпче в креслото със сила, неизключваща известно достойнство, и да остави съдбата си в ръцете на провидението и високата облегалка на стола. И не сбърка. Край него (подобно на чиния, изстреляна от ръката на ревнива съпруга) профуча един ремонтен вундеркибер, подпря с рамо стената и раболепно застина в ъгъла.

– Коксан, Аристид, о! – възкликна Халофер, който все още пребиваваше в междупистово състояние.

Вундеркиберът протегна ръка и бръкна в ухото на неадекватно усмихнатия старшина-школник. В очите на последния се появи някаква осмисленост, ръцете му прекратиха хаотичните си движения, изпънаха се по шевовете и с възгласа:

– Кеп, разрешете да пристъпя към обязаности, задължения, необходимости, наложителности! – старшината се втурна към фок-мачтата на главния реактор.

Трогнат от тези драматични събития, мосюто извлече изпод стола своята чаша, предвидливо укрита там по време на инцидента, и отвори уста с намерение да каже няколко хвалебствени слова за нашите младши кибернетични братя, които ни спасяват. Но го спря погледът на вундеркибера: беше някак прекалено нагъл, намекващ, подсказващ и настоятелен. Страшна догадка парна мозъка на полуфранцузина. „И ти ли, Бруте!“ – изстена той, пък протегна на нахалника банкнота от един долар. Роботът светкавично я грабна и излетя през люка.

В обективите му светеше безкористна любов към паричните знаци.

*  *  *

На другата сутрин празнолетът вече пореше Вселената. В каюткомпанията се бяха събрали всички търсачи на разум. Дори цвеклоидът, изкушен от безинформационната тишина, щедро открехваше ляво око и дясно ухо. Върху носовия екран, проснат върху цялата предна стена, се ширеше безбрежният междузвезден океан – крайно безконечен, приятелски враждебен, обилно перфориран с черни и бели дупки и, естествено, претъпкан с разумни и недотам разумни форми на живот от всякакви породи и разцветки, страдащи от непреодолим хроничен глад към контакти и братски събеседвания.

Мосю Аристид усети, че сега е моментът да се кажат няколко думи за предстоящите велики събития. Той се надигна и елегантно закръглената му фигура (продукт на скъпи вина и луксозни цигари) се открои върху фона на звездната безбрежност.

– Скъпи нехуманоидки и хуманоиди! – начена гръко-французинът. – Настана великият час, когато ние, представители на разумните раси от познатата Вселена, водени от могъщите и благородни нагони на познанието, се впускаме в търсене на роднини по разум! Напред към нови роднински връзки! Нека всички наши контакти преминават в дух на взаимно разбирателство и роднинска взаимопомощ, защото не е възможно да си взаимопомагаме, ако не се разбираме взаимообразно, тъй като за да помогнеш на някого, респективно той да ти помогне, е крайно нужно да знаеш как да се разбереш с този, на който мислиш да помагаш, и съответно той да се разбере с тебе…

Последните метри от споменатата лента в главата на Аристид изтекоха пред вътрешния взор на благородния елино-гал. Верен на своята длъжност на Бордови космосъзерцател, мосюто се бе изтегнал пред носовия стеноекран и интелигентно бе проснал крака срещу безкрайността. Хоризонталната проекция на подметките му падаше върху Крабовидната мъглявина. Погледът му, макар и замъглен след доброто хапване, беше вперен в светлото бъдеще. Мисълта му нанизваше като лазерна връв грандиозен гердан от светлинни години, парсеци, галактики, мъглявини и друга космична бижутерия. Неусетно Фундаменталният консултант по всички въпроси, Специалистът по контактите и щепселите и Бордови мислител заспа.

Драматично приключение

В което нашите герои биват нападнати с цел обир от зле цивилизовани, но добре организирани сапиенси, като се спасяват само благодарение на масов подвиг и индивидуална саможертва

Обладан от мъдра философска дрямка, мосю Аристид беше затруднен да следи околното пространство. Поради тази естествена и обяснима причина той не видя как до „Буриданово магаре“ се паркира чужд звездолет, виртуозно маскиран като летяща чиния. Това беше безотказна маскировка, защото всички сапиенси четяха списание „Космос“ и знаеха, че летящи чинии няма и не може да има. Пък и да има, те са само продукт на нездрави сензации или метеорологични явления. Така че и най-безочливото показване на подобен сервизен предмет предизвикваше само скептични усмивки и забележки от рода на: „Абе, знаем ги ние тия…“.

Невъзможното летателно тяло, невидимо за всеки, спокойно взе на абордаж празнолета. От люка на НЛО-то се изнизаха няколко безформени създания, всяко от които стискаше по един предмет с чудновата форма, и то далеч не миролюбива. Те се доближиха до външната врата на „Магарето“ и тъй като тя беше заключена, се процедиха през ключалката.

Празните пластмасови коридори ги посрещнаха с кобно мълчание. Само някакъв смотан вундеркибер надникна иззад един ъгъл и протегна лапа за паричен знак на уважение. Това невинно действие му струва живота, пардон, функционирането. Позитронната му душа отлетя във виртуалния рай, където текат реки от благовонно смазочно масло, дърветата раждат разноцветни чипове и резервни части, а благо усмихнатият свети Айзък Азимов всяко тримесечие раздава пресни драйвъри. Мир на ръждата му!

Агресорите стигнаха до вратата на каюткомпанията. Там спряха, измоделираха външния си вид до пълно оприличаване с древните пиратски прадеди, търпеливо изчакаха вожда си, докато му израсте черната превръзка върху лявото око и довърши дървения си крак. След това блъснаха вратата, изкрещяха дружно:

– Информацията или организацията! – и нахлуха вътре.

С изненадваща за самия него скорост мосю Аристид напусна света на розовите галактични сънища и впери поглед в конкретната ситуация. Тя бе трагична! Вождът на шайката метаморфи насочваше масивното дуло на дезорганизатора си право в пъпа на непрекия потомък. Последният, като всяко същество с висша организация на своята материя, изтръпна. Жестоката истина се развиделяваше.

Нападателите явно бяха от племето Мегабитници! Тези сапиенси бяха избрали собствен начин за движение и прогрес. Вместо да придобиват ум по трънливите пътища на познанието, те просто го изземваха със средства, разработени още от древните гангстери. Гръко-французинът си спомни десетките намерени празнолети и техните екипажи, които външно изглеждаха недокоснати, но мозъците им, като се почне от главния с всичките му дялове, после през гръбначния, дългия и се свърши с костния, бяха изстискани до последното битче информация!

Мосюто си представи своя безинформиран труп, където дори белите дробове са забравили финия дим на ароматните пури, а мъртвият стомах не може да се сети даже за едно от пикантно сготвените ястия на бар „Формоза“, за корабната кухня, за всички ресторанти и барове, обиколени от благородника през неговия дълъг и ярък живот. Тази покъртителна представа събуди духа на непреките му прадеди. В очите му заигра пламъкът на гръко-френския боен дух, мозъкът заработи светкавично. Той гордо призова провидението на помощ и то не закъсня да сложи приятелска ръка върху рамото му.

Коксан Ахак Хък, най-сетне схванала ужаса на ставащото, с пронизителен писък се тръшна пред краката на вдървения цвеклоид, като с инстинктивен жест на самозащита го събори върху себе си. Краката на Цвекльо се оказаха пред потомъка подобно на някакъв оръдеен лафет. Това беше оръжието!!! Мосю Аристид имаше пред себе си универсален информационен топ!

Недоумяващите нападатели видяха как Съзерцателят ловко отваря съпротивляващите се уши на цвеклоида и нещо му обяснява, обаче не намериха в туй нищо опасно и продължиха да очакват доброволно сдаване на всичката налична информация. Ето, това беше последната им грешка. Аристид хвана цвеклоглавия за краката и насочи отворената му уста срещу Мегабитниците.

– Ха-ха! И любителите на рози могат да бъдат удавени в розово масло – изсмя се той наум и даде сигнал.

Отначало Цвеклоний откри бегъл огън с логаритмичните таблици в десетична и дванайсетична числова система. Корсарите мигом прибраха оръжието си и се превърнаха в огромни уши, които поглъщат всяко битче информация, избълвана от гейзеровидния хуманоид.

Последваха трасиращо-разривните куршуми на афоризмите. Ушите застенаха от удоволствие.

Масивните снаряди на повестите и новелите се смениха с многотомните ракети на романите, трилогиите, квадрилогиите… Ушите се огънаха!

Попаденията на историческите трактати, философските студии и творческите плагиати накараха редиците на противника да се залюшкат, а пък когато Халофер, вдъхновен от общия боен дух, превключи на стари вицове, враговете опразниха в панически бяг територията на контакта. Само се чу тропот на дървен крак и други атрибути…

– Срещата премина в дух на откровеност – резюмира мосю Аристид и устреми поглед в безкрая, където набъбваха нови приключения.

Динамично приключение

Което ни разкрива, че контактът си е контакт, но и с него не бива да се прекалява

За всеки случай „Буриданово магаре“ остана на орбита. Халофер доброволно пое вахтата, а благородният, макар и непряк потомък на дедите си, приканен от многоръката и многосърца дама на празнолета, я поведе към десантния катер. После смело, ала предпазливо излетя към неизбежната неизвестност (или обратното, каквото и да означава това). Цвеклоидът бе оставен да прави компания на Халофер.

Совалката се втурна в атмосферата, обаче мигновено беше подхваната от неизвестни, но свръхмощни алфа-бета-делта силови полета и водена от тяхната твърда ръка, се приземи на огромен космодрум. Гръко-французинът надникна през открехнатия люк и с подозрение огледа пейзажа. Към тях със ситен тръс се носеха посрещачи. Начело на групата препускаше беловлас хуманоид с грамадна глава и хилаво, ама спортно тяло, разкриващо десетки поколения с идеална интелектуална наследственост.

Малко по-назад и вдясно прииждаше внушителен гражданин с брада еспаньолка. Неговото гордо и целеустремено лице, обрулено от суровите ветрове на науката, декларираше академична непреклонност и абсолютна неотклоняемост по разните му там житейски пътечки. С твърда стъпка до него крачеше очарователна фея. Пъргавият взор на мосюто оцени несъмнените ù телесни данни, като не пропусна да отбележи пламенните погледи, които феята хвърляше към академичния субект. Устремен в своята целеустременост, последният не забелязваше нищо. Отляво пък подтичваше неизбежният младеж с одухотворено, но нещастно лице и небесносини очи, вперени с неподправения кретенизъм на безнадеждно влюбен в красивата си спътница.

– Ндааа – въздъхна непрекият ахеец. – Нищо ново под звездите!

Групата се доближи на достатъчно разстояние и предводителят изкомандва спиране. В огромните му като стартови площадки очи светеха бездънна мъдрост и неземна доброта в съотношение 2:3. Той миролюбиво направи няколко крачки напред и протегна ръце в многократно трениран страстен порив:

– О, любезни сапиенси, сърцето ми прелива от безбрежните си брегове при мисълта за близкия ни контакт и за неговите перспективи. Добре дошли на планетата Казаниада[7]! Тя цялата е превърната в очакване на великия информационен обмен между нашите братски разуми, достигнали такива върхове на познанието, които са върхови дори и за такава върхова цивилизация като нашата (и естествено вашата)! Идвате тъкмо навреме – с радостно угрижен тон допълни той, – защото това тримесечие съвсем провалихме плана си за контакти с тъй наречените братски разуми. И така, заповядайте на една изпълнена с искрена братска взаимопомощ разходка по нашата свидна цивилизация…

Мосю Аристид поведе притихналата коксан към светлия хоризонт, където направо от земята се издигаха неземните постройки на искрящ като фаянсови плочки град.

– Добре дошли в залата за контакти, братя – изрече мъдрочелият старец и въведе гостите през една огромна врата. Непозната сила подхвана мосюто и коксан, за да ги настани в две неудобни кресла, отвсякъде оградени с пултове и екрани.

– Предлагам да започнем – кимна казаниадецът. – Тази зала е директно свързана с централния информаториум на планетата. Всяка ваша дума ще бъде запечатана в кристаломатрица за вечни времена и за бъдните поколения.

Аристид се огледа. В залата и от лицата на братята по разум лъхаше спартанският аскетизъм на погребално бюро.

– Достопочтений, прощавай, че не ти знам името – започна елино-галът, – на борда на нашия празнолет се намира единственият и уникален във Вселената мъдрец, носител на всички и всякакви знания, сведения, мнения и препоръки за каквото и да било. Той е свърталище на абсолютната информация, утеха за всички търсачи на истината. Ако не възразяваш, ще го повикам тук. Само той може да ви се отблагодари достойно за безподобното гостоприемство.

– Действай, пришълецо! – мъдрецът величествено посочи един от пултовете. – Ето това копче тук.

Мосюто натисна въпросното копче и нахлузи върху главата си услужливо подадения шлем за телепатична връзка. Гледката около него изчезна. Появи се познатата командна кабина на „Буриданово магаре“. На преден план стоеше Халофер с отчаяние върху лицето и кълчища в ушите. „Прочиствал си е информационните писти – констатира Аристид. – Ама защо е толкова тъжен?“

Да, Халофер наистина страдаше. Топлото му другарско сърце не можеше да понесе отсъствието на прекрасната двойка и сега бавно, но сигурно се пържеше върху огъня на мъката. Изведнъж в главата му, някъде в пространството между лявото полукълбо и продълговатия мозък, прозвуча глас. Гласът на неотразимия мосю Аристид:

– Халоферчо, приятелю, чуваш ли ме?

– Капитане, умиращите те приветстват!

– Виж какво, момчето ми, друг път ще умираш, сега ми трябваш жив. В добро състояние ли е нашият цвеклолик приятел?

– Йес, сър!

– Така. Тогава кацай по нашия пеленг, чакаме те.

– Идвам, мосю! А вие пазете нашата гургулица Ахак…

Обаче гръко-галът вече се беше изключил.

„Гургулица нашата пазете…“ – въздъхна наум Халофер и отиде да стяга „Магарето“ за кацане.

Долу контактът вилнееше.

След като се разбра, че цвеклоглавият мъдрец ще пристигне скоро, вълните от възторжени казаниадци понесоха върху гребените си Аристид и неговата дама. Съзнанието на мосюто заприлича на сандвич от някакви подземни заводи, които произвеждаха машини, или може би от машини, които произвеждаха заводи? Безкрайни плантации, където растяха крави или може би пасяха? Великолепни роботи заместваха хората или може би това бяха хора, които заместват роботи, които от своя страна също заместваха хора? Или пасяха? С една дума, всичко се въртеше, произвеждаше, кипеше и никаква надежда за спиране или за каквато и да било промяна не се очакваше.

Бордовият философ се огледа замаян. Като единствен придружител бе останал синеокият младеж с одухотвореното, но нещастно лице. Преди час внушителният носител на брадата еспаньолка беше отвел в неизвестна посока научната фея, обяснявайки ù от движение: „Съгласете се, че полициклоидалният херматазъм е невъзможен без мегавилното макарониране…“. Феята се съгласяваше възторжено, без да си прави труда да разбира.

Нещастният одухотворен младеж дуднеше унило:

– О, аз направо се вълнувам от вълнение, като си представя непредставимите полети, до които може да долети гениалната мисъл на човешкия гений! Всичко, което виждате, братя, е дело на ръкотворния труд на трудовите ръце, както и творба, сътворена от творчеството на истински творчески творци…

Тук монологът му бе прекъснат от тълпа освирепели от възторг казаниадци, които бяха закъснели за началото и сега бързаха да наваксат. За нула време Аристид се лиши от новата си вратовръзка и иглата за скафандър – внос от съседната метагалактика. Той беше нацелуван, изпонапрегръщан и полузадушен от вулканоподобния ентусиазъм. На Ахак Хък това френетично внимание отначало ù харесваше, но когато от няколко нейни пипала изчезнаха пръстените, и на нея ù писна. Тя размаха крайници като вятърна мелница и кой знае как щеше да свърши всичко, ако в този сюблимен момент не се беше разнесъл кошмарен вой.

Халофер пристигаше с гръм! Ето че реактивната струя измете от космодрума тълпата контактьори. Вратата на „Магарето“ се отвори и отвътре на собствен ход излезе цвеклоглавият! Изглежда, че поради друсането в полета част от пакетите с информация, натрупани по лавиците на бездънната му памет, се бяха сместили и отворили място за нови впечатления. Така че нашият герой за пръв път от много време можеше да се прояви според характера си. Наистина беше величествен. Неговите уши стърчаха като локатори, ноздрите му бълваха радиоактивни пламъци, а пък очите му приличаха на лазери.

– Здравей, брате по разум! – приветства го появилият се отново мъдрочел старец.

Цвеклониус интелигентно, но твърдо кимна.

– Вашият капитан ни информира, че вие сте свърталище на информацията. Бихте ли споделили тези известни само вам сведения, мнения, данни и т.н.?

Свърталището се усмихна светски и позволи да бъде отведено в залата за контакти. Мосю Аристид хвана коксан за пипалото и насочван от седмо чувство, зае изгодна позиция до вратата.

Гостоприемните домакини настаниха госта в кресло пред пулта. Тук обаче се яви затруднение – нито един от шлемовете не пасваше върху цвеклоидния череп! Най-сетне приспособиха криво-ляво някакъв и се започна транслирането на информация.

След кратко затишие наченаха събития, които хвърлиха в недоумение наблюдателите. Мъдрочелият старец бясно размаха юмруци пред червендалестата физиономия на своя брат по разум. Последният с неподозирана ловкост смъкна шлема, запрати го в тълпата и хукна към вратата. Пътьом махна с ръка на гипсираните мосю и Ахак, като им обясни с поглед: „Абе, кой да ги знае, че не носят на мръсни вицове?“ и излетя навън.

Стреснатите приятели, към които неусетно се беше присъединил и Халофер, тръгнаха да го търсят.

Следващо приключение

О, темпора, о, морес

– Не такива груби шеги, колега! – със зрял укор в гласа зовеше мосю Аристид.

– Шеги, колега, не груби такива! – припяваше отново сбърканият Халофер.

– Цвекльооо! Цвеклинчооо! Цвеклонииий! – нажежаваше се коксан Ахак Хък. Казаниадската столица отдавна се бе скрила зад хоризонта, а до момента нямаше никаква следа от цвеклоида.

Тримата пътешественици се скупчиха и развълнувано закоментираха необяснимото събитие. Коксан бълваше хипотези, в които бяха намесени всички космични и отвъдкосмични сили и където цвеклоидът (ах, Цвекльо, ох, Цвеклоний!) присъстваше неизменно като невинна, безпомощна и, естествено, дълбоко нещастна жертва. На мосюто му се прииска да има самозатварящите се уши на изчезналия и с голяма мъка успяваше да задържа лодката на мисълта си върху вълните на коксаниното словоблудие. От своя страна Халофер приличаше на тубичка, от която на равни интервали се изстисква неразбираемо словесно пюре. И накрая достойният потомък на своите родители не се стърпя:

– Я внимавай! Слушай моята команда! За търсене на Цвекльо напосоки, ходом марш!

И компанията пое в синхронна стъпка накъдето ù видят очите, защото когато нужната посока е неизвестна, всички направления са еднакво добри. „Ако ги оставя, те могат да спорят чак до апокалипсиса – мислеше си елино-галът, – понеже в спора се изясняват отношения, а не истини.“

Пътят се оказа, общо взето, безпрепятствен. Каменистата равнина се разнообразяваше само от вертикални каменни стълбове и наподобяваше банкетна маса, от която са изнесли всичко освен празните бутилки. Тази бутилирана асоциация изчезна едва когато пред тях се изправи съществото. Разкрачило дългите си крайници от двете страни на пътя, то основателно приличаше на арка, за каквато и го помислиха отдалеч. Но в средата на тялото му надничаха две симпатични, добродушни и, даже бих казал, интелигентни очи.

Мосю Аристид изкомандва троицата за спиране.

– Извинете… – неопределено започна той.

– Моля? – учтиво се отзова създанието на добър средногалактически.

– Извинете за нахалния въпрос, ама вие какво сте?

– Нехуманоид!!! – с обидна гордост в гласа заяви дългокракият.

– Това го виждам, но бихте ли се уточнили? – прохладно отвърна философът.

– Най-точно мога да бъда класифициран в отряд Дългокрачни, вид Аркообразни, семейство Ветроплодни. В качеството си на хоби аз изпълнявам ролята на арка и информирам пътниците.

– Ах, прекрасно! А нас имате ли какво да ни информирате, ох? – възбуди се коксан.

– Мога само да ви съобщя, че сте на прав път – загадъчно изскърца съществото.

– Ха, че откъде знаете кой път е за нас правият?

– Знам си аз. Всички бързате за долината!

– Долина коя? – наостри уши Халофер.

– Тази зад хоризонта. Долината на консервираното въображение.

Без да губи нито секунда, мосю Аристид заби пръст във въздуха пред себе си. С енергична стъпка кавалерите се изнизаха под арката, обаче коксан заобиколи. Тя нямаше намерение да рискува новата си рокля, преминавайки под разни същества с неизвестна физиология.

– Извинете! – провикна се след тях аркообразното ветроплодно.

– Обичате, моля, ще, какво? – стресна се Халофер.

– А вие от кой вид сте?

– М-м-млекопитаещи! – с мъка изплю старшината.

– Тогава приятно млекопитание! – учтиво се сбогува създанието.

Мосю Аристид водеше тройката напред и в главата му се рееха подозрения: „Това ветроплодно не знаеше ли прекалено много? Ааа, тук има нещо!“

Само че този път благородният гръко-французин се лъжеше. Чисто и просто тук нямаше нищо.

Скоро пред взорите на тримата спътници се раздипли Долината на консервираното въображение. Тя беше прекрасна като пълна банкова сметка и мамеше окото досущ като чаша бульон трезве след тридневен банкет на държавна сметка. Пресичаше я път, прав като мнение на началник. От двете му страни (на пътя, не на началника) се издигаха къщи, постройки, заведения и институции. Селището беше заобиколено от шумящи вековни дървета с дънери, могъщи като нахалството на келнер, и корони, вечнозелени като физиономията на току-що уволнен чиновник. Край някои стволове си играеха мечета. Други се отличаваха с кубистичност на формите, а листата им приличаха на клинци. Под тях си почиваха пирамидални девойки или свиреха на инструменти, припомнящи за Светата инквизиция.

Цялата тази вълшебна картина развълнува поетичната душа на компанията, но тя запази самообладание и продължи към главната улица. Още повече че една от първите сгради се оказа очарователна, пропита с алкохол и скандали кръчма. Там се ядеше и (естествено) пиеше, при това (забележете) интензивно! Изгладнялата троица нахлу вътре.

Атмосферата тук бе някакъв трудно смилаем гювеч от пушек и ругатни и до такава степен напомняше родната „Формоза“, че благородният мосю почти се подмокри. В очите де. В единия ъгъл двамина души спокойно и методично, без излишно престараване биеха трети. Битият им отговаряше с вяли, отегчени оплаквания. Вдясно пък се водеха интелектуални дискусии, съпроводени с обмяна на аргументи, бутилки и части от мебелировката.

Мосю Аристид реши, че не е настроен за диалог на такова високо ниво, и поведе групата по-навътре. Ето че намериха прекрасна маса с изглед към бара и със само две заети места. Съседната маса също имаше две свободни, ала там се държаха прекалено шумно.

Гръко-французинът придърпа един от техните столове и разположи Халофер срещу ъгъла на дървената плоскост. „Профилактика против женитби, момчето ми!“ – бащински поясни той.

В същото време Ахак Хък огледа аборигените оттатък и преценявайки принадлежността им към силния пол, взе наложителни мерки, като напарфюмира седемте си мишници и се обърна към единия от тях. Това бе приятен младеж с модерна подстрижка и страдалческо изражение. Чашата, която надигаше през равни интервали, явно не му доставяше никакво удоволствие, но той с примиренческа жертвоготовност отново и отново я поднасяше към зъбите си.

– О, ах, прощавайте, имам вълнуващото чувство, че ви познавам! Случайно да сме се срещали на Златните астероиди? Ах, ама не! Навярно това е станало на курорта Слънчев мрак? – тактично подхвана общуването си дамата.

– Едва ли – тъжно изфъфли младият мъж. – Аз по такива места не ходя. Аз съм остросъвременен млад герой и се отличавам с комплекси.

– А защо, ако смея да попитам, пиете от чашата си с такава покруса?

– Отговарям веднага – хлъцна момъкът и залитна напред. – Между нас казано, страдам от цироза и не нося на пиене, обаче авторът ми иска да съм максимално близо до народа…

В този момент мосю Аристид ги прекъсна:

– Ме-з анфан! В извънредни ситуации са валидни екстраординерни мерки. Смятам, че дългът и изчезналият Цвеклоний ме зоват. Тръгвам. Ако не се случи нищо ново, рандеву след 72 часа пред „Буриданово магаре“. Бон шанс! Адио!

– Ох, ах, мосю Аристид, на кого ни оставяте? – изплака многозвездната дама. – Аз съм слаба, беззащитна жена, а тук е вертеп, мен ме е страх!

– Коксан, льо кураж! – потомъкът величествено изпусна кълбо дим от пурата си. – Всичко е преходно: и страхът, и раздялата, и вертепът. Бъдещето е пред нас, миналото е зад нас, а пък ние сме на гребена на вълната! Нашата следваща среща ще бъде продиктувана от историческите събития. Гарантирам ви го! Е, сега пийте и се ослушвайте. Аз ви имам пълно доверие. Ин вино веритас. Оревуар!

И бордовият мислител изчезна в зейналата врата.

– Кураж, коксан! – рапортува Халофер и пи на екс. – Вие сте с мен и ще се крепите в трудните минути. Напред към пълно доверие! Резервуар!

В този момент към масата се доближи тъмна фигура и кимна учтиво:

– Мога ли да се възползвам от свободното място?

– Питате или се интересувате? – рече да блесне Халофер.

– С ваше позволение, коксан Ахак Хък – поклони се непознатият и седна.

– Ах! – задави се септоподката от Фък. – Вие знаете името ми? Много интересно. Не помня да са ни запознавали някъде, нали, Хали?

– Да, тя някъде не помни да са ни запознавали – заинтригувано потвърди школникът.

Непознатият тъмен субект стана, поклони се любезно и започна:

Неща тъй странни и нечувани

предлагат ни добри надежди.

Внезапно в тебе нечий глас

вещае бури и премеждия.

Ти често чуваш този зов,

но сам обзет от суетата,

не виждаш спуснатия мост

и не надничаш през вратата.

И тук е твойта грешка, знай!

Та всеки намек нещо значи.

И никой не е съжалил,

щом през вратата е прекрачил.

Тръгни със мен, изостави

лъжата с нейните награди.

Ти таз лъжа зовеш живот,

а той не крие изненади.

Живот, а всъщност бавна смърт.

Не се мами, ти нямаш избор.

Живот банален като клюка,

на скуката безкраен извор.

Дълбоко в себе си таиш

неща тъй сладостни и дръзки,

като крайморски вълнолом,

окъпан от солени пръски.

Бленуваш райски брегове.

И с поглед, замъглен в тъгата,

изпращаш бялата фрегата,

летяща в приказния свят,

изпълнен с рев на океана,

и южен бриз, и морска пяна,

окъпала тайнствен остров…

Целуваш кръст и „Коза Ностра“

изписваш със собствената кръв.

„На абордаж!“ – и ти си пръв,

противника си ти намушкваш,

под тебе мостикът се люшка.

Ти взимаш ключа във ръка,

небрежно смел, и ей така

отключваш най-подир вратата.

Прекрачваш праг и красотата

пред теб потресена мълчи.

„Мадам, за вашите очи,

за правото да бъда роб

на хубостта ви чак до гроб

разсякох вашите окови!“

В гърдите бликват чувства нови

и в тоз прекрасен върхов миг

ти си човек, ти си велик!

Но пеят сребърни фанфари!

Сега напред, часът удари

кръвта да сменяш срещу злато!

И сигурен бъди, богато

таз сделка ще те награди,

със орден твоите гърди

и с лаври ще красиш челото.

Ще станеш знатен и прочут

и злото гордо ще презираш

от цезарските висоти,

в които ти ще се намираш.

А може би желаеш ти

да властваш в хорските мечти?

Велик художник и поет

да бъдеш, да четат навред

твойте поеми или оди?

Да тачат всичките народи

нечувания ти талант?

В изкуството да си гигант?

Кажи ми само, че желаеш,

и туй ще стане, щом мечтаеш!

Но виждам аз, ти се увлече!

О, жалко хилаво човече!

Това бе твоят звезден сън.

Сега стани, излез навън

и хващай своя път. Ха! Път ли?

Там всекидневието пъпли.

Каква оптимистична гледка!

И ти оставяш свойта клетка.

От перспективата пленен,

започваш „твоя“ трудов ден.

И тъй, избирай: или с мене,

далеч от сивото ти бреме,

или оставай тук със здраве,

да вършиш що не ти се прави.

Ще питаш кой съм аз? Профан!

Та вгледай се във моя профил!

На хората съм стар приятел

и верен спътник –

МЕФИСТОФЕЛ.

(Стихове: Алексей Чернов)

Канадската ливада върху главата на Халофер настръхна. Коксан дишаше учестено с розовите гири на бюстовете си. Тя се вълнуваше като девица, току-що излязла от пансион, решена да навлезе в живота и респективно животът с пълна сила да навлезе в нея. Очите ù горяха в предчувствие на велики събития.

– Въх, хер Мефистофел, вие ме карате да тръпна от емоции, вие покачвате кръвното ми налягане и смъквате килограмите ми заедно с всичко ненужно от мен. Аз съм ви задължена до гроб, аз никога няма да ви забравя, аз ще ви подаря кичур от моята коса!

– Да, и аз ще ви подаря кичур от моя гроб и никога няма да забравя моята коса, ще смъкна кръвното си налягане, защо-то то не ми е нужно! – с треперещ глас обеща Халофер.

Предразположен от екзотичните признания, дяволът отново седна и отправи към дамата и школника ей такава на реч:

– Приятели, братя мои! Моят скъп, донякъде роднина и не съвсем родител Саваот ме предупреждаваше, че прекаленото пъхане в обществото на простосмъртните ще предизвика у мене неподозирани промени. И това стана, но не съжалявам. Ще кажете, какво пък ти е било лошо като дявол? А вие имате ли представа, по дяволите, как протича един трудов ден в ада? Знаете ли как се калкулират изкушените души, степента на изкушаемост, амортизацията на изкушеността? Как се картотекират оформените грешници? И когато след целия кошмар на един такъв ден отруденият дявол се завърне у дома с глухата надежда за чиния топъл катран, на вратата го посреща законната дяволица с тризъбец в ръка… Оказва се, че нещастникът е забравил да вземе пъкловизора от ремонт, а вечерта ще има директно предаване от рая… И щом полумъртвият рогоносец най-сетне се добере до трапезата, там го чака някаква консерва от душа на счетоводител. „Кaaaк!!! – реве с последни сили нещастникът. – Нали беше обещала…?“ „Абе, ти чуваш ли се какво говориш? – отсича съпругата и посяга към тризъбеца. – Яж там и мълчи!“ Адски живот, повярвайте ми. Затова, когато ме пратиха да проверявам кой от групата става за изкушаване, аз бях щастлив. Намерих самотната очарователна Ахак Хък, приех вида на цвеклоподобния хуманоид и …

– Как, ама нима…? – хлъцнаха на три гласа двамата слушатели. – Нима вие сте нашият Цвеклоний?

– Да – лукаво се усмихна лукавият. – Да, приятели, аз споделях с вас радости и скърби и се убедих, че вашата компания е онова, което съм търсил през целия си живот. И ето ме сега тук, отворен като книга за похвали и оплаквания. Ще ме приемете ли в истинския ми вид, мен, многогрешния по природа? – патетично възкликна дяволът и коленете му чукнаха в пода.

– Многогрешен? – възбудено сподели коксан. – Всякак!

– Всякак! – неразбрано, ала твърдо отсече Халофер. – Многогрешен!

– О, това трябва да се полее – скочи Мефисто и хукна към бара.

Изведнъж край масата стана тъмно. Достъпът на светлината бе отрязан от масивните фигури на четирима мрачни (много мрачни!) мъжаги, наобиколили компанията. Лицата им сякаш бяха правени, за да не предвещават нищо добро. Ниските чела, сключените вежди и малките студени очички недвусмислено декларираха, че собствениците им са готови да ликвидират, премахнат, елиминират или отстранят всекиго и каквото и да било (щом за това се плаща надлежно) по всяко време на денонощието и във всякакви социално-битови и метеорологични условия. В ръцете си четиримата държаха едрокалибрени аргументи с дула, насочени към четвъртия седящ до масата.

За него авторът не е споменал нито дума досега и това не е случайно, защото такъв персонаж изисква съвсем отделно описание.

Героят беше мъж, и то от най-расовата му порода. Бе облечен минимално, явно за да могат да се обозрат неимоверните му бицепси, трицепси и други цепси, образуващи неговата суперяка снага. Гръдният му кош беше с такива размери, а раменете – с такава ширина, че върху тях можеха да се поместят поне три глави. Но главата беше една, наполовина състояща се от врат, мощен като дорийска колона. Вратът преминаваше в ярко изразена мъжествена челюст, над която надничаха благородни очички.

Мъжът дремеше скромно, положил глава върху един бицепс.

Пръв реагира остросъвременният млад герой. Той извади нос от чашата си и приятелски сръга могъщия си съсед:

– Твоичките пак са тук!

Суперменът открехна поглед. Върху лицето му се изписа страдалческо изражение на човек, когото за осми път през този ден заставят да изтупа килима. Той стана и протегна ръка към най-близкия. Злодеят сценарно се усмихна, пък вдигна пищов:

– Умри, куче!

Само подир секунда обаче бе зает да преглъща личното си оръжие и с изкълчени крайници да полита към изхода. Останалите тъпо проследиха траекторията му. Следващите секунди бяха посветени на тях. Над масата се извъртяха вихрушка от плътни шляпания, пунктир от юмручни орбити, пюре от предсмъртни викове – всичко туй беше отмерено с аптекарска точност, така че нашите герои можеха да наблюдават, без ни най-малко да пострадат.

Коксан предпазливо бе притворила едното си око, ала с другото следеше мощния танц на мускулите и върху лицето ù се изписваше лакомо изражение. Под влияние на напиращите чувства долната челюст на Халофер бе увиснала до такава степен, че това изглеждаше необратимо.

Когато тупаникът свърши, суперът седна и пак задряма скромно. Коксан отвори и двете си очи. Халофер с трясък захлопна челюсти. Хармонията отново властваше. Двойката се огледа за Мефисто, но не го видя никъде – видимо дори дяволските му таланти не му помагаха да се самообслужи по-бързо. Старшина-школникът тъкмо понечи да тръгне да го търси, когато съседната маса брутално привлече вниманието им. Там определено прехвърляха нормите на приличие.

Двамата събеседници край тази маса бяха, меко казано, странни. Единият представляваше брадясал хуманоид, облечен в неутрални дрипи, които след задълбочен анализ биха се оказали скафандър. Върху косматите гърди на космическия вълк имаше татуирана ракета, а малко по-надолу личаха два зараснали метеоритни белега, както и прелъстително усмихната кибернетична русалка. Мъжът разпалено говореше нещо, гънките на корема му се диплеха и русалката сякаш намигаше. Съществото до него – откровен нехуманоид – показваше явно нежелание за контакт с парцаливия си партньор.

– Оставете ме, моля ви се, на мира! – пищеше в ултразвук то. – Не виждате ли, че съм продукт на друга еволюция и логиката на мисленето ми е качествено различна от вашата?!?

– Ти м-мен ув-в… важаваш ли ме? – с трудно управляем език ломотеше брадясалият и потните му ръце опипваха талията на създанието. – Ти мен шъ мъ слушаш и ей тука шъ мъ гледаш! – той посочи с два пръста очите си, при което парцалите на рамото му се разместиха и откриха татуировката на газова мъглявина, пронизана от лазерен лъч. – Хайде, кажи си еволюцията, а пък логиката ти ще я опраим. Ти само ела да видим що за продукт си!

Халофер не издържа.

– Не! Това не е зрелище за една дама! – очите му блеснаха с неподозирана яснота. – Това не е дама за едно зрелище! Безподобният мосю Аристид ме е отредил да се грижа за вашата морална и физическа цялост и в светлината на тези инструкции аз настоявам да опразним територията на контакта, още повече че той става все по-нечистоплътен!

– Ама, моля те бе, Хали… Аз не съм толкова … – опита съпротива коксан.

Напразно. Неумолимият старшина-школник вече я влачеше към изхода. Пред него внезапно се материализира Мефисто. Запъхтян, с изплезен червен език, дяволът мъкнеше под всяка мишница по няколко бутилки с дъгоцветни етикети. Дори в опашката му беше омотано тумбесто шише уиски.

– Ние сме продукт на други зрелища и еволюцията ни няма логика! – изстреля на един дъх Халофер, но виждайки затрудненото положение на нечестивия, добави по-меко: – Взимай си тръгването и бутилирай след нас.

Рогатият намести бълбукащата стъклария в прегръдките си и заситни подир тях.

Над улицата се лееше песимистичен здрач. Стъпката на Халофер изгуби доста от твърдостта си. По пипалата на коксан изби студена пот. Бутилките тихо потракваха в треперещите лапи на Мефистофел. Нервите на компанията бяха опънати като струни и съдбата не пропусна да дрънне върху тях дисхармоничния си акорд.

– Не по този начин, мон шери! Много гру… – чу се зов от мрака. И това можеше да бъде единствено гласът на безподобния мосю Аристид. А задавеният финал на репликата му би могъл да означава само едно: Генералният космосъзерцател се намираше в беда!

Всеки реагира по своему. Халофер праволинейно и центростремително се понесе в посоката към гласа. За коксан не може да се каже нищо определено, доколкото главното ù пипало бе стиснато в ръката на старшината и поради това – нейният устрем не му отстъпваше с нищо. Мефистофел също не остана глух за вопъла на Аристид. Овладял от малък простата истина, че всяка опасност трябва да бъде оставяна зад гърба, той се завъртя на копита, със саможертвено усилие на волята захвърли безценните бутилки и с дълги скокове се понесе заднишком подир приятелите си. Съпроводи го жален звън на разбита стъклария.

Тъмнината беше станала мастилена и стенещата зад облаците луна не успяваше да я разсее. Препускащата троица се носеше към неизбежната съдба и по причина на овъгления мрак не виждаше, че съдбата е приела вида на широко отворена врата в глухата и простираща се във всички посоки стена. Накъсо казано: ВРАТА В СТЕНАТА!

Халофер и Ахак влетяха първи, след тях – гърбом и Мефисто. Вратата се затръшна. Тя се оказа облицована с кафяв плюш и на нея имаше табела:

ВХОД КЪМ СЪСЕДНОТО ПРОСТРАНСТВО.

ЗА ЛИЦА С РАБОТА – СТРОГО ЗАБРАНЕНО!

И така, нашите герои се оказаха именно в съседното пространство. Ето, вече втори месец очакваме те да се завърнат и да разкажат как е аджеба там. Рано или късно това ще стане – както всички главни герои, нашите също са родени под щастлива звезда. Не ни остава нищо друго, освен наистина да чакаме. Но вторият месец действително изтича, а пък вратата продължава да стои захлопната като челюстта на … е, знаете на кого.

За

и

около

автора

От високи кули

Александър Карапанчев

Гледай от високи кули

и тогава ще предусетиш пътя.

М. К. Чюрльонис

Хайде сега – както казват някои от нашите „печени“, „супер“ и „топ“ журналисти – да върнем лентата назад.

През един действително хубав ден неколцина млади-зелени автори се качихме на самолета за Бургас. Било е в разгара на соцепохата през тъй далееечната 1970 година; ние членувахме в клуба-семинар „Златното перо“ (създаден към списанието легенда „Космос“) и за сметка на редакцията отивахме да погостуваме на друга сродна формация, пуснала отскоро коренчета в Черноморието ни.

Става дума за южната „Тера Фантазия“, която според нейния основател се явява първият у нас истински, феновски, стопроцентов клуб на въображението.

След двустранното литературно четене, прозвучало в младежкия дом, вече бе паднала нощта. И ние поехме из нея, придружавани от големи обеми мек, миролюбив мрак и пъстрооко намигащ неон. Нейде по пътя към хотела се заговорихме с Атанас – отеца основател на клуба, харесахме се някак интуитивно и той ме покани у тях да продължим приказката си. Помня, че събеседвахме дълго-разпалено на неговия таван (на централния булевард „Първи май“), украсен с взводове книги и разни папки с изрезки от родния или съветския печат.

После домакинът ме нагласи да пренощувам там; преди обаче да допра възглавницата, аз намерих сред папките един нов за мен разказ от любимия ми Шекли, изгълтах го и заспах с усещането за вълшебство. Вълшебство не само в прозата на маестрото, но и в моя разлистващ се живот, който ми поднасяше такива интересни запознанства…

Много и всякакви на вкус и цвят води изтекоха оттогава. Атанас П. Славов от Бургас наистина порасна до емблематично име в нашата – че и в европейската! – фантастика, ала взаимното ни духовно привличане все така не е угаснало. Доказателство за това е интервюто по-долу, което започнахме на тавана му в „Лозенец“ (ех, тоя човек пак е като във висока кула – съдба!) и довършихме в малкия китайски ресторант с панда на визитката си. Начевайки с т.нар. пролетни рулца, мога да изредя какво си поръчахме, но забелязвате ли, че се въздържам да правя сравнения между тогавашната и днешната социална картина?

Александър Карапанчев: Да тръгнем от въпроса кога и как всъщност фантастиката те хвана в своята разкошна мрежа?

Атанас П. Славов: Първият отговор ме хвърля в баналното – откак се помня. Имам смътна представа за детски книги, четени по-рано, обаче светлината на другата възможност засия истински пред очите ми с двата романа „Мъглявината Андромеда“ и „Трудно е да бъдеш бог“. Прочетох ги в оригинал, като учех руския от движение, без да запаметя дори и едно граматично правило: беше само текст, от който не можех да се откъсна. Така и не усвоих руската граматика, защото щом стигнах до прогимназиалното ù изучаване, никой даскал не съумяваше да открие пълното ми граматическо невежество зад съвършеното владеене на езика до най-идиоматичното му ниво. (Тъкмо този език ми даде достъп до голяма част от световната фантастична литература, каквото и да си говорят сегашните русофоби.)

Може би това е като при пиленцето, което взема за „мама“ първото живо същество, мярнало се пред погледа му, ала за мене фантастиката стана главното в живота. Овладял съм професионално поне пет занаята и при някои от тях постигнах сериозни успехи, обаче винаги съм вършил всичко в името на ФАНТАСТИКАТА.

Александър: На едно място Стефан Цвайг пише (нека да цитирам), че само там, където бива много насърчавано, изкуството дава много, и посочва за пример музикална Виена. Е, добре, в България фантастичният жанр страда ли от липса на обществено насърчение и какво може да се предприеме в тази област?

Атанас: Разбира се, Стефан Цвайг си е прав, но у нас определено не е Виена. Нашите фантасти не просто не са стимулирани, те направо са стопирани! В момента според мои критерии имаме дузина първокласни писатели на фантастика, които са на световно равнище. Обаче масовият български читател, верен на своя „вътрешно-имиграционен синдром“, предпочита да се пробва с коя да е преводна книжка, отколкото да отвори нашенски автор на въображението. Защото поредната книга с етикета „Бестселър“ му дарява временната илюзия, че не е в „тая страна“, че участва в международни игри, че е – виждате ли – „световен човек“… Тъй че истинско фантастично събитие е развиващият се талант на тези наши писатели фантасти. Тяхната поява и напредък не са благодарение на…, за каквото споменава Цвайг, ами „Въпреки! Въпреки! Въпреки!“.

Александър: От какво се подхранва твоята изострена чувствителност към фантастиката, която моделира по най-различни начини бъдещето на човечеството?

Атанас: Ние живеем в свят, където почти всички тенденции – продължени механично! – пораждат представата за катастрофа. Обединени заедно, те създават и непреодолимото усещане за бъдеще, което носи у себе си някакъв постоянен разпад (нещо като перманентната революция на председателя Мао). Да пишеш днес антиутопия е въпрос на трудолюбие, а не на богата творческа фантазия.

Неслучайно хиляди талантливи писатели, художници и кинодейци изградиха внушителни визии на такова мрачно бъдно, като едва не го узакониха. Но това на практика не е нищо повече от едно отреагиране на Изкуството, каквото то е правило през цялата човешка история! Сигурен съм, че фантастиката би трябвало да отиде по-нататък и да не забравя пионерското си проникване в територията на същински новото.

Сега истинската интелектуална сила и смелост на плодотворния талант се концентрират в търсенето на формите за изхода. Храбростта е да допуснеш, че Човешкият дух може да намери пътя си към по-високото ниво; интелектът е да го разбереш, а пък дарбата – да го защитиш художествено.

Без готови идеологии, митологеми или религиозни догми! Говоря за решението на задачата, наречена Кризисно Съвремие. Решение, което ще доведе до по-висше състояние на ЧоВечността и Човечеството…

Да, аз обичам да чета и искам да пиша истории, посветени на това търсене. Произведения, които със своята художественост и моделираща мощ ще защитават нови светове от този вид. Проза, поезия, изобразително изкуство, филми, музика, статии, дискусии… Убеден съм, че подобен прогрес може да се реализира основно по два начина:

1. Чрез сюжетите за съдби на хора и общества, дирещи изхода от кризата на днешния ни свят; чрез образите на учени и мислители, напипващи в мрака на неизвестното пътища към вече описаната цел; чрез приключенията на личности, въвлечени в тоя спирален процес и постепенно разбиращи смисъла му.

И 2. Чрез изграждането на герои и по-големи групи, възникнали в нашето съвремие, но носещи белезите на новото – вътрешната свобода в клетката на социалната несвобода – без ескапизъм, без фанатизъм или аскетизъм. Чрез технологии, които водят до освобождаване от опредметяването и разкриват етическите и интелектуалните ресурси на ЧоВечното. Чрез непротиворечиви, реалистично обрисувани общества на бъдещето, където всяка личност е пълноценно разгърната и осъществена, без да бъде зависима или притежавана от друга. Посредством фентъзи или пък алтернативни светове, в които това условие е постигнато.

Александър: Ще ни кажеш ли тогава кои са твоите най, ама най-любими герои от Н. В. Фантастиката?

Атанас: От Стругацки – Румата Есторски в „Трудно е да бъдеш бог“ и техният човек на бъдещето Горбовски; после от Ефремов – Дар Ветер и Фай Родис от романите му за тъй далечното бъдно; ученият Симагин от трилогията на Вячеслав Рибаков (ей, да не се бърка с писателя реалист Анатолий Рибаков!)… Ще продължа моя почетен списък с Олми от „Вечност“ на Беър; с Тенайн, подвизаващ се в Стърджъновата новела „Уменията на Ксанаду“; и с Безсмъртния на Зелазни… В този дух не бих желал да пропусна певицата Марта Матева, създадена от Величка Настрадинова.

Александър: Ти имаш подчертан вкус към т.нар. езиково инженерство, чиито словосъчетания понякога са извънредно любопитни – да речем, заглавието ти „Мигновечност“. Искам сега да ни подбереш един букет от такива твои образци, става ли?

Атанас: Макар в Полуречника ми (попълван повече от 25 години) 600-те думи да са групирани по азбучен ред, всъщност те са от най-различни породи – пряко-сатирични, интелектуално-научни, гротесково-абсурдистки. Ето ви по седем от трите упоменати вида.

А. Сатирични: бюрокраста, командиригент, безграмотане, кретендент, далаверност и накрая нещичко за нашего брата фантаста – въображаба.

Б. Интелектуални: сладкоумен, въобщество, антилигенция, анатематика, жертворчество, икономистика и демонокрация.

В. Абсурдистки: стоматологика, съораженен, абракадарба, арбитурчин, възхимущение, организадник и чукундуравенство.

От дъжд на вятър от такива на словеса съставям цветисти изречения. Като например: „Той я гробичаше егоистински“.

Александър: Някои хора твърдят, че фантастична (като жанр де) поезия изобщо не съществува… докато противниците им са точно на обратното мнение. Ти как гледаш на този стихотворчески казус?

Атанас: Няма казус. Бъркотията идва от факта, че голямата поезия има изключително сродство с въображението. На подобен въпрос аз винаги отговарям с перифразата по Клаузевиц: „Фантастиката е продължение на поезията с други средства“. Стиховете „своеволно“ сглобяват късове от пространството и времето в съседни редове, без да им трябват звездолети и хрономашини – тоест без да се мотивират преходите и скоковете, както правят фантастите.

Моя любима поетеса е Емили Дикинсън и нейно стихотворение ще можете да прочетете в бъдещия ми роман – всеки ред е заглавие на една част от историята ми:

1. Аз обитавам Вероятността

2. По-хубава къща от Прозата

3. Със по-многобройни врати

4. И по-широки прозорци

5. Тук стаите са като кедри

6. А работата ми е тая

7. Да разперя тесните си ръце

8. И да прибера рая

Как би било възможно туй, ако фантастиката и поезията не представляваха някакво цяло?

Александър: Българският фантаст интересува ли се от своя народ, или минава встрани от болките и радостите му?

Атанас: Българският фантаст си е български фантаст, който пише на един много рядък език, и няма начин да бъде извън това. Аз лично имам най-малко текстове, посветени директно на нашенското, но мнозина талантливи БГ автори (като моя фаворит Николай Теллалов в четирилогията си „Пълноземие“ и в „10-9“) правят истински пробив в образа на фантастичния българин. И тук не става дума за някой хумористичен „хомо потурус“, какъвто често рисуват родните ни сатирици, ами за действително ярък индивид – пряк участник в планетарни и космически събития. Силни пера в подобен аспект са Йоан Владимир и Андрея Илиев, повече обърнати към нашия фолклор.

Александър: Кой е по-важен за тебе в сферата на фантастиката – светът на идеите или пък светът на човекознанието?

Атанас: Това е класически въпрос капан, съчинен в по-стари времена. В него под „идеи“ се разбират научнофантастични измислици, а под „човекознание“ – изследване на човешката душа и общественото поведение. На което и да даде предимство фантастът, винаги ще се изложи. Ако е първото, следва: „Ахааа, ти си технократ, не правиш литература“. Ако е второто: „Е, тогава защо не си обикновен писател реалист?!?“. Ала днес тези две насоки, противопоставени в двубой, все по-често се сливат по твърде интересен начин във фантастичната ни действителност… или поне за мен е така.

Разработката на идеите за човекознанието е едно от най-силните направления в Жанра и, бих казал, главно направление на търсене. Все повече фантасти разполагат в центъра на произведенията си модела на човешката личност в преобразяващия се свят. И на още повече хора им става ясно, че историческият човек се е изчерпал и при новите технологични възможности, които сам е създал, ще бъде принуден да се промени. Следователно основният въпрос е какво от себе си ще вземе по-нататък и какво ще захвърли насред бунището на историята. Да, бидейки територия на мисловния експеримент, фантастиката все по-страстно се занимава с този избор…

Дори във фентъзито, възникнало като ретро реакция на прогреса и повтарящо за хиляден път уютната черупка на феодализма, вече по-начесто се прави тъкмо това. Във вълшебствата на маговете все повече се виждат техно ограничения, закони и правила; в заклинанията все по-лесно разпознаваме работата с оперативни системи плюс визуални интерфейси, а безстрашните герои с мечове все по-активно решават реални социални проблеми или се изправят пред истински социални процеси… Така че отговорът ми в случая е – идеите за човекознанието са най-важни за мене.

Александър: Макар без класическите бои и палитра, в последно време ти се изявяваш и като художник на въображението. Любопитно ми е как и защо се стигна до подобна метаморфоза?

Атанас: Не храня претенции да съм художник в ортодоксалния смисъл на думата. Пък и ако ще ме наредят до множеството фабрикатори на неразбираеми кошмари, пълнещи модерните галерии – не бих искал. Казано просто, от години (докато чета литература или гледам кино) получавам свои виждания за облика на нещата, за скритата същност на света, букет от образи, за който нямах умения да го сторя видим за другите. Сега, с помощта на компютърни изразни средства, успях да постигна това и изпитвам голямо удоволствие да го споделям със себеподобните. На няколко изложби се убедих, че има немалко хора, възприемащи мирозданието по тоя начин.

Можете да се „докоснете“ до моите картини на интернетския адрес: http://www.sf-sofia.com/index.php?menu=5&id=96&t=kh.

На онези, които ще познаят фрактали в изходния материал на графиките ми и ще кажат: „Че той, компютърът де, си ги генерира самичък, за какъв автор говорим?!?“, ще отвърна с любимата поговорка на скулпторите: „Тя, статуята, си беше вътре в камъка, аз само махнах излишното…“. И аз така – картините си бяха вътре в хаотично генерираните фрактали, аз само махнах излишното. Е, и прибавих нужното :-).

Александър: Днес, след като успешно си прескочил бариерата на твоя 60-годишен юбилей, какви бъдещи планове градиш – в живота и в изкуството?

Атанас: Преди всичко трябва най-после да завърша поне първата част от моя роман, за който споменах по-горе. Работя над него повече от петнайсет години. По замисъл той ще представлява мащабна картина на всепланетните изменения при събуждането на колективния планетарен разум. Великолепна седморка от човешки съдби ще пронизва събитията. Всеки търси мястото си, а намира Цялото. Показват се стапянето на границите при познатия съвременен човек и издирването на новите закони, които оформят новите личности. Смърт на държавата; мъчителните уроци на истинската, ужасяваща свобода. Никой вече не може да живее по биологична инерция и следва да се научи… да се научи да разбира и избира.

Александър: Накрая искаш ли – на фона на все по-„хищните“ електронни медии – да очертаеш една прогноза за близкото бъдеще на отечествения ни фендъм, който обединява любителите на фантастиката?

Атанас: Тук всъщност няма нищо фантастично – то си е социален процес, но по отношение на такива процеси аз съм суров реалист. Навярно ще се задълбочава онова, което се случва с нашите клубове през последните десетина години: тоест увеличаване на процента фенове, които приемат фантастиката като средство за „кефене“ и се дразнят, когато някой твърди, че тя поставя Големите въпроси на изменящия се свят. Пазарът у нас е залят с четиво на бягството от действителността, внушаващо, че разумът е безпомощен срещу непреодолимата „тъмна природа на човека“, писано от талантливи литератори и поради което хипнотично-убедително – възможна е, виждате ли, само победа на егото или любовта и т.н.

Тази фантастика съответно формира своите привърженици. Вероятно българският фендъм окончателно ще изпадне до нивото на световния – конвенти, където главният гъдел е в това да си пиеш бирата със себеподобни четящи и „кефещи се“ от същите книги и герои. И да бъдеш скрит под полата на феодалната си баба… Иначе нито дума за реалния свят навън, за неговите разтърсващи изменения!

Кой знае, дано не съм прав.

Александър: Хм… Стари ми приятелю Атанасе, преди да се разделим по живо-по здраво, дали да не се изкефим на още един джин плюс салата от соеви кълнове?

Сборник „Мигновечност“ – издателство „Аргус“, София, 2007

Мигновечността на Aтанас П. Славов

Величка Настрадинова

О, вие, които разгърнете страниците на тази книга, „всякие житейские попечения“ отложете, както е казано в молитвата. Защото Атанас П. Славов ще ви поведе по пътища, които само той знае и никой още дори не е подозирал за съществуването им. Може да ви качи на колеоптера на Уилмър Бърди и да принуди по-нервозните да се стреснат и да захванат да хълцат. Вие нали не сте нервозни? Продължавайте смело, Атанас е отличен водач, той няма да ви изостави насред Пентаграма, за да се видите в чудо и да впрегнете всичките си мисловни и телесни енергии, та дано избегнете страховития М-зог и ужасяващия му господар Ро-гоз. Е, стреснахте ли се? Ами! Как ли не! Пък и да бяхте се ужасили, пак няма да изостанете от водителя Атанас, защото той ви примамва към други светове. Искате ли феести? „Тук дават феести“ – шепне съблазнително вашият предводител.

„Вземете феести, излъчете мечтите си,

превърнете небето в своя палитра,

превърнете фееста в святкаща мисъл,

превърнете изкуството в истина,

дайте на празника истински смисъл…“

И ви подарява той колчан с хладни кристални стрели, летяща вибраена, песни от сандинските празници и хиляди неуловими отблясъци, изменчиви и дъгоцветни, родени от хроноафазията на… о, може би… от вашата?

Атанас П. Славов е изтънчен, дискретен, той няма да се опита да ви се натрапи или да засегне вашата чувствителност с понякога твърде особения си поглед върху нещата. Той просто благоволява да ви вземе за спътник, както е направил с Георги Арнаудов, за да стъпите заедно върху живите тъмночервени плочи, които водят през виолетови гори към непонятното отдалечаване на деинорите, към неразгадаемото черно съоръжение – извор на сияйната река, която тече отвъд света, към КАЙ – безкрая, дето се покои Всемирът.

Наистина безграничен поглед има Атанас П. Славов и чувството за всеопрощение на по-висшия. Пленителни са неговите пейзажи, неговите персонажи със звънки имена – Ден Сир, Зун Себенера, Дан Саминик…

От Атанас П. Славов може да очаквате всичко, дори безпощаден анализ на човешкото общество – едно огромно поле на незрима война – непрекъснато взаимно изтласкване на няколко мегакорпорации с техните неизброими и неизмерно сложни за бедните земни жители интереси. И всичко това от гледната точка на висшите прилича на една дархианска игра, където между двама съюзници се сключват съюзи срещу трети, без това да подобри техните взаимоотношения.

Сложно ли стана? Спокойно. Атанас П. Славов ви го разяснява на добър български език, интересно, с виртуозни преплитания на заключенията на дархианската психономия и човешката представа за същината на света, която е в състояние да повлияе дори на дархиански космодор.

А с какви още ценни и възбуждащи любопитството неща ще ви запознае Атанас П. Славов! Аха. Ето го Хорхе Родригес. Трийсет и седем годишен. Особени белези няма… хм, всъщност има – замислен. И небръснат. Не се притеснявайте, ще се обръсне с тъпо ножче. И ще си задава тъпи стандартни въпроси, преди да се заеме да търси някакъв си Диас от предишното правителство. И ще го преследва с всичкото си умение на най-вещ издирвач на необикновени престъпници през жарки плата, каньони, из затънтени миньорски селища по време на карнавала… И ще го настигне сред изстрели, грохот на базуки и динамит… и ще говори с него за управлението на реалното, вътрешното, биологичното време. За социална кибернетика, за… Да, бе! Как ли не съм се захванала да ви преразказвам повест, която си струва да бъде „изкълвана“ буква по буква дори от пренебрежително взискателни персони.

Но ако случайно сте се разсеяли или уморили, вземете малко виталертон. Ама съвсем, съвсем мъничко, защото е изпробван само върху животни. Какво ли не правим с горките животинчета в името на човешкото усъвършенстване и просперитет? Да знаете, че съм против това все да използваме напълно невинни създания за смътните си цели. Та на въпроса – даже да сте много закъсали, внимавайте с виталертона, защото след като почувствате тялото си безпределно здраво и съвършено, може с философска гордост да пожелаете да развиете и духа си. А това май не е много полезно, понеже докосването до съвършенството… Абе, хайде да оставим съвършенството за опитните животни, защото и животните се нуждаят от лечение понякога – това е разумното оправдание на Атанас П. Славов.

А той умее да бъде ироничен, уязвяващ и опрощаващ… и да изяви стотици аспекти на своята творческа и свободна личност, която не се бои от никакви прегради. Дали ще ви пренесе на Фиорин, или в глъбините на човешкото естество, все едно. Той може!

И това е най-важното.

И е време да свършвам.

И уж ви казах доста неща, но знайте, не съм ви осведомила за най-важните и най-интересните, тъй че… нали сте грамотни? Сядайте, четете и се радвайте.

Сборник „Мигновечност“ – издателство „Аргус“, София, 2007

Призвание: художествен ръководител

Светослав Николов

След мимолетното лятно затишие бялата сграда отново заживява своето обичайно творческо всекидневие. Стройни момичета бързат за репетицията на студио „Модерен балет“, от стаята на група „Колегиум“ долита тиха, още търсеща себе си мелодия… Мога да вляза през толкова много врати – и тутакси ще попадна в някакъв интересен и вълнуващ свят. Градският младежки дом „Лиляна Димитрова“ е събрал под един покрив пантомима и политическа песен, изобразително изкуство и симфонична музика, литература и компютри…

За много от клубовете и съставите тук сме слушали или разказвали. Понякога дори без да се замислим колко труд и вдъхновение са въплътени в един-единствен звезден миг, в „неочаквания“ или пък „поредния“ успех. Трупали сме в бележника имена и факти, звания и медали, без да осъзнаем, че ето на, в този момент с нас говори човекът, който пръв е повярвал в истинността на мечтата си. И е „заразил“ другите със своята вяра. Той – художественият ръководител…

Най-отдавна познавам Атанас Славов. Да, същият този, който заедно с Росица Панайотова пише статиите под рубриката „Научна фантастика“ в нашия вестник. Свързан е с клуба по фантастика, евристика и прогностика „Иван Ефремов“ от самото му създаване преди повече от десет години, а е художествен ръководител отскоро, откакто клубът заедно с 18 златни медала получи званието „представителен състав“ на VI републикански фестивал на художествената самодейност. Преди да стане такъв, какъвто е сега, Атанас беше секретар на клуба, дизайнер на клубното помещение, ръководител и активен участник в ремонтите на клуба, главен счетоводител на клуба, домакин на клуба, кинолектор на клуба, ключар на клуба, ерудит на клуба по теория и история на световната фантастика…

Понякога съвсем сериозно съм се питал дали в главата на този човек няма някакво още неизвестно на науката запаметяващо устройство, което му позволява с лекота да цитира безброй автори и произведения, четени преди години и съхранени с най-същностното от това, което са създали? Дали някой НЛО тайно не му помага да генерира в себе си оригинални – въпреки планините от прочетена фантастика – идеи за собствени произведения: разкази, романи, сценарии? И дали не е открил някъде изворче с приказна жива вода, дето възвръща стократно силите на човека след изтощителен труд? За първите две не знам, но за третата питанка съм сигурен – той жадно пие от извора на мечтата по онзи бъдещ, мислен и предчувстван, по-красив и по-справедлив свят. Затуй е и приятно, и не съвсем лесно да общуваш с него – жаждата го терзае, кара го да живее с все нови и нови „невъзможни“ планове, прави го винаги неспокоен, винаги страстно-търсещ. А заедно с него прави такива и много от членовете на интегралния клуб „Иван Ефремов“.

Какво ли не е преживял за това десетилетие вечният оптимист и мечтател Атанас Славов! Опити за „преврат“ и неразбиране на спецификата в клубната работа (клубът не е място за задоволяване на болезнени амбиции, нито пък фон на нечия кампанийна парадност), три фестивала на сродни звена от цяла България и няколко сборника с литературно творчество на клубни членове, раждането на първото у нас специализирано издание за фантастика, евристика и прогностика – ФЕП (засега все още във формата на вестник), и първи творчески находки в областта на кинофантастиката, цветомузиката, фантастологията… Но когато го видиш пет минути преди началото на поредната сбирка, просто нямаш време да повярваш във всичко това – той се вълнува и кипи в подробностите, сякаш точно тази вечер застава за пръв път пред няколкото десетки умни и безпощадно внимателни очи.

Нека го оставим именно тъй – повел ги отново към необятния космос на човешките мечти, а ние с вас да надникнем и зад друга врата!

Вестник „Средношколско знаме“/4.ІХ.1985 г.

В клуба намерих себе си

(Едно признание, дошло от Америка по повод 30-годишнината на клуб „Иван Ефремов“)

Вал Тодоров

Когато прекрачих прага на Клуба по фантастика, не знаех, че правя може би най-важната крачка в живота си. Това беше преди 27 години. Бях осмокласник с блеснали от любопитство очи от Софийската математическа гимназия. Бях запален фен на научната фантастика, макар че не знаех още думата „фен“. Тогава Наско Славов, като истински апостол на правата вяра на мечтателите, говореше за нечувани светове и фантастични реалности на фона на музика от „Пинк Флойд“ и диапозитивно шоу от психеделични обложки на плочи и сюрреалистични колажи. Наско беше зрял мъж тогава, а аз – хлапак. Сега, поради някакво странно изкривяване на времето в света на възрастните, сме почти връстници.

В Клуба по фантастика и прогностика намерих отговори на много трудни въпроси, които другаде не се осмеляваха дори да задават. Намерих други поклонници в култа на братя Стругацки, Лем и Вонегът, а оттам – и магическия реализъм на Кортасар, Маркес и Льоса. Намерих музиката на „Дженезис“, „Пинк Флойд“ и „Йес“, а оттам – и първия ми мултимедиен спектакъл по „2112“ на Ръш. Намерих съратници киномани в храма на Тарковски, Фелини и Кубрик, с които създадохме свой киноклуб и първия независим видеофилм „Най-добрата защита“. Намерих кураж и вдъхновение за първите ми разкази, а оттам и издател за книгата ми „Иркала, страната на мъртвите“ – същия неостаряващ ентусиаст Наско Славов. Намерих приятели за цял живот, с които стъкмявахме самиздат фензина „Практис“ за „изкуство, култура и политика“, а по-късно имахме безкрайната вяра, че бъдещето зависи от нас, и написахме първия независим проект за Конституция на България.

Сега, като гледам назад, мога да направя пълно самопризнание: в Клуба по фантастика намерих себе си. Това, което бях, това, което съм, и сигурно това, което ще бъда. Чувството за вседостижимост, правото на мечтателство, вярата в себе си, доверието в съмишлениците, отговорността към бъдещето, критичното мислене, неутолимото любопитство и търсене на скритите механизми зад лъскавите фасади, непримиримостта към шаблоните, посредствеността и лесните коловози на битието.

След 12 години живот в Америка аз не се претопих, не забравих кой съм и откъде идвам, не измених на идеалите си и вярата си, че фантастичното бъдеще на справедливостта и доверието е не само възможно, но ни принадлежи.

Сега на визитката под името ми пише: „Писател, кинаджия, хакер и професионален революционер“. И никакъв „ефект на пеперудата“ не може да отмени последиците от онова прекрачване на прага на Клуба по фантастика преди 27 години.

Всички вие от по-новите поколения, бъдете предупредени!

Колективен сборник „С името на Иван Ефремов“ – издателство „Ернор“, София, 2009

Парад на планетите,

или какво правиха фантастите в Холандия

Опитайте се да си представите книжарница с размерите на зала Универсиада и обща дължина на щандовете половин километър. После си представете как всеки двадесет сантиметра от тези щандове хвърлят в очите ви нова предизвикателна дъгоцветна корица на книга с хиперреалистично фантастично изображение, албум, постер, плоча, видеокасета, игра или дявол знае какво. Умножете това по трите етажа, из които сноват хора от десетки националности, балони с форма на папагали, които плавно се възнасят към тавана, кино- и видеосалони, в които денонощно се прожектират фантастични филми. И отделни зали, в които едновременно (!) текат седемнадесет паралелни програми на срещи и тематични разговори за фантастиката…

Представихте ли си? Значи вече имате някаква представа от Worldcon – World SF Xага ‘90. Такова едно събитие в света на фантастиката донякъде прилича на парад на планетите. Самият Уърлдкон почти винаги се е провеждал в САЩ, където се връчваха и наградите „Хюго“, а организацията на професионалистите фантасти, създадена от Хари Харисън – Уърлд СФ, винаги се е свиквала в Европа, така че тяхното съчетаване също е едно уникално събитие. За целта поне три хиляди американци бяха прелетели океана, всички европейски страни бяха изпратили свои групи от клубове и професионалисти, имаше представители на Япония и Китай.

Пред едно истинско изпитание на сетивата и чувствата бяхме изправени и ние, тримата българи, дошли да представим нашето списание за славянска фантастика на английски език Orphia, което предварително беше предизвикало интерес сред феновете и професионалистите в англоезичния фендъм. И наистина, въпреки подтискащото изобилие на книги и списания нашият дайджест не мина незабелязан. Организаторите на програмата ни бяха подготвили приятен сюрприз – включване в официалната програма на конвента – в петък: „НФ във втория свят“, в събота: „НФ в България“ и в понеделник: „Светове на Виденията“. На вечерта, посветена на българската фантастика, дойдоха не повече от тридесетина души, но в замяна на това – хора, които наистина се интересуваха от развитието на жанра у нас. Навярно играеше роля и фактът, че сутринта ръководството на Уърлд СФ връчи две награди на дайджеста „Орфия“: наградата „Карел“ за оригинален принос във фантастиката и наградата за качество на превода, която заслужено получи завеждащият английска редакция Борис Басмаджиев. Там беше решено следващата среща на Уърлд СФ да бъде в Китай, и за национални секретари от българска страна бяха записани Атанас Славов и Борис Басмаджиев.

През това време вавилонското фенстълпотворение живееше своя бурен живот – продаваха се хиляди книги, картини, постери, сувенири, тонове рекламни листовки и цветни брошури се раздаваха безплатно, всяка вечер в отделни зали даваха коктейли различните претенденти за мястото на провеждане на следващия Уърлдкон – разбира се, това бяха представители на най-богатите щати и градове на САЩ. За нас, дошлите от Източна Европа, беше безсмислено да ходим дори да гласуваме – едва ли някой от нас би имал възможността да попадне там. Действаше и една благотворителна организация, ориентирана към помощ за нашите фенове – нещо като „Червен Кръст за фенове“, която приемаше дарения и раздаваше книги. За съжаление, това бяха предимно томчета от сериите „Тъмно бъдеще“ и „Чукът на войната“ (Warhammer) – конвейерни писания от различни автори, в които феодалното минало и постатомното бъдеще не се различава по нищо освен по оръдията, с помощта на които непрекъснато се избиват героите. Не искам да кажа нищо лошо за тези усмихнати и очарователни хора, те явно раздаваха това, което им бяха дали, защото когато на един руски колега му откраднаха документите и парите, организацията пое изцяло грижите за него.

И накрая дойде Събитието – връчването на наградите „Хюго“! И както можеше да се очаква, всичко бе организирано с американска помпозност. В дъното на сцената върху звездния фон, сред сценичен пушек и блясък, плавно се издигна класически заострена ракета. От нея излезе старомоден господин с цилиндър и куфарче, който се представи като духа на Хюго Гернсбък. Той избута на сцената масичка с четиринадесетте хромирано блестящи малки ракетки на наградите. Човек трудно може да изброи номинациите: за роман, повест, новела, разказ, критика, професионален редактор, за писател-самодеец, за фен-художник, за драматизация, професионално списание, фензин и наградата на името на Джон Кембъл за дебютант. Този път за 1990 година носител на награда за най-добър роман стана Дан Симънс с епоса „Хиперион“, за повест – Лоис Макмастър Бюджолд с „Планините на утрото“. Любопитен детайл – наградата за критика получи книгата на Алексей Паншин „Светът далеч от хълма“ – едно руско име, отдавна утвърдило се в американската редакционно-съставителска върхушка.

И празникът наближи своя край. Останаха назад преговорите с една американска фондация за провеждането на конкурс за разказ у нас, като най-добрите разкази на автори без книги ще бъдат публикувани в специална антология „Писатели на бъдещето“. Останаха уточненията с редакцията на списание „Абориджинъл сайънс фикшън“ за разпространението на нашата „Орфия“ в Америка… всичко остана назад. Очакваше ни само потното препускане из улиците на Амстердам в отчаяни опити да намерим нещо евтино за спомен, тревогите около самолетните преходи и първият разговор на български с нашата стюардеса, която ни разказа какво се беше случило предишната нощ с Партийния дом в София… Е, вече наистина сме в България.

в. „АБВ“, 13 ноември 1990 г.

Предговор към списание Orphia

Всички жители на северното полукълбо са чували за Южния кръст и за звездите над Австралия, но колцина в действителност са ги виждали? И какво могат да кажат за блясъка и красотата им? Същото важи и за славянската научна фантастика: над хоризонтите на вашите небеса понякога можете да доловите отразената светлина от звезди като Чапек, Замятин, Лем, Булгаков и братя Стругацки, но искате ли да знаете къде се намират спрямо ярката светлина на Бредбъри, Азимов, Кларк, Саймък, Зелазни, Фармър, Силвърбърг, Нивън?

Ние, издателите на „Орфия“, първото списание за славянска НФ на английски език, ви предлагаме да надзърнете от другата страна на тези хоризонти, да надникнете във времето и пространството на славянската фантастика, да видите със собствените си очи една различна вселена, която в продължение на десетилетия е провокирала умовете и душите ни.

„Орфия“ е кръстена на Орфей, нашия митологичен праотец, който жив слязъл в Царството на мъртвите заради любовта си. Именно любовта ни към фантастиката роди това списание и волята да протегнем ръце с въображение през въртопа от политически и културни сблъсъци, и така да ускорим края му.

Всеки месец „Орфия“ ще ви представя по 300 страници от най-доброто в българската, руската, украинската, белоруската, чешката, словашката, словенската, хърватската, сръбската, полската и македонската научна фантастика, фентъзи, хорър и комикси.

„Орфия“ ще включва не само разкази, повести и романи: всяко издание ще съдържа десетки цветни илюстрации, графики и фотоколажи, както и рецензии на филми и книги. Всъщност бихме могли да кажем, че всеки брой ще съдържа свой собствен албум за фантастично изкуство.

„Орфия“ ще ви запознае с живота на славянския фендъм, като ви даде шанса да участвате в нашите сбирки и дейности. Ще изследваме в дълбочина писатели, художници и фенове.

„Орфия“ ще ви доближи до нови технически, социални и философски фантастични идеи, ще ви срещне със създатели на невъзможното, ще ви разкрие тайните на природата и ще ви информира за всички видове трансцендентни феномени в нашата част на света.

„Орфия“ е страна, която не съществува на картата. Нейната територия е въображението на милиони славяни, а границите ù са отворени за всички, достатъчно любопитни да я посетят.

Да покрием цялата тази територия и да ви покажем образци от всеки стил и всяка страна е изключително трудна задача, особено понеже сме първопроходци в тази област. Единствената цел, която си поставяме с нашия първи брой, е да очертаем границите на славянската фантастика пред вас и да ви обещаем по-доброто, най-доброто, че даже и повече!

Тук сме се опитали да съберем автори от всички славянски страни. И успяхме. Чувстваме, че фантастиката трябва да стои над дребнави политически и националистични интереси, и сме готови да публикуваме всеки автор, чието дело е вплетено във великата славянска мрежа.

От друга страна сме убедени, че най-добрият начин да ви покажем същината на славянската фантастика е да включим колкото се може повече и по-разнообразни стилове. Така на тези страници Съветският съюз е представен в лицето на братя Стругацки и Святослав Логинов, първите – безспорни лидери в своята област, вторият – многообещаващ млад автор. Всички български писатели също са в началото на своята писателска кариера.

Невъзможно е да обхванем всички аспекти на жанра, но все пак се надяваме поне отчасти да сме успели. Историите, които следват, обхващат всички епохи и гледни точки във фантастичното: от чистото фентъзи „Пазителят на прохода“, през историческите пластове на „Вергилий и водата“, та чак до едно неопределено бъдеще в историята на братя Стругацки, която всъщност е глава от техния роман „Пладне, 21. век“; от класическите разкази на Карел Чапек до съвременната проза на Велко Милоев; от социални сатири като „Шепотът на пролетния дъжд“ до антиутопии като тази от Марек Хуберат.

Статиите и рецензиите в този брой може и да не са сензационни – всъщност умишлено сме ги избрали такива. Това, което имат за цел, е да ви дадат най-обща представа за нашите предстоящи материали, както и бегъл поглед върху фантастичното изкуство в страните ни. Всеки от тези раздели в бъдеще ще предостави задълбочено изследване на своя предмет.

А бъдещето, надяваме се, ще е светло. Списанието ни ще започне да излиза ежемесечно от март 1990 г.

Надяваме се, че „Орфия“, преведена с толкова любов и усърдие през първите стъпчици от живота ù, ще намери своята публика сред англоговорящите фенове навсякъде по света и ще ни даде шанса да ви запознаваме с най-добрата славянска фантастика всеки месец!

Ние, съставителите на „Орфия“, ще разчитаме на писмата ви да ни помагат винаги да избираме най-доброто.

Очакваме ви с нетърпение.

Главен редактор: Атанас Славов

Превод от английски: Илка Чечова

Забележка: Тези, които се интересуват, могат да изтеглят на PDF цялото списание оттук: http://www.mediafire.com/download/e7b2tu9b9cycd7h/Orphia-full.pdf

Фантастичната реалност в компютърната живопис на Атанас. П. Славов

Калин Николов

В пролетните месеци един от авторитетните седмичници посвети притурката си за култура на фантастичното изкуство и актуалните събития в клубовете, свързани с бъдещето, прогностиката или утопията. Поводът бе предстоящият Европейски конгрес в тази област – събитие от сериозна величина за феновете на стария континент и дори в света, – който ще се проведе евентуално у нас… Дотогава върху вестникарските страници бяхме виждали цялата ни нова и стара класика, обяснена с езика на популяризиращото изкуствознание и неговия нов клонинг, рекламата. В същото време делегация от българските организатори бе посетила бивша зам.-министърка на културата. От нея те чуха, че многогодишното движение за фантастично изобразително изкуство в България – това единствено неформално художническо движение у нас през отминалите десетилетия – не било съществувало…

И така, във вестника, напук на онези най-често реминисцентни заемки от постмодерни вълни и познатата родна класика, се бе появила една нова визия, чиято неочакваност превръщаше изданието в нещо оригинално и ново. Художникът на тези впечатляващи произведения дори не бе „професионалист“ в рутинния смисъл на понятието. Но той бе обичал много години магията на изобразителните изкуства, бе работил и другарувал с художници, бе израствал като фантаст (и писател, и теоретик) покрай необята на оригиналите или репродукциите, бе съхранявал албуми и ровил из компютърните сайтове на лов за добри изображения… Атанас П. Славов, така се казва творецът, не се нуждае от нашето великодушие, за да се нарече вече и художник. Авантюрист по съдба и собственик на биография, красяща живота на стойностните американски писатели – маркшайдер, дърводелец, мебелист, редактор, съставител на сборници и автор на разкази, а и на роман, издател, разрушител на собствената си издателска империя, общ работник… – изкуствата изглежда са областта, чрез която той намира поредната сила да се преобразува. Смятам за важен факта, че Атанас П. Славов е автор на предговора на едно от двете албумчета фантастична живопис от началото на 80-те години, популярни зад граница като единствените издания на неофициална българска живопис…

Веднага трябва да се поясни, че въвеждането на компютърния език сред пластичните принципи на изображението нито е ново за света, нито е шокираща практика в много най-съвременни визуални жанрове. Учудваща и едновременно обяснима е приликата в международния речник от средства, използван сред изявяващите се в областта. В редица от случаите те дори не се подписват с истинското си име, а и не е ясна множествеността от субекти или технически лица, довели до последната фаза на самата творба.

Българското изкуство обаче, нарочило си няколко коловоза, често забравя средновековните космически карти от църквите в Арбанаси и Драгалевци, и летящия човек от Христо Станчев (помни се неговата „На нивата“), и диаболизмите на Георги Машев, и митологичните призраци на Александър Мутафов, и абстракциите на Васил Иванов, и безтегловно летящите към своето духовно пространство хора на Атанас Пацев. Може би затова космическото чувство на Наско Славов запълва не просто празнините, колкото внася равновесие за философското право на художника да бъде СЪЗДАДЕН от любовта си към нещата в изкуството. От друга страна, творбите му са съставени с все още недостъпния инвентар от формули и пиксели, цифровизирани изображения, файлове, формати, векторни фонове и т.н., нещо, което малко български художници осъзнават като паралел на емоционалната си интелигентност. И така – Академията (отглеждаща колегиалност, в резултат на която например некрологът на младия скулптор Христо Христов, покорител на Еверест, бе скъсан още на втория ден и повече неподновен) със станалата традиционна практика преподавателите да вземат пари за приемане там, или художествените училища (толкова бедни, че обновяването на една тоалетна се показва като национален подвиг в „Шоуто на Слави“) все още трудно могат да тръгнат с ОБУЧЕНИЕТО в стимулиращи модела му версии. По-скоро напротив… А подобен инат е оприличим с онези някогашни художници, които са се подигравали на Паоло Учело, че се е вълнувал от перспективата и математическия скелет на пространството.

Както казах, картините на Атанас П. Славов са резултат на привързаност към фантастиката и етап от съвместното дълголетно съжителство с нея. И тяхната поява не ме изненадва: през 1982 година двамата имахме шанс да видим творбите на зачеркнатия от средата си художник Васил Иванов, починал (както беше модерно за такива) в психиатрия. Ние гледахме шедьоврите на вълшебника, а Наско и не криеше своето вълнение пред този неочаквано разнообразен, необятен, философски свят…

Списание „Усури“/ юли 2004 г.

България – страна на фантастичните надежди!

Месец август е знаменателен за България и българската фантастика. От 5 до 8.VІІІ. в град Пловдив ще се проведе Eurocon (Европейска конференция на любителите на фантастиката). Естествено, нашето списание не можеше да подмине такова забележително събитие и този брой придоби известен „български уклон“. Тук можете да прочетете разкази на българските автори Янчо Чолаков и Агоп Мелконян. Кориците са оформени с творби на български художници, и то доста сполучливо. Сега искаме да предложим на вашето внимание интервю с известния деец на българския фендъм, писателя, издателя и художника Атанас П. Славов. Без съмнение за нашите читатели ще бъде интересно да узнаят как стоят нещата с фантастиката в България – страната, където тази година ще се стекат издатели, любители и писатели на жанра от цяла Европа.

От редакцията

РФ: Как разпадането на социалистическата система се отрази върху издаването на фантастика в България?

А. П. С.: След разпада на социалистическия лагер почти веднага започна издателски бум. Фантастичните книги (а и не само те) се пускаха в стохилядни тиражи, но това бе за кратко. Пазарът бързо се насити. Днес даже новите произведения на Стивън Кинг се издават в не повече от 3000 броя, да не говорим за българските автори. Това очевидно се дължи на по-малките ни потребности от фантастика в сравнение с Русия или Украйна.

РФ: Каква е ситуацията на съвременния български пазар? Какво предпочитат читателите и издателите (родна или преводна литература)?

А. П. С.: Много болезнен въпрос. Разбира се, на пазара доминират преводите на англоезична фантастика. Те диктуват „фантастичната мода“. Но дори и тези продажби спаднаха. Видимо намаля покупателната възможност на хората, а цените на книгите пораснаха. Своята отрицателна роля изигра и разочарованието на болшинството българи от обществените идеали. Мнозина започнаха да ги търсят в западната култура, включително и в литературата.

Загубата на вяра в националната идея доведе дотам, че даже появата на един блестящ романен сериал като този на Николай Теллалов не предизвика особен читателски интерес.

Въпреки всичко смятам това явление за временно. Българската фантастика продължава да се развива. Идват нови и талантливи автори и този процес набира сила.

РФ: В последно време малко по малко се възстановяват загубените връзки между източноевропейските страни: у нас отново започнаха да излизат книги на поляци, българи и т.н. Какво е положението у вас – издават ли се съвременни рускоезични фантасти?

А. П. С.: За всички ценители на рускоезичната фантастика това е твърде актуален въпрос. През последните десет години в България са издадени само няколко книги на Стругацки, Логинов и Пелевин. Израсна цяло поколение млади българи, които не изучават руски език в училище и затова са дистанцирани от руската култура и литература. А и книги на руски се продават в няколко книжарници и на стихийни сергии. Старото поколение фенове чете рускоезична фантастика в Интернет. Едва напоследък започнаха да публикуват и известни съвременни автори като Лукяненко и Перумов. От октомври т.г. смятаме да положим усилия за разпространението на списание „Реальность фантастики“ и у нас.

РФ: Как смятате, ще подобри ли българското домакинство на Еврокона ситуацията с издаването на български фантасти?

А. П. С.: Имаме някои индикации, че ще се подобри. При всички случаи ние, организаторите на европейския конвент, не смятаме да стоим със скръстени ръце и ще правим всичко възможно българската фантастика да заеме своето достойно място в националната ни култура.

РФ: Знаем, че сте автор на термина „фантастология“, характеризиращ изследователската област, посветена на фантастиката. Как оценявате мястото ù в структурата на човешката култура?

А. П. С.: Без излишно теоретизиране мога да кажа, че човечеството отдавна живее в „окото на циклона“, ако допуснем тази аналогия. Животът наоколо ни изглежда нормален, дори застоен, а по невидимата периферия расте скоростта на измененията – те просто не са достигнали до нашето съзнание. И затова изкуството, претендиращо, че „отразява реалната действителност“, остарява в момента на своята поява. Само научната фантастика е адекватна на изменящия се свят. И още нещо, аз не приемам като пълноценно свеждането на изследванията върху фантастиката единствено към литературознанието (както прави това вашето „фантастиковедение“).

Фантастиката според мен е типологична специфика на изкуството, пронизваща цялата структура на човешката култура и адекватно реагираща на изменящия се свят. Неслучайно тя битува и в отвъдестетически форми като анекдоти, слухове, градски митове, графити, самодейни песни и т.н. По този начин имаме работа с културологичен комплекс, на който му е тясно в рамките на литературознанието.

Интервю от брой 8/2004 г. на списание „Реальность фантастики“ – Киев

Взаиморазбирането между културите

Тим Андерсън: Като се има предвид страстта ви към фантастичната литература във всичките ù разновидности, кой според вас е елементът, който я дефинира?

А. П. Славов: Фантастичното – било то изобретение, природно явление, социален процес, невиждана гледна точка, времево преместване или пък катаклизъм. Но то може да бъде и главен акцент, както и средство за разкриване на скрити същности. И не само в литературата. Аз определям фантастиката като типологична разновидност изкуство, която пронизва цялата структура на културата.

Тим Андерсън: По какъв начин появата на Интернет промени контакта ни с литературата? Ако това изобщо се случи?

А. П. Славов: Четенето на файлове промени концентрацията и вниманието ни при възприятие. Претовареността на Интернет с информация и интерактивността нарушават работата върху изграждане на абстрактните интерпретации на словото.

Тим Андерсън: Какво мислите за сегашното състояние на фантастичната литература по света?

А. П. Славов: Разляла се е като делтата на река Меконг, наводнявайки много територии на традиционната литература, при това със съответните заблатявания. Все повече загубва първопроходческия си характер и се превръща в обикновена рефлексия.

Тим Андерсън: Споделете едно нещо, което бихте искали да се промени в близкото бъдеще, успоредно с все по-лесния ни достъп до информация и до литература от други държави…

А. П. Славов: Взаиморазбирането между културите.

Тим Андерсън: Вашият разказ „Сиянието на реката“ в много отношения звучи като размисъл. Това умишлено ли беше, или просто се получи така?

А. П. Славов: Умишлено.

Тим Андерсън: Вие сте истински ветеран във фантастичния жанр. Имайки предвид опита ви, ще дадете ли някакви препоръки към тепърва прохождащите автори?

А. П. Славов: Да са наясно защо пишат – дали за да кажат нещо, или за да се продадат на всяка цена. И да действат съответно на избора си.

Тим Андерсън: Доколкото разбрах, вие работите по сглобяването на компилация, която ще съдържа наблюденията ви върху фантастичната литература като цяло – под формата на записки и мисли, събирани през годините. Искате ли да споделите нещо от нея?

А. П. Славов: Би било прекалено обемно. Става дума за разширено и осъвременено издание на онзи „Курс по фантастология“, който четох в НФ клуба преди 25 години.

Тим Андерсън: Възможно ли е фантастиката отново да си върне вкуса към размисъл за бъдещето?

А. П. Славов: Неизбежно е, ако остава вярна на функцията си да бъде авангард на човешкия дух. Узаконеният като „политкоректен“ образ на задължителното антиутопично бъдеще все повече се руши като единствено възможен. На все повече хора им става ясно, че бъдещето не може да бъде механична екстраполация на рушащата се съвременност. Фантастиката рано или късно ще се принуди да реагира на това.

Интервю от брой 1/2010 г. на американския фензин Marginal Boundaries

Бележки:

1. Стихове на Александър Бурмов.

2. Bioscop – един от първите кинопроектори за 54-милиметрова лента, изобретен от братя Складановски през 1895 г. Така са се наричали и част от киносалоните в Европа през първата половина на 20-и век.

3. Cinéma vérité – парафраза на „Кино истина“: направление във френското документално кино, породено от Дзига Вертов.

4. Молоко – мляко с наркотици, което пият героите на филма „Портокал с часовников механизъм“.

5. Интранет – вътрешна (корпоративна) информационна система.

6. Буриме ще рече стихотворение, което се пише с предварително зададени рими, ала тук случаят е доста по-различен. – Б. авт.

7. Руският фантаст Александър Казанцев е създател на подобни светове на бъдещето.

Content

Пентаграм

Заглавна страница

Издателска информация

Вместо предговор

Психопрограмираният ~ роман ~

Пролог

I. Демонът

II. Вечинт

III. Криза

IV. Дни на щастие

V. Хората на Огнището

VI. Силоншерското течение

VII. Едносъщен

VIII. Контролицията

IX. Рел Ваус

X. Наор’нд’Наор

XI. Психологика

XII. Зун Себенера

Епилог

Виталертон (новели и разкази)

Сиянието на реката (в съавторство с Георги Арнаудов)

I.

II.

ІІІ.

След пустинята

І.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

Сънища за космодора

Феести (в съавторство с Георги Арнаудов)

Виталертон

Предсмъртната или първата болка (в съавторство с Георги Арнаудов)

Трудно е да бъдеш дог

Сто години самота

Война и мир

Матрицата 4: Резолюции

Златният артстероид

Следмузика на слиянието

Красотата и светът

Проектът ЕВРОПОЛИС

Пентаграм

Сън в лятна нощ

Кихот Д`Арк

Хумористински истории

The Walking Dead, или Похожденията на немъртъвците

Man in Black, или Черен човек

Време разделно, или ако Чудомир беше доживял…

Ад

Махмурлък

Гафоризми

Лозунгаври

Табела раза

Човек – това звучи горко

Портрет на Партократа като млад (Афоризми – вместо маслени бои)

По звездно-прашните друмове на Галактиката Блиц за буримето Наталия Маринова

Полетът на „Буриданово магаре“ (Глави от роман-буриме)

Бар „Формоза“

Чиновникът Шива

Драматично приключение

Динамично приключение

Следващо приключение

За и около автора

От високи кули Александър Карапанчев

Мигновечността на Aтанас П. Славов Величка Настрадинова

Призвание: художествен ръководител Светослав Николов

В клуба намерих себе си (Едно признание, дошло от Америка по повод 30-годишнината на клуб „Иван Ефремов“) Вал Тодоров

Парад на планетите, или какво правиха фантастите в Холандия

Предговор към списание Orphia

Фантастичната реалност в компютърната живопис на Атанас. П. Славов Калин Николов

България – страна на фантастичните надежди!

Взаиморазбирането между културите

Бележки: