Юрій Смолич

Мир хатам, війна палацам

Квітень

Колотнеча за Собачою тропою

1

Розмова між двома поколіннями була серйозна. Вони стояли двоє: Данило Бриль і Тося Колиберда — від сьогодні вона прозиватиметься тільки Бриль Тося, — стояли бліді й перестрашені, але рішучі й майже зухвалі перед грізним Іваном Антоновичем Брилем, батьком, та ще грізнішим Максимом Радивоновичем Колибердою, теж батьком. Меланя Бриль, мати, та Марта Колиберда, теж мати, тихо схлипували, журно похилившись одна одній на плече, — три кроки віддаля, за штахетиком палісадника.

Прозорий весняний ранок бринів у цю пору над печерськими ярами і Собачою тропою. Молодь з Рибальської вулиці ще ген коли подалася до Дніпра на гулянки. Старших сумирний благовіст з лаври настійно скликав на «гробки»: зайшла поминальна неділя. Але в двох сусідніх подвір'ячках — Брилів та Колибердів, двадцять років нерозливних у дружбі, — не було ні спокійно, ні весело: гукалося мало не на ґвалт, зразу в три і три голоси.

— Ну–у–у?! — перегукав–таки всіх старий Іван Бриль.

І потому нарешті запала титла, та така, неначе раптом впала бомба і зараз має бути вибух, страшний своїми руйнуваннями. І тільки старий Максим Колиберда проказав тихо, але так швидко, наче стріляв з кулемета:

— Повтори, що ти сказав!

Він не зійшов з місця, але виглядало так, ніби страшенно метушиться, — так швидко мінилися різні вирази гніву на його обличчі та ходором ходила ціла його щупла, але жилава постать.

Кремезний Іван Бриль, навпаки, стояв закам'янілий, глибоко застромивши руки в кишені і похиливши голову наперед, — аж його могутні плечі пішли вгору і вигорбились.

Данило Бриль виразно відчув, що батькова правиця зараз похопиться до паска. І він зблід ще дужче. В вісімнадцять літ не знести доторку батькового ременя, і коли б таке трапилось, то вже ніхто б не поручився, що має статися далі.

Тося теж була бліда. Але вона видавалася спокійнішою: можливо, вона просто не усвідомлювала небезпеки. Кінець кінцем, їй же було тільки сімнадцять років.

— Ми оженились… — вдруге сказав Данило.

Старий Максим Колиберда тонко зойкнув:

— Що?!

І він ступив крок — один тільки крок, а виглядало це так, ніби він кинувся бігти дуже далеко.

— А ти, дівко, скажи?

— Оженились… — ледь ворухнула блідими устами Тося.

Мами заплакали вголос.

Дивне і прикре було це голосіння такого чудового весняного ранку. Звільнена від снігу земля парувала під щедрим сонцем, попід парканом вже схоплювалась моріжком ніжна зелена травичка, грядки на городі та клумби в палісаднику були вже розпушені під розсаду, бруньки на каштанах стікали липучим соком, тополя обвішалася сережками, а на берізці лопотіли дрібні листочки. Повітря насичували духмяні й п'янкі пахощі квітня, дихалося легко і жадібно, і калатання церковного дзвона чулося так далеко, що саме шатро прозорого неба здавалось вищим і, без жодного сумніву, — бездонним та безмежним. Та й мовилося зараз не про мертве ж, а про живе, не про кончину, а про зародження нового життя. А два жіночі голоси — в два голоси — затужили, як над покійником.

Поважний Іван Бриль коротким порухом руки спинив гарячкуватого й юрткого Максима Колиберду. Бомба ще не вибухнула, ґніт ще курився і дотлівав. Похмурим, гострим поглядом з–під стріхатих брів він усвердлився в обличчя юнака — його рідного і найстаршого сина. Син був точнісінько такий, як і він сам, — коли б докинути на плечі хлопцеві ще з тридцять років життя. Але був же колись і Іван Бриль таким, як його син тепер, — коли б скинути з плечей старого ці тридцять загорьованих біля верстатів у цехах «Арсеналу»! Як має чинити син? І — як вчинив би він сам, коли б був сьогодні такий, як син?

А з Данила парубок був хоч куди! Високий, ставний, тонкий в талії та широкий в плечах; ніс мав крутий, як у степовика, а погляд — нічого не скажеш — орлиний! Ще й чорний чуб з густої чуприни — над лівою бровою. Козак!

Тільки ж як він насмілився всупереч батьковій волі? Через оте чорт батька зна що — таке миршаве та плюгаве? Та коли б не найближчого друга дочка, — плюнути б та й розтерти!

Іван Бриль ще раз ковзнув зневажливим поглядом по тендітному, хупавому дівчатку перед ним.

І справді, непоказною була Тося. Від Данила на голову нижча, і — яка голова! Голова в Тосі була як із сирітського дому: стрижена після «іспанки», на маківці — звідки б хорошій дівчині мала коса виростати — ковтун, як у підлітка–хлопчака! А волосся? Волоссячко — як ті остюки: невідомо навіть, яке ж воно буде на масть — чорняве чи, може, білясте? Змалку ще хусточки не пов'язувало, гасало під сонцем, — от і має на голові якусь плоскінь з конопель, кінський волос на волосінь до вудки. А статурою з себе яка? Утла, плічки — як у шпака: як дітей родитиме, чим робитиме? Теж мені — жона!

— Цитьте! — люто гарикнув Іван на жінок, і мами враз злякано примовкли.

— Поженились? — мовив він до молодої пари зловісно. — Т–так! Чоловіком і жінкою, виходить, будете? Сказати б, отець сімейства і мати–заступниця? Хіба не казали тобі, сопляку, що спершу парубок повинен своє місце посісти поміж людей, звестися на власні, а тоді вже заводити собі посімейство?

Данило підвів голову:

— Тепер же свобода, — кинув він батькові, — кожному дорога відкрита. І не треба, як за старого режиму…

Але старий Бриль гнівно урвав непоштиву синову мову:

— Отак, значить, тямиш свободу? А більше тобі від свободи нічого не треба? Мадама, значить, і сам — мадам! — Очі Іванові наливались кров'ю, кров багрянила йому лице, зачервонілася навіть потилиця. Старий Бриль потроху сатанів.

Данило відказав зухвало:

— Тепер же — революція. Щоб ви знали! Минулося вже, щоб…

— Ах ти ж субчик! — зойкнув Максим Колиберда і кинувся бігти до хлопця, не сходячи з місця. — Виходить, для того ми революцію робили, щоб ви, сучі діти…

— Постривай, Максиме! — спинив його Іван Бриль. — Бити будемо, але розмову іще не скінчено. Відповідай, брандахлисте: без батьківського, значить, благословення?

Данило дивився в землю і понуро відказав:

— Благословити й просимо.

— Просите? — загримів батько. — Аж тепер? З'їло сало, а тоді — дай каші! Після вінця та неси богів? Ви ж до нас звідки прийшли? Від попа?

— У попа ми не були… — знехотя озвався Данило. Та зразу звів голову і глянув гостро з–під брів, точнісінько, як батько допіру. — Які ж там попи, коли тепер революція?

Іван Бриль вже розтулив був рота, щоб гримнути на сина, та враз засікся й не гримнув.

Революція — то було для Івана слово священне. Хіба то не він ще з тисяча вісімсот дев'яносто сьомого року — від першої київської маївки в Голосіївському лісі — щороку виходив демонструвати свою пролетарську свідомість?

Батьківський гнів почав остигати. Не тільки тому, що революцію Іван Бриль поважав, а ще й тому, що попереду почув від сина полегшувальні слова: попові під єпітрахиль голів не клали, отже — не вінчані ще, і справу, таким чином, ще можна якось поладнати.

І Йван пробубонів майже замирливо:

— То якого ж бісового батька патякаєш, дура? Поженились! Муж і жона! Хіба це таке просте діло?

— Діло просте, — твердо відказав Данило. — Як поміж хлопцем і дівчиною буває. Чоловіком і жінкою в собачих ярах стали…

Мами зойкнули і заголосили.

Та Данило докинув ще — для ясності, щоб сумнівів вже ні в кого не було:

— І постановили між собою: на все життя! А виженете з хати, самі житимемо, самі й проживемо…

Максим Колиберда вискнув і таки зірвався з місця. Іван Бриль змахнув руками і посунув за ним і собі. Бомба вибухнула. За парканом на вулиці почулися стривожені голоси: цікаві, що позирали крізь шпари, вжахнулись і почали гукати на ґвалт. Меланя й Марта з вереском кинулись до чоловіків, — спинити, не допускати до дітовбивства. Чорні провалля віконечок у халупі Брилів теж ожили: світлі плями випорснули з чорної глибини, стали людськими обличчями, а тоді й невеличкими людьми і сипонули в палісадник простісінько через вікна — четверо малих Брилів та шестеро найменших Колиберденків, від тринадцяти до восьми років включно, різні на стать.

Меткий та швидкий Максим досяг злочинної пари першим. Він замірявся на дочку, і руки його вже звелись вгору, щоб ухопити її за стрижені патли. Та Данило не ловив ґав. Він станув крок уперед, заступив Тосю, а батько її водночас дістав під коліна ногою і шурхнув головою в пухку клумбу з щойно висадженою розсадою левкоїв. Потім Данило підхопив Тосю за стан і скочив на горбок надвірного погреба.

— Стій, батьку! — гукнув він. — Схаменись! Коли що — забуду, що мене спородив: вдарю!

— Уб'ю! — верещав Максим, зводячись з клумби і роздивляючись, де б ухопити якогось кілка чи бодай ковіньку.

Іван спинився перед погребом. З червоного він став білий, очі йому застилав лютий туман. Зараз він це щеня вб'є, не подивиться, що — син!

У хвіртку, закладену на засув, тарабанив хтось з вулиці. Кілька голосів гукали: — Йване, Максиме, рукам волі не давай!

— Злазь! — гукнув Іван. — Я тобі, обормоту, зараз дам!

— Ех, ви!.. — проказав Данило згори вниз, дихаючи коротко й часто. Він хотів додати ще щось, та не знаходив потрібного слова, яке б і дошкульне було, але годилося б мовити рідному батькові. Меншовики ви! — нарешті знайшов він.

— Ой! — зайшовся Максим Колиберда. — Ах ти ж…

Більше він нічого не міг сказати і почав зиркати по землі за каменюкою чи бодай грудкою.

Образа вдарила й Івана. Меншовики, більшовики! Цього розколу сил пролетарської революції він не визнавав, бо п'ятнадцять років бігав потай по таємних робітничих гуртках, і відколи вони пішли в Києві — ще від Мельникова з Дорогожицької та Кецховелі з Боричевого току — завжди іменувалися нероздільно соціал–демократичними. Але раз тепер повелося, що декотрі соціал–демократи похилились на буржуйський бік — годитись на конституційну монархію замість робітничої республіки — і прозвали їх «меншовиками», то Іван був проти меншовиків, і дражнити його так — було кривдно.

Та тяжка образа знову дещо стверезила розсудливого батька.

Чорт батька зна що, може, й справді, вони з Максимом погарячкували? Може, в батьківському гніві, дійсно, скотились до… меншовицької тактики?

В цей час Максим Колиберда натрапив–таки каменюку і пошпурив на Данила. Камінь виписав круту траєкторію в чистому небі і влучив Данилові в брову.

Тося скрикнула, мами зарепетували, а Данило вхопився рукою за чоло. Пальці йому враз заюшила кров.

Кров і вирішила все.

Іван Бриль відчув, що тепер вже готовий на смертовбивство. Він крутнувся на місці і — аж ніяк неждано від його дебелої комплекції — миттю схопив друга свого, Максима Колиберду, за плечі.

— Яке ти право маєш сина мого убивати?

Іван підніс вгору на двох руках щупле Максимове тіло і розмахнувся, щоб гепнути ним об землю з усієї сили.

Та хвіртка в цю хвилину зірвалась з петель, і в подвір'я вскочив парубок у червоній сорочці, чоботях «бутилками», з гармонією за плечима.

— Наших б'ють! — лементував парубок. — Гей, Нарцисе! Сюди!

Данило теж стрибнув вниз з своєї вишки:

— Батьку! — гукав він. — Схаменись, батьку!

— Боженьку! Мати–заступнице! — голосили Меланя з Мартою.

Діти — Брилеві, колибердівські, числом десять, — зняли писк, хто тікав, хто хлипав, хто хапав мамів за спідниці і ховав голови під фартухи.

З вулиці в розчахнуту хвіртку ринув натовп. Сусіди хапали старого Бриля за руки й за плечі:

— Йване! — гули сусіди. — Та Бог з тобою!

Старий Максим вже сидів на землі, кружляв очима та тер горлянку руками: з переполоху він не міг добути голосу з грудей, і йому здалось, що Іван давив його за горло і — задавив. Марта з Тосею схилились над ним і обтрушували глину з празникового піджака. Меланя тупцювала довкола Данила, обтираючи йому кров з лиця, але просила та благала Івана:

— Іваночку, голубчику! Бог з тобою! Це ж таки син, кров наша, зніми камінь із серця…

Саме в цей час з вулиці з'явилась ще одна постать. І по всьому видно було, що постать ця не з абияких, а популярність її, або, поправніше, лиха слава — дуже значна. Гучний гомін враз ущух, дівчата сполохано сипонули врозтіч, а поміж натовпу покотився тривожний шелест:

— Нарцис!.. Нарцис!..

2

Постать, названа «Нарцисом», і справді була примітна з себе: височенна на зріст, як кажуть, плечі — «косая сажень». Голову велетневі покривав чорний капелюх з широкими крисами, з плечей в нього спадала звоями пелерина–безрукавка, наче кирея, а з–під неї визирала біла сорочка, вишита хрестиком на всю широчінь грудей, сині шаровари і жовті чоботи на підківках. В руці — цілий сніпок різнокаліберних пензлів та щіточок для малярських робіт. «Нарцисом» цього ґевала тільки прозивали по–вуличному, а по паспорту значився він точно «Наркис Уведенський».

Несподівана поява Наркиса Уведенського приголомшила і Йвана Бриля.

— Свят, свят, свят! — пробубонів Іван, люто позираючи на приходька. — Попівське кодло чорт приніс! Архарівську мать–анархію…

Максим таки прокашляв: голос йому з другого переляку повернувся.

Тим часом парубок у червоній сорочці, чоботях «бутилками» і з гармонією за плечима підскочив до Данила з Тосею, став в оборонну позицію, затуляючи їх від розгніваних батьків, і загукав:

— Дядьку Йване! Дядьку Максиме! Вибачаюсь: шановний Іване Антоновичу і шановний Максиме Радивоновичу! Життям наложу, а дружка в обиду не дам! От з місця не зійти, нехай земля підо мною западеться у вироботаний горизонт, щоб я не був шахтар Харитон Києнко! Майте совість: революція ж відкриває шлях у майбутнє! Ми ж таки пролетаріат! Нехай собі женяться!..

Наркис теж загримів громоподібним басом:

— Чому ґвалт, а бійки не бачу? Чом мовчите, нищії духом? Кричи! Галасуй! Бий! Я відповідаю! Амінь, і бога нєт! Хай живе «свобода личности»!

П'яно гикнувши, він заспівав:

Задуши своего хозяина,

а потом иди на виселицу —

так сказал Равашоль…

Наркис Уведенський був попович з хутора Совки — недовчений семінарист, вигнаний з семінарії за участь у експропріації поштової контори на Деміївці в дев'ятсот дванадцятому році. Після виходу з в'язниці він покаявся і пішов служкою в лавру, де й проявився в нього видатний малярський талант: Наркис став «богомазом» і писав «нерукотворні» ікони на продаж прочанам. Лавра сплачувала йому за дошку сімдесят п'ять копійок, а з богомольців правила по три п'ятдесят. Художникові це було кривдно. Він почав малювати і вдома та продавати по п'ять за пару. Коли це стало відомо настоятелеві лаври, то він прокляв його і об'явив прочанам, що Наркисові ікони — рукотворні. Тоді ображений Наркис привселюдно, після заутрені проти Великодня, оголосив між людей, що й «нерукотворні» малює теж він. За це його монахи люто побили і запроторили в печеру до святих мощей. Але Наркис вигріб у глині пролазку, з печери втік і в підлаврському шинку пані Капітоліни присягнув поставити лаврську дзвіницю раком. Тим–то, тільки сталася Лютнева революція, Наркис з'явився в лаврі і кинув у льох під дзвіницею дві гранати Новицького. Гранати, дарма що крупнокаліберні, ніякої шкоди грубезним лаврським мурам не заподіяли, а Наркиса схопила міліція і приставила в Старокиївський участок. Тут Наркис заявив, що лавру хотів висадити в повітря з ідейних міркувань, бо він — анархіст–індивідуаліст і атеїст–анти–марксист, і тому з участку був звільнений. Після того він виступав на мітингах, як жертва беззаконної власті царя на землі і Бога в небі, з категоричною вимогою, щоб негайно в цілому світі восторжествувала «анархія — мать порядку». У вільні години він ходив по дворах «за презренным металлом на пропитание», наймаючись фарбувати що є по господарству: кому — паркан, кому — двері та причілки, кому — віконниці чи скриню до посагу. Відмовити йому боялися всі від Печерська і до Подолу: фізичної сили та зухвальства Наркис був неперевершених. П'яним він напивався ще вдосвіта.

Побачивши за плечима в Харитона Києнка гармонію, Наркис зразу зрадів:

— Ану, шахтарю, блудний сучий син революції, розтягай міхи, давай «Анархію — мать безпорядку»!

Харитон зам'явся, та Наркис не чекав, зірвав гармошку з Харитонового плеча і загорлав на всі заставки:

Под голос набата, под гром канонады,

Под черное знамя — на зов Равашоля…

Іван Антонович Бриль отетерів. Пісня про чорний прапор анархії покотилась над робітничим Печерськом, що ще на заклик київського «Союзу боротьби» двадцять років тому підняв червоний прапор пролетарської інтернаціональної солідарності і так і проніс його високо аж до сьогодні — на маївках, над демонстраціями, в години всіх страйків і крізь барикадні бої! Ніколи в боротьбі за волю народу над пролетарським Печерськом не теліпалася ця чорна ганчірка зради і провокації. І раптом — гімн анархії линув з його ж таки, Бриля Івана, подвір'я!

Цього стерпіти Іван Антонович, п'ятнадцять років член соціал–демократичних потаємних гуртків, не міг.

Ярий, ступив він крок до нахабного богомаза–анархіста.

Та зразу й спинився.

Наркис стояв, горлав і зухвало посміхався. Він же навіть у цирку на сеансах на приз ставав боротися проти Святогора, Фосса і самого Івана Піддубного — і приз брав! Проти Наркиса Брилеві не встояти, дарма що в свої п'ятдесят був теж кремезний, як дуб.

Але кров закипіла в серці старого Бриля. Не за чорний, а за червоний прапор роками лічилися в чорних списках тисячі київських пролетарів — аж поки місяць тому погромили хлопці охранку на Житомирській, 34, і спалили ті паскудні папери на Сінному базарі! Червоний, а не чорний прапор дев'ятсот п'ятого року забагрянився кров'ю Жаданівського і ще ста п'ятьох та осінив першу Раду робітничих депутатів міста Києва, палахкотівши аж п'ять днів державним штандартом Шулявської пролетарської республіки!

Іван Бриль таки ступив ще крок, майже впритул до Наркиса, і що мав сили затопив простісінько в нахабну пику.

Це був влучний удар. Хоч і який був лютий та розпалений Бриль, а цей удар він розрахував наперед точно: коли бити знизу вгору, кістка лусне, і не оберешся клопоту за каліцтво, а вдарити збоку — тільки дантистові заробіток: вправити звихнуту щелепу. Іван Антонович замолоду захоплювався модними в ті часи поміж молоддю джіу–джитсу та боксом. Проти такого удару встояти ніхто не міг.

Та велетень Наркис тільки ляснув зубами і встояв на ногах. Щоб звалити його, треба бити буфером паровоза.

Але спів урвався, гармошка полетіла геть, і Наркис заревів:

— Ах ти ж… гегемонт! Та я тебе зараз…

В цю мить на руці в Наркиса повис Данило. Фаркнувши, як пес на муху, Наркис тільки повів рукою, — і вдруге за перший день свого одруження вмившися кров'ю, Данило покотився долі, геть під кущі.

— Ґвалт! — репетували жінки. — Смертовбивство! Рятуйте!

— Максиме! — гукнув старий Бриль. — Разом!

Але замість щуплого Колиберди на підмогу підскочив Харитон Києнко. Це ж таки він накликав сюди скаженого Нарциса і тепер мусив давати лад, хоч би й головою наклавши:

— Ах ти ж босяцюро! Так ти наших бити! Ну, нехай я не буду Харитон…

Він не докінчив і впав, як підрубаний.

— Батьку! — гукав Данило, зводячися й втираючи кров. — Беріться з Харитоном ззаду, а я — спереду!

Вони кинулись втрьох, та раптом їх стало четверо: з вулиці якраз з'явився якийсь дядько в брилі, з селянськими саквами через плече. Він зайшов повагом, непохвально похитав головою на бійку, тоді поклав сакви на землю, поплював на руки і кинувся спереду воднораз з Данилом.

Приступ вчотирьох, нарешті, був щасливий. Особливо тому, що до чотирьох приєднався п'ятий: старий Колиберда. Ростом Максим сягав анархістові тільки до пояса і зразу ж хитро з цього скористався. Він ухопив Наркиса руками під коліна — і козарлюга нарешті повалився долі.

Отут йому й був край. Писком його тицьнули в грядку, руки йому завернули за спину і миттю спутали Даниловим очкуром, а ноги спеленали дядьковим широким поясом.

Тоді — під загальне схвалення — Максим власноручно спустив анархістові штани, а Іван взяв у руку різку з березового віника.

Притому старий Бриль оголосив і умови екзекуції:

— Пороти будемо, аж поки заприсягнеш, шаромижнику, що більше своєї паскудної пісні на Печерську не співатимеш… Лічи, Оксентію, скільки витримає, — ти у нас арифметик, за земелькою вболіваючи. А ти, Максиме, наготуй і собі замашної: зміниш мене, як впарюся, або як різка на лико посічеться…

Дядько, названий Оксентієм, відразу ж взявся відраховувати — раз, два, три… Дядько Оксентій не був у дворі чужий. Був він братом Мелані Брилевої, уродженої Нечипорук, з села Бородянки, п'ятдесят верст за Києвом. А приїхав до міста дядько Оксентій в неділю рано на базар: придбати пуд гречки на посів та розпитатися поміж людей про новини. Рахував він, загинаючи пальці на руці, і між ударами витирав піт з чола.

Сусідські діди стояли довкола кружка, похилившись на ціпки, схвально притакуючи та непохвально хитаючи сивими головами.

Змінив Колиберда Бриля тільки раз — після двадцять п'ятої. Тут Наркис не витримав і запросився. На сороковій він пообіцяв не співати «мать–анархію» на Печерську, на сорок п'ятій — обходити Рибальську Черепановою горою з заходу і Царським садом — зі сходу.

Жінки стояли попід хатою, тулили дитячі личка собі в фартухи, самі теж соромливо відвертались, втирали жалісливі сльози і хлипали стиха, бо на тих, хто хлипав голосно, Іван Бриль грізно гримав — за малодушне співчування люмпенові–архаровцеві, дезорганізаторові пролетарської єдності.

Коли по п'ятдесятій різці демаркаційні кордони, отже, було визначено точно, — екзекуцію припинено, руки й ноги Наркисові розв'язано, Максим Радивонович натяг покараному на голову його крислатий капелюх та нап'яв на плечі чорну кирею, Іван Антонович дав йому ще раз у потилицю — і велетень–анархіст вилетів за хвіртку котком, кленучи й нахваляючися. Кляв він і Бога, і чорта, і буржуазію, і пролетаріат, — а нахвалявся ще порахуватися–таки з… гегемонтом!

3

Інцидент, таким чином, ліквідовано, і всі мужчини — Іван Бриль, Максим Колиберда, Оксентій Нечипорук та сусідські діди — посідали на призьбі перекурити, а жінки побігли в хату — винести їм води, квасу, розсолу, будь–якого питва.

Головна подія, яка й спричинила всі дальші ексцеси, — неждане і недозволене поєднання Данила з Тосею, — не те щоб була забута, але ж відступила трохи на якийсь час: якось не випадало було повертатися зразу до поважної справи після пережитих щойно дріб'язкових хвилювань.

Іван Бриль вже застидався свого карального пориву, було йому ніяково дивитись у вічі іншим і особливо одвертався він від лівої сторони свого обійстячка, де начебто нікого не було, — тільки хилився поточений шашелем паркан за хащами бузку. Одначе раз у раз нишком, з–під руки, Іван позирав саме туди, правда — дещо вгору, вище паркана, немов у небо. Там, з тієї сторони, за трьома чи чотирма подвір'ячками з присадкуватими старосвітськими хатинами, височів новий модерний кам'яний будинок у мавританському стилі, і з балкона четвертого поверху цього будинку ціле подвір'я Брилів, отже, і все, що в ньому відбувалося, видно було як на долоні. Іван і різку, власне, покинув саме тоді, як побачив, що на балконі з'явився присадкуватий чоловічок у жовтому чесучевому піджаку. Вздрівши внизу, на подвір'ї у Брилів, жорстоку екзекуцію, цей присадкуватий чоловічок у жовтому чесучевому піджаку вхопився за голову обома руками і в розпачі звів очі догори.

Жив у квартирі на четвертому поверсі мавританського будинку лікар Гервазій Оникійович Драгомирецький з трьома дітьми — Ростиславом, Олександром і Мариною. Знайомі між собою — ні запросто, ані з приводу будь–яких справ — Бриль і Драгомирецький не були: один же був простий робітник, другий — діяч поважної інтелігентної професії, а хворіти і тим паче вдаватися по лікарську допомогу Брилі по бідності не мали звичаю. Просто був доктор Драгомирецький — там, угорі, на всевидющій високості свого балкона, — неначе другою совістю старого Бриля, і, як суду власної совісті, боявся Іван Антонович присуду цього незнаного чоловічка з невідомого мавританського балкона.

— Ну то як? — запитав нарешті, ще не віддихавши, Іван Бриль, коли очі його, ховаючись від треклятого балкона, натрапили на обличчя дядька Оксентія. Сказати щось було конче потрібно, щоб якимсь способом неначе звести на буденщину екстраординарний прикрий казус. — Що ж там подейкують на базарі? Які там новини?

Оксентій Нечипорук тяжко зітхнув. Нічого втішного на базарі він так і не почув, дарма що де ж ті новини й чути, як не на базарі? Одні казали, що небезпремінно наріжуть землі, інші заперечували, що ні — ніяк не наріжуть, бо де ж таке видано, щоб тимчасові міністри нарізали назовсім землі, раз самі вони — тимчасові, а головне — і самі поміщики та капіталісти? І це було, мабуть, таки й справді так, — журно додавав Оксентій, — ба ж, і справді, Родзянкового, тобто міністерського председателя, небожа маєток якраз і межував з чиншовим клином Оксентія Нечипорука: отут маєток графа Шембека у Бородянці, а отут — Родзянкові Бабинці.

— Може ж хоч ти, Йване, скажеш мені до пуття? — журно допитувався Оксентій, — Чоловік ти — робочий, сказати б — пролетаріат, та й в місті воно кожному видніше. Скажи ти мені, руку на серце поклавши: наріжуть чи не наріжуть мужикові землі? Нам, по селянському нашому стану, це ж перве діло — земельний вопрос! Та й по сімейних обставинах, сам знаєш, сутужно виходить: власних дві десятини, а синів — теж двоє. Що маю робити? А тут ще й характером вийшли вони, ну зовсім як ніч і день — різні…

Дядько Оксентій синів мав, справді, двох: Софрона, старшого, і Дем'яна — молодшого. Софрон і зараз сидів на батьківському хазяйстві — двох власних і двох чиншових від графа Шембека десятинах — і вихитрювався навіть на трипілку. Був він господар дбайливий, а вдачі тихої та поміркованої: перед Богом у небі і властю на землі. Від революції, звичайно, і він почав накидати оком на поміщицькі розлогі ґрунти, одначе мислив, що від поміщиків землю слід брати за викуп, — по справедливості, по–божеському і, головне, по казенній бамазі… Молодший же, Дем'ян, воював зараз на позиціях, зроду був крові гарячої і особливо розпалився, як дістав двох Єгоріїв за відвагу, дві рани і одну контузію. Він написав тепер батькові з фронту листа, в якому повідомляв, що живий, здоровий, чого і всім бажає, що прийде ще правда у світ, а землю від поміщиків треба брати відразу і неодмінно — задурно. Так, мовляв, пишуть і в газеті «Окопная правда». І запитував у останніх рядках листа — якої з приводу цього думки «вольні» у тилу і, взагалі, що чути про те, щоб з цією анахтемською війною швидше кінчати?

— Бач, який вопрос! — зі скрухою бідкався дядько Оксентій. — І батько один, і мати була одна, а в двох синів — два різні характери. Такий клопіт, щоб ти знав, шуряк!

Згадка про синів, про клопіт із ними — хочеш чи не хочеш, а таки навертала Івана до клопоту з власним норовистим сином.

Правда, від серця Іванові відлягло: лють свою він вже перевів на Наркиса, та й раз діло зроблене, хіба тепер повернеш назад? Молодиці дівкою вдруге не стати! Кажи тепер своє слово… в свинячий голос! А тут ще ця миршава Тоська манячила перед очима — то квасу подасть, то розсолу принесе з–під колибердівських квашених помідорів: Марта Колибердиха здорово квасила помідори на дубовому листку, неодмінно — з дуба–не–линя, а не дубиці. Під колибердівські квашені помідори чарка якось особливо точно йшла — про те відали на всій Рибальській. Цікаво — чи ж смакуватиме під ті помідори й весільна велика чара?

А Данило — що ж? На перевірку козак з нього виявився хоч куди: самовіддано ринув родителя рятувати! В батька все ж таки вдався, сучий син! Ладнати, звісно, треба справу, і то — негайно! Якраз і нагода є. Не нагода — а мус, бо ж піде тепер поголоска поміж людей…

І старий Бриль, вихиливши ще один кухоль помідорового розсолу, піднесеного миршавою Тоською, витер вуса і поважно заговорив до печерських дідів, що стояли кружка, похилившись на ціпки, і хитали сивими головами, обмізковуючи події.

— Старики! І ви, люди добрі! Слухайте–но сюди! Не про цього клятого богомаза та його задрипану мать–анархію буде мова: хай йому грець — відшмагали по заслузі, нехай другий раз не лізе до чесних людей! А скажу я вам про наше, Брилів та Колибердів, сімейне діло. Скажу про мого паскуду Данька та його навіжену, чи пак — наречену Тоську… Сиди, Максиме, тихо, я за нас двох скажу! — гримнув він на старого Колиберду, що враз засопів і хутко засовався на своєму місці. — Чулисьте вже, бо слухом земля повниться, який трапився гріх? Своєвільно вчинили ці паскудники по своєму дурному розсудку!

Діди схвально закивали і непохвально захитали головами.

Та перед старшими Іван мусив говорити стоячи — були ці діди старими, відпрацьованими вже арсенальськими робітниками або батьками робітників з підкиївських злиденних заробітчанських сіл, — і Бриль звівся. Звівся й Максим: хоча він і не промовляв, однак мова мовилася від них обох.

І старий Бриль закінчив так:

— Тож і просимо у вас, старики, сказати б — благословення на наше батьківське рішення. Раз поєднав парубок дівчину — під вінець! І кінці у воду! Хай обкрутяться по–чесному! І весілля щоб не пізніше як сьогодні було! Щоб ні дня, ні години не було неслави на Брилів та Колибердів! Гей, стара! Пироги печи! І самогонка щоб була, бо денатурату Брилі й Колиберди не вживають: він тепер труєний… Гроші? Грошей в людей позич. А нема в людей, неси якесь шмаття на Басарабку! Продавай хоч волок, хоч ятері, човна, пся крев! — продай, а самогонки щоб було дві відрі, на менше нема моєї і Максимової згоди. Сусідів з усієї вулиці клич! Щоб було весілля по–нашому, по–людському! З Інженерного клич Антоненків, із Звіринця — Богданчуків, Іванова Андрія — з квартири Дюбина. По Василя Боженка на Київ–Другий біжи!

— Василь Назарович у партію більшовиків вписався, — подав хтось. — Хіба йому тепер самогонкою заливатись?

— А Андрій Іванов і взагалі член більшовицького комітету, печерський партійний голова. Чи ж гаразд буде, Іване?

— То й що? — вже розійшовся старий Бриль. — Більшовики до чарки, як усі люди, охочі. По полуднику й справлятимемо весілля. Гей, стара! Діти де? Хай усі йдуть сюди — і Бриленки, і Колиберденки! Благословляти молодих будемо! Богів неси!.. Тьху! — Іван раптом остовпів сам перед собою. — Максиме! А як же з благословенням буде? Га? Може, після революції з іконами не годиться?

Максим Колиберда, нарешті, дістав змогу прохопитися словом і собі:

— Ех! — одчайдушно гукнув він і навіть сорочку розпанахав на своїх курячих грудях. — Вже ж обкрутилися і без патлатих! Хай на Печерську буде, за програмою російської соціал–демократії, перше робоче весілля по гражданці, на страх кадету Мілюкову! Ура!

— Ура! — залементував Харитон Києнко. — Наша взяла!

Він розтяг міхи тальянки і взяв тенором:

Отречемся от старого мира,

Отряхнем его прах с наших ног…

Але лагідну Меланю чоловікове вирішення вразило, як грім з ясного неба. Досі вона все метушилась — Данилові змила кров з лиця, Тосю приголубила, дітей нашльопала, Іванові застебнула сорочку, — а тут у неї руки опустилися і підломилися ноги.

— Ой Боженьку мій! — заголосила вона. — Зроду–віку по–християнському в церкві вінчалися і благословлятися під ікони ставали! Тю на тебе, старий, що це ти верзеш?

— Цить! — гарикнув Іван. — Народного слова хіба не знаєш? Не той шлюб, що попи звінчають, а той, що люди благословляють…

Данило з Тосею стояли серед натовпу — люди чи то поздоровляли їх, чи то вичитували їм. Данило ніяковів, утираючись рукавом, а Тося ховалася за спини подруг, що вже набігли невідомо звідки. Тепер вже точно можна було розпізнати, що Тося ні з чорнявих, але й не з білявих, а таки з рудих: червоніла вона так густо, аж до пліч, як червоніють тільки рудоволосі. Хтось вже з'єднав і руки Данилові з Тосиною, а Харитон крутився біля них дзиґою і джеркотів Данилові в вухо:

— Я ж тобі казав, я ж тобі казав: тільки так і треба! По–нашому, по–шахтарському: раз, два і пішов на–гора! От побувку відбуду, заберу тебе на Донеччину до уголька! На нашій «Марії–біс» з обушком десять тисяч копійок на місяць виробиш! Щоб мені Харитоном Києнком не бути!

Молодий шахтар Харитон Києнко, киянин родом з–понад Собачої тропи, після аварії на шахті дістав контузію і відбував місяць «вольної поправки» вдома.

Одначе запитання старого Бриля лишалося досі без відповіді. Чим же, справді, благословляти на шлюб, на працю в поті чола та народження в муках дітей — коли без ікон і без попа?

— Хлібом благословимо! — вирішив Іван. — Хлібом і сіллю, як у далеку дорогу. Неси, стара, буханець на рушнику та пучкою солі зверху присип!

Меланя залилась сльозами. Марта біля неї грізно ворушила чорними вужами брів, руки їй самі собою впиралися в боки…

— А то ще червоним прапором можна! — раптом подав ідею Харитон. — У нас, на «Марії–біс», одне народилося якраз, коли свято всеросійської свободи справляли. Так всією шахтою вирішили: охрестити червоним прапором, як символом революції, і — пролетарі всіх країн, єднайтеся! Червоним прапором пищика накрили, а скупали пивом заводу Бродського «Ласточка» — щоб росло та бродило, доки живе! Га, товаришочки? Червоним прапором? Вношу пропозицію!

Іван Бриль поглянув на Харитона скоса: молоде ще про червоний прапор, символ революції, закидати! Не полюбляв Іван, коли молодші подавали голос попереду старших. Дати б йому зараз шльопака, щоб знало, порося, в чиїй калюжі бабратися!

— А ти помовч! Попереду батька не лізь у пекло! Мови моєї я ще не доказав. Моя це і єсть пропозиція про червоний прапор, — от нехай Максим скаже: кумекали ми з ним про це ще в потаємному гуртку.

Максим закивав, підтакуючи. Мови про червоний прапор, як знаряддя для благословення, між ним та Іваном ніколи не було, як і взагалі про будь–які інші форми батьківського благословення, але ж занозистого шахтарчука Максим теж недолюбляв. До того ж якраз траплялася нагода задемонструвати свій авторитет перед усіма, бо вдома, в хаті Колибердів, найвищим авторитетом була грізна Марта, а між друзями беззаперечним авторитетом завжди був тільки Іван Бриль.

— Отож–то! — підсумував Іван. — Хлібом з сіллю і прапором революції. Зараз–таки й підемо до Іванова Андрія Васильовича — хай позичить нам свій комітетський на часинку.

Після того Іван поважно звернувся до всіх, що були в дворі:

— Просю ж покорно! — Він уклонився низько. — Присоглашаю до нас на весілля… Кланяйся, стара! І ти, Максиме, кланяйся, і ти, Марто Степанівно, просіть та кланяйтесь людям, щоб не погребували нашим сімейним торжеством…

В цю хвилину на очі Іванові знову потрапив клятий мавританський балкон на четвертому поверсі за трьома сусідськими подвір'ями.

На балконі, у високості, все ще бовваніла постать у жовтому чесучевому піджаку. Доктор Драгомирецький приладнував на носі пенсне, короткозоро мружачись до Брилевого палісадника. І Йванові відразу зашпори зайшли, як у мороз. Чи нема знову якоїсь ганьби у його дворі перед всевидющим оком на мавританському балконі?

4

А доктор Драгомирецький — там, у високості, на своєму балконі, — досі не міг очуняти після недавнього споглядання лютої екзекуції. Темнота, неподобство, варварство! Був би в квартирі телефон, доктор негайно подзвонив би в участок! Дикунська розправа сколихнула в його лагідній душі всі сили благородного обурення і священного гніву. Боже мій, який жах! Посеред двору і серед білого дня! Бити різкою по голому тілу! Який некультурний і в нутрі своєму — жорстокий сучасний простолюд! І яка розбещена оця міська майстровщина! Бідолашні сирітки–діти ростуть серед такого дикунського середовища! А тут ще ця революція — революції доктор Драгомирецький не похваляв! — ця революція підняла з самих глибин всі низькі інстинкти, всі аморальні нахили! Все полетіло шкереберть, все, що було таке звичне раніше, ще за старого режиму. Хоча старого, царського, режиму доктор Драгомирецький теж не похваляв… Що ж буде тепер з сердешними дітьми? Ну, Ростик, Ростислав, — бодай встиг закінчити реальне училище. Але ж замість іти в політехнікум і стати інженером шляхів він мусив зробитись авіатором і літати, Господи, Боже мій, — літати! — під виття снарядів і вибухи бомб! Але ж Олексаша, Олександр, — він же навіть не закінчив гімназії! З сьомого класу, в нападі надмірного патріотизму, пішов у школу прапорщиків і два роки потому наражався на небезпеку на тих вошивих позиціях. І все через ту ідіотську війну! Війну доктор Драгомирецький заперечував у принципі: він був пацифіст, і батько його теж був пацифіст. Добре, що пощастило тепер, після поранення і Георгія, влаштувати Олексашу тут, у Києві, одним з ад'ютантів при командуючому військовою округою. Але що чекає на бідолашну Маринку, Марину? Дівчині ж тільки дев'ятнадцятий рік! Звичайно, вона таки вволила батькову волю і записалась на медичні курси, щоб підхопити, так би мовити, з рук старого батька прапор фамільної, мовляв, професії. Але ж — всі ті земляцтва, організації, гуртки! Маринка бігає по сходках, мітингах, зборищах і ще, чого доброго, в нападі революційного ентузіазму впишеться в яку–небудь партію! Господи, Боже мій, тільки не в партію! Партії, які б вони не були, доктор Драгомирецький категорично засуджував. Доктор Драгомирецький розхвилювався до краю, але дзиґарі в їдальні вдарили — за чверть восьма, — доктор ухопив свій кашкет з двома дашками, спереду і позаду, — «здрастуй і прощай» — і ринув прожогом через квартиру, до парадного і вниз. О восьмій починається в Олександрівській лікарні обхід, а на обхід Гервазій Оникійович Драгомирецький ще не запізнився ні разу за своє життя, навіть коли цар Микола зрікся престолу. Він же був лікар, він завжди повинен бути на посту — біля ліжка хворого, щоб полегшувати людям страждання, щоб стати в опір невблаганній смерті з косою…

Чоловічок у жовтому чесучевому піджаку з балкона зник, і Йванові відразу стало легше.

— Га, Максиме, чуєш, слухай мені сюди? — запитав він в свого побратима, кума вісімнадцять літ, а віднині і свата. — Може, того клятого доктора, — він кивнув на порожній мавританський балкон, — по–сусідському теж… запросити треба? Все ж таки — сусіди з дев'яносто сьомого року. Га, раз таке діло? Як міркуєш, Максиме?

— А чого ж! — зразу схвально відгукнувся Максим, пишаючися, що й цього разу вирішальне слово надається йому, отже, авторитет його безперечно зростає. — І запросимо! Нехай знає, інтелігент, нашу робочу цивілізацію! От зараз удвох підемо і запросимо. На дорозі переймемо. Він саме в Олександрівську лікарню зараз поспіша…

Максим затупцював, готовий зразу бігти, і таки справді побіг, бо саме в цей час грізна Марта, вперши руки в боки, наближалась до нього — сувора, неначе на розправу.

Розправа і йшла. Хіба могла Марта дати згоду на те, щоб кров її, її рідна дочка, та пішла під безбожний вінець?

Та меткий Максим вже був за ворітьми.

— Іване! — гукав він аж з вулиці. — То я пішов присоглашати! А йди–но мерщій! Стільки діла: треба ж і прапора позичити, і людей обійти. Не барись: вже сонце високо!

Харитон Києнко з досадою шваркнув кашкетом об землю:

— Ат! Як до діла, то треба б по чарці і — на–гора! Як у нас на «Марії–біс», А то… починається антимонія!

Ой у полі та овес рясний

1

А втім, зразу й виявилося, що обрядити весілля не так просто.

Хоча найвідповідальніші етапи шлюбного обряду — сватання з колупанням печі та заручини з журливим дівич–вечором — і були вже втрачені безповоротно через нетерпеливість молодого покоління, одначе всі інші ланки з довгої процедури одруження ще можливо було виконати. А додержати процедури потрібно було неодмінно — в ім'я дальшого щасливого життя молодого подружжя.

На цьому затялись, вірні традиціям дідів, Марта з Меланею при одностайній підтримці жіноцтва цілої вулиці.

Попів — раз вони ставали в непримиренний конфлікт з принципами батьків, здобутими за п'ятнадцять літ відвідування потаємних соціал–демократичних гуртків, — нехай тимчасом і не треба: Меланя з Мартою поміж собою вирішили спокутувати гріх тим, що, коли вродиться мале, потай охрестити його в церкві. Але без рушників, гільця, короваю і танців навколо діжі, як це одвіку в народі повелося, — одруження, за категоричним свідченням усього жіноцтва з Рибальської, не могло бути визнане дійсним.

Мужчини зробили були спробу опиратися і висунули пропозицію просто сідати до столу, тільки зліплені будуть вареники з сиром. Однак під несхитним натиском дружного жіноцтва примушені були здати позиції.

Тим–то Данило — молодий, але на правах нареченого — був, як і належить нареченому, відряджений наймати музики та обійти сусідських парубків із запрошенням «на першу чарку», а також і до лаврської проскурниці пані Капітоліни — за тим, що в чарки наливають.

Тосю — молоду, яка, проте, не виконала ще неодмінних обов'язків нареченої, — нагнали до хати збирати плече'ві рушники для сватів, білі хусточки для свекра та дружок, а для жениха — червону квітку до шапки. Виявилося, що пришиття червоної паперової квітки до шапки жениха руками самої нареченої конче потрібне, бо означає, що віддається дівчина не з примусу, а з власної волі й палкого кохання.

Після того належно навчені були й Іван з Максимом. Йти по поважних сусідах, кланятися і запрошувати на весілля вони, виявляється, повинні були неодмінно з ціпками в руках — дарма що обидва почувалися цілком на силах і костурів не потребували. Палиця в руках батька була, виявляється, не просто ковінькою, а — патерицею, посохом глави роду і символізувала необмежену владу батьків.

Тим часом дівчата, які були вже признані дружками, затягли «Ой у полі та овес рясний, а в садочку виноград красний» і зрубали під парканом у садочку Колибердів молоденьку чотирирічну вишеньку, всю в біло–рожевому шумовинні весняного цвіту. Таким чином, найбільш урочиста процедура виття весільного гільця була розпочата. З гучним співом «виноград, виноградочку, просю тебе та на порадочку» красуня–вишенька була внесена в хату Брилів, де вирішено влаштувати весільну вечерю. З жалісним «просю тебе, та порадь мене, тільки просю, та не зрадь мене» вишеньку встановлено край столу, якраз навпроти покуття, де належало сідати молодим при весільному столі. Мами — Марта з Меланею — перші кинули на розкішне гілля, де за цвітом не було видно й молодого листячка, пригорщі хрещатого барвінку. Після того всі дівчата — одна перед одною — почали чіпляти на пагінці хто букетик фіалок, хто дзвоники еону, хто барвистої заполочі чи й паперову квітку. Притому дівчата вели розпочату пісню далі:

Як я піду та за нелюба,

То не цвіти, виноград, красно,

Не роди, виноград, рясно!

А як піду я за милого,

То цвіти, виноград, красно

Й зароди, виноград, ягід рясно…

Полишивши дружкам гільце і молоду, — якій тепер належало ліпити вареники для бояр, Марта з Меланею поспішили в хату до Колибердів. Туди вже сходилися жінки з цілої вулиці. Кожна несла з собою свою «вступну частку»: хто крашанку, хто дрібний кавалок масла, а хто й жменю муки. Годилося б, певна річ, прийти з щедрішими подарунками, та проживали на Рибальській самі арсенальські робітники, не дуже ситі одвіку, а нині, коли доходив третій рік війни, зростала дорожнеча, а заробітки не більшали, — і зовсім голодні. Кожну сусідку Марта з Меланею зустрічали привітно — кланялись низько, а тоді тричі цілували й приказували:

— Добридень вам! Спасибі за ласку вашу. Просимо до нас на хліб, на сіль, на чарку горілки та що бог дасть. Просимо покорно, поможіть нам ізобгати весільний коровай.

Таким чином, розпочато і найвідповідальнішу процедуру бгання весільного короваю.

На середину кімнати винесено великі ночви, в ночви зсипано всю муку, додано скільки треба води з невеличкою домішкою самогону–первака, покладено в півнорми сала і масла, і тоді жінки — по дві за раз з кожного кінця ночов — ставали місити, а інші в цей час кришили локшину чи виліплювали верчі для оздоблення короваю. Притому жіноцтво теж завело пісню:

У садочку та дві квіточки,

Ніхто ж не вгадає,

Ніхто не вгадає,

А хто у нас коровай бгає:

Чи з міста міщаночка,

Чи з села селяночка,

А чи з Києва та бурмистая —

В сьому дому та пречистая…

Робота спорилась. Не минуло й години, як тісто було вже готове. Проте, згідно з традицією, наймоторніші з молодиць вважали своїм обов'язком час від часу неначе підганяти немоторних і підспівували хитрої, жартівливої:

Піч наша регоче:

Короваю хоче,

А припічок заливається:

Короваю сподівається…

2

З Данилом на запросини, по музики та по самогонку викликався йти, звичайно, Харитон. Він вже проголосив себе старшим боярином, і на знак цього високого сану рукав його червоної сорочки був перев'язаний білою хусткою. Вони рушили по Рибальській до Кловської та Московської.

— Ех! — казав Харитон, збиваючи далеко на потилицю свого синього кашкета з величезними крисами та манюсіньким дашком. — І жаль же мене бере, Даниле, такий жаль! Своїми словами розказати не можу!

— І з чого жаль? — неуважно поцікавився Данило.

Думками він був зараз далеко від Харитона — біля Тосі, і ще далі — в невизначених обрисах свого майбутнього, яке віднині починало перетворюватись на сучасне.

— Ну як же не жаль? І який це дідько напоумив тебе з парубків та в жонаті чоловіки передчасно пертися?

Данило почервонів. Він і сам ще стидався свого нового стану, особливо перед товаришем, з яким змалку босими ногами толочив куряву по цілому Печерську, і тому обізвався на Харитонові слова з неприхованим викликом:

— А що?

— Та збиралися ж ми з тобою, як мені місяць побувки закінчиться, разом їхати на Донеччину…

— Моє слово — закон! — одрубав Данило. — Сказав, що поїдемо, значить — поїдемо.

— А Тоську тут покинеш? — з надією похопився Харитон.

— Хіба поміж шахтарів одружених не буває? — огризнувся Данило. — Сам же казав: у нас, на Нахалівці, можна землянку викопати і — живи собі хоч і цілим сімейством.

— Ех! — махнув рукою Харитон і навіть розтяг міх своєї гармонії на акорді ля–мінор. — Не той коленкор! Коли ми з тобою — парубки, сюди подались, туди подались — шукаємо, де краще знайдемо. А жонатий робітник у нас, на Донеччині, знаєш, що таке? Жінкою та дітьми у нас, на Донеччині, франко–бельгійська компанія шахтаря до місця прив'язує: зразу йому куток у казармі або й халупку на виселку! І тоді вже годі: не бунтуй, не переч, бо в два щоти тебе з усіма каструлями та пелюшками — геть.

— Тепер же — революція, — насупився Данило, — не те що за старого режиму!

— У вас тут хіба революція? — презирливо скривився Харитон. — От у нас, на Донеччині, революція так революція! Слюсар Клим Ворошилов пролетарську Червону гвардію організовує, як у самому Петрограді! Зась — каже всяким меншовикам!

Меншовиків Харитон з Данилом справді вважали якимсь паскудством: слово «меншовик» в їх парубоцькому колі вживалося як дошкульна лайка. Але кинув цю образу в спірці батькові Данило зовсім не тому, що знав батькові політичні погляди як меншовицькі, і заперечував їх, сам додержуючись противних — більшовицьких. Ні. Батькові погляди Данило знав погано, та й у більшовицьких теж мало розбирався. В колі молодих Данилових і Харитонових товаришів взагалі не було особливої схильності до копирсання в політичних справах, і старий Бриль та старий Колиберда саме через те й викликали поміж молоді насмішки, бо здавна приохотилися до суперечок на політичні теми, а мастаками в нудних політичних спірках славилися якраз меншовики. Неприязнь до меншовиків походила в молодіжному гурті від того, що меншовики, — про те вони теж знали тільки із слів батьків, — були «легальні» і навіть в час війни мали представництво в урядовому «Воєнно–промисловому комітеті», в той час як ті ж таки більшовики завжди стріляли на барикадах, таємно переховувались, збирались конспіративно, а тоді йшли в тюрму, на каторгу і на Сибір — і звідти героїчно тікали. Більшовики, отже, були хлопці хоч куди, — справжні революціонери! А чи там казав Фрідріх Енгельс «будьте здорові», коли Карл Маркс чхав, то вже нехай розбираються меншовики.

Харитон говорив би ще, висловлюючи своє роздратування з приводу міжпартійної нерозберихи й вихваляючи шахтарську Донеччину, та Данило спинився перед хатинкою на розі і взявся за хвіртку:

— До Флегонта зайдемо запросити?

— Аякже! — гаряче відгукнувся Харитон. — Я думаю, його на другого боярина треба! Душевний же друг з малих літ!

Хатина, перед якою спинились Данило з Харитоном, була якась особливо нужденна. Середня її частина, там, де були двері, ще держалась сяк–так на рівні землі, але обома своїми краями хата неначе пішла в землю — от–от розпадеться надвоє. Крита була хижа не залізом, як усі, навіть найбідніші будиночки міської околиці, а ґонтом — замшілим, зеленим, як моріжок. Видно, стояла вона тут з тих часів, коли Печерськ ще не був частиною міста, а приміською слобідкою. На облупленій залізній дощечці, де значився номер будинку по вулиці та наймення власника, над силу можна було розібрати: «Власність міщанина Петра Арсеновича Босняцького». Втім, напис цей давно вже не відповідав дійсності: Петро Арсенович Босняцький, колись дрібний поштовий урядовець, помер ще дев'ятсот десятого року, і проживала тепер тут його вдова з сином Флегонтом. Батько–поштар, закінчивши в свій час двокласне городське училище, все життя жив тільки однією мрією — вивести сина в люди, зробити його «повним інтелігентом» — і віддав Флегонта до гімназії. Перетрудившися на тому і діставши сухоти, урядовець відомства пошт і телеграфу передчасно помер — другого ж року, коли малий Флегонт перейшов із підготовчого класу в перший. Флегонтовій матері заповітна мрія коханого чоловіка, після його смерті, теж коштувала дорогенько: освітній ценз для сина вона вигорьовувала безсонними ночами над шитвом, надсильними підробітками по людях — «за все». Щастя ще, що з сина вийшов не ферт і не гульвіса: з п'ятого класу гімназії він допомагав матері, ганяючи по репетиціях та переписуючи ноти для лаврського хору.

— Флегонте! — гукнув Харитон через паркан і, не дочекавшись відповіді, взяв на своїй трирядці акорд до–мажор. — Виходь! Це ми — шахтарі: я й Данило!

На порозі хатини з'явився юнак. Він не був такий вже високий, але мусив схилитись, щоб вийти в низенькі двері. Буйні чорні кучері від того поруху звисли йому на очі. Коли хлопець випростався і відкинув чуба назад, обличчя його засвітилося привітною посмішкою:

— Здорові, хлопці! Куди вибрались? Чи, може, щось трапилось? — додав він тривожно, помітивши, що обличчя товаришів якісь незвичайні.

— Таки трапилось, — почав Харитон, — бодай не казати…

— А що таке? — стурбувався Флегонт Босняцький.

— До пані Капітоліни по самогонку чимчикуємо! — випалив Харитон. — Данило оженився!

Він випалив це з удаваним жахом у голосі, але в очах його справді світився жах, аж ніяк не удаваний, щирий.

Флегонт вибухнув реготом:

— Завжди ти щось вигадаєш! — Але раптом він побачив обличчя Данила. — Стій! Даниле, справді? З Тосею? Будеш женитись?

Данило не відказав і одвернувся.

— Тю! — заметушився Флегонт, теж дещо зніяковівши. — Я зараз! Зачекайте хвилинку!

За хвилину Флегонт вже знову вибіг з хати у сірій гімназичній тужурці й форменому синьому кашкеті з срібним гербом п'ятої печерської гімназії.

— Хлопці! — заклопотано заговорив Флегонт, поспіхом підперезуючись форменим лакованим поясом з мідною бляхою. — А як же буде з співами? Сьогодні ж неділя: на п'яту, як завжди, призначено пробу. Марина Гервазіївна гніватись буде, коли ми не прийдемо втрьох!

Флегонт з Данилом, та й тимчасово, по старій пам'яті, й Харитон, брали участь у хорі печерської «Просвіти». Данило співав басом, Флегонт — баритоном, Харитон — у партії других тенорів. Робітничий хор печерської «Просвіти» славився на весь Київ, виступав у «домах трезвости» і навіть давав концерти в Троїцькому Народному домі. Зараз хор готував особливо відповідальний в зв'язку з ідеєю самовизначення націй репертуар: лисенківську кантату «Слава Україні». Керувала хоровою секцією «Просвіти» курсистка Марина Драгомирецька, печерського доктора Драгомирецького дочка. Поширювати народне мистецтво, блиск його перлів розкрити цілому світу — з одного боку, та підняти високо вгору найнижчі народні низи, самобутні народні таланти, — з другого, — ось що вело курсистку Драгомирецьку в її високому громадському пориванні, хоч і була вона медичкою. Невихід на співанку трьох голосів вона, безсумнівно, сприйняла б як тяжку особисту образу.

— От тобі й раз! Справді, співи сьогодні… — розгубився Данило. — Що ж його робити?

В нього навіть майнула думка, чи не відкласти весілля до іншого разу: образити заповзяту й самовіддану в громадській діяльності панночку Марину Гервазіївну та ще потім раків пекти перед нею — Данило ніяк не хотів.

— Ну, — пхикнув Харитон, не такий педантичний у виконанні обов'язків і не такий делікатний в ставленні до осіб іншої статі, — не щонеділі ж люди женяться: мусить вона зрозуміти — сама, може, колись заміж піде!

Флегонт злегка почервонів. Припущення, що Марина Драгомирецька може за когось вийти заміж, було йому прикре.

— А ми зараз забіжимо до неї, і ти, Даниле, скажеш їй: так і так — співати сьогодні не можу, беру шлюб.

Тепер почервонів Данило.

Прийти до інтелігентної дівчини і так просто сказати їй, що, мовляв, женюсь і таке інше, — Данило згорів би з сорому.

— Нехай краще Флегонт, — запропонував він, — зайде і скаже за всіх.

Посперечавшися трохи та зійшовшись на тому, що попередити Марину зайдуть всі втрьох і до слова, «для годиться» — все одно ж не прийде — запросять і її, друзі подалися мерщій виконувати свою головну місію: «мантачити» набір, бо грошей не було, відро самогонки в лаврської проскурниці пані Капітоліни. Лаврська проскурниця пані Капітоліна, що з тіста пекла проскурки до причастя тілом Господнім, а з розчину до тіла Господня гнала на весь Печерськ самогон, була підприємець крутенький, і випросити в неї самогонки в борг, та ще ціле відро, було ділом не простим.

Домовившися заставити Харитонову гармонь, — бо ж на весілля однаково треба кликати троїсті музики, Данилів святковий «спінжак» — бо ж стояло вже літо, та Флегонтові підручники за сьомий клас, — однаково з переходом у восьмий вже непотрібні, — друзі вдалися до всебічного обміркування шлюбу Данила і Тосі без попів і церкви.

Гімназист Флегонт Босняцький відразу ж заявив про своє гаряче схвалення цього акту. До релігії Флегонт Босняцький ставився індиферентно, хоча й не був принципіальним безбожником та освіченим атеїстом. У церкві він бував у Великий піст на говіння, щоб принести інспекторові гімназії довідку про сповідь та Святе причастя: відсутність такої довідки записувалась у кондуїт, і подібний запис у кондуїті розцінювався при вступі до університету як політична неблагонадійність. Під церкву він ходив, правда, частіше. У Вербну суботу — коли після вечерні можна було безборонно нахльостувати дівчат лозиною, приказуючи «не я б'ю, верба б'є». На заутреню під Великдень — коли виносили святити паски і після «Христос воскрес» дозволено христосуватись усім з усіма — хоч би й Флегонтові Босняцькому з Мариною Драгомирецькою.

Вчинок Данила й Тосі Флегонт сприймав з романтичним піднесенням, вбачаючи в ньому ламання традицій та зрушення основ, як вияв пристрасної революційності. Він поглядав зараз на Данила, з яким вибив колись з рогатки не одне вікно в Кадетському корпусі, з неприхованим зачаруванням: ніколи й не сподівався він такої спритності від свого вайлуватого друга юних літ і тепер старанно докопувався в минулих фактах, встановлюючи генезу революційної послідовності Данила.

Факти, які засвідчували Данилів віддавній нахил до революційної активності, відразу знайшлися. Флегонт нагадав товаришам, як ще тринадцятого року — в дні урочистого святкування трьохсотліття дома Романових — Данило, Харитон і Флегонт, у гурті печерських хлопчаків, ганяли «царських потєшних», тобто гімназистів, зодягнутих у військову форму і озброєних дерев'яними рушницями, — видирали в них рушниці і трощили на коліні. Притому Данило, як найдужчий фізично, відзначився особливо: видер і потрощив щось із півтора десятка тих рушниць. Чотирнадцятого року — коли, з початком війни, царським урядом були закриті останні видання українською мовою, а Данило, Харитон та Флегонт на той час вже співали в просвітянському хорі, ще в дискантах та альтах, — вони втрьох опинилися й собі в лавах демонстрантів біля редакції української газети «Рада» разом з колоною печерських робітників. Флегонт тоді свистів на поліцаїв, заклавши два пальці до рота; Харитон поцілив у білий кітель жандармського вахмістра кізяком; а Данило знову відзначився особливо: встромив голову у вікно Старокиївського поліційного участку і заверещав простісінько в пику переляканому приставу: «Дядінька, ви сатрап!!!»

Хоча Данило досі й не надавав значення всім згаданим фактам із своєї біографії, Флегонтова згадка тепер і справді якось підвищила його перед самим собою, у власних очах. І це було йому приємно. Засоромившися від того, він сердито махнув на Флегонта рукою:

— Ну, ти вже той… облиш! Нічого такого особливого і не було насправді!

Нічого такого особливого не знаходив Данило й у факті його майбутнього, сьогодні по обіді, одруження без попа і церкви. Вийшло все це якось само собою, навіть не замишлене наперед. Просто прийшли вони з Тосею до батьків просити благословення та дозволу на шлюб — нехай і не зараз, а згодом, коли Тося ще підросте, а Данило заощадить трохи від свого слюсарського заробітку. Ну, батьки, як ведеться, почали перечити. Тут і зірвалося з язика, що, мовляв, однаково вже поєдналися. Старі, звичайно, озлились. Він спересердя — меншовики! Максим Радивонович — за каменюку. Батько до нього. А тут ще той чортів Нарцис навернувся. Ну й пішло, ну й пішло! А прийшло, бач, до чого… до революційного шлюбу без попа і церкви!

І от, ні сіло ні впало, а доведеться справляти весілля зразу, і Тося, отже, стане його дружиною ще сьогодні вночі.

Від цих думок враз обсипало жаром.

Тосю Данило кохав.

Хоча, правду сказати, ніколи б раніше не подумав Данило про те, що може «нарізатись» на любов, та ще й — до кого? До такого вихрястого із сусідського подвір'я! Адже, коли років з п'ять тому пішов вже Данило на завод слюсарським учнем, воно, це дівчисько, бавилося ще в «плювачки» та «сірий, білий, волохатий, скоріше до хати!» Власне, і почалося все з тієї нагоди, коли хтось із більших хлопчаків тягав це мале за патли, і воно верещало на ґвалт — через тин до Данька. Довелося Данилові разів зо два оборонити по–сусідському миршаву Тоську з Колиберденків. А на третій раз чи що, обороняючи, він навіть мусив пригорнути її та приголубити, бо дуже вже рюмсало з розквашеним носом. Після того якось, на Маковія, Тося подала йому квітку — жоржину, коли парубки та дівчата після освячення квітів жирували під церквою Святого Миколи, і Тоська теж вийшла на перші дівочі гулі. Довелося — раз квітку дістав — запросити її до танцю, на полечку «ру–тю–тю». Відтоді й знайшлися у них, сказати б, спільні інтереси. Данило, як і всі з діда–прадіда на Рибальській, був заповзятий рибалка, а вихрясту Тоську старий Максим Радивонович змалку привчив сукати волосінь до вудки з кінського хвоста, і волосінь колибердівська славилась поміж усіх київських рибалок від Наталки до Жукового острова. Данило випрохав кінського волосу у жокеїв на іподромі, і Тося сплела йому таку волосінь на щупака, що й в батька її, Максима, не було. Потім Тося справила перемет — всім переметам перемет, на сто гачків різного калібру і з поводками, завдовжки теж різними. Данило заставляв перемет щосуботи проти неділі і брав два пуди риби щонайменше. І Тося в цьому йому відважно допомагала. З куцої Тоськи виявився неабиякий гребець, навіть проти води. Виявилось також, що й плавець з неї добрий, і не боїться вона ні глибини, ні хвиль, навіть у бурю на Дніпрі, а до того ж знаменито варить потрійну юшку з носарів та пшоняну кашу з таранею. Тобто, вміла вона поділити з товаришем яку завгодно небезпеку, а клопоти — чисто всі — перебрати тільки на себе. З цього й довелося Данилові зробити висновок, що вихряста Тоська — дівчина хоч куди, тим паче що, — це також виявилося поступово, поки риба йшла на перемет, — і обіймалась вона, така утла, а — палко…

На цьому Данилові треба було уривати думки, бо від них — в передбаченні сьогоднішньої ночі — сипонуло жаром ще дужче, та й Харитон з Флегонтом кепкували вже з нього за неуважність: в одному дворі, замість «Просю вас покорно на першу чарку з нагоди мого одруження», він сказав — «з нагоди батькового одруження», а в другому на здивоване запитання, з ким же він жениться, відповів: «З Харитоном на Донеччину».

На Донеччину тепер вже, видимо, треба було їхати неодмінно. Хата в Брилів — тільки кімната з кухнею, і в ній двоє старих, сестра Василинка і ще троє малюків. А в Колибердів — кухня і кімната, а в них старі та, без Тоськи, шестеро Колиберденків покотом на підлозі. Літо ще, звісно, можна перебути молодим і в альтанці: «альтанкою» прозивався курінець на картоплищі, споруджений Данилом для сторожування, — щоб своя та колибердівська малеча не обнесла єдиної на дві родини яблуні. Ну, а як на зиму поверне? Куди його діватись?

Турботи враз обсіли молодого мужа, хоча й був він ще жених.

У Тоськи он пальтечка на зиму нема. Дівкою, звісно, відсиджувалася собі вдома, а дружиною — що робити, коли, скажімо, щось по хазяйству треба та й показати між людей, — яка ти така молодиця і як годить тобі та шанує тебе чоловік?

— Ех! — понуро закляв Данило. — Убогому женитись…

— …то й ніч мала? — зразу ж єхидно обізвався Харитон.

Але Данило сердито махнув на нього рукою:

— Я про те, де ж ми з Тоською тепер жити будемо, хлопці?

Данило спинився і дивився на товаришів і з одчаєм, і з подивом, неначе тільки зараз збагнув, що женитися саме йому, а не комусь іншому із присутніх.

— Знаєш, — раптом сказав Флегонт, — я вже теж подумав про це. Мабуть, доведеться мені з кімнати у кухню до мами перейти, а ви з Тосею розташуєтесь тимчасом у моїй кімнаті.

Данило ще не збагнув, як слід, самого сенсу пропозиції Флегонта і не встиг оцінити його великодушності, а вже Харитон сердито закричав:

— Ну, це вже ти кинь! Теж мені — хвілантроп, дама–патронеса з Земського союзу! Ти мені, будь ласка, дружби не перебивай: ми з Данилом вже вирішили разом їхати на Марію–біс!

Вони стояли втрьох: Данило приголомшений, Флегонт збуджений і Харитон сердитий — на курному пустирі, під парканом міського іподрому, обернутого тепер, у війну, на учбовий аеродром. І цей печерський пустир, і гнилий, зеленозамшілий паркан були їм знайомі змалку, рідні, найрідніші місця: мила, солодка батьківщина! Тут, малюками, толочили вони босоніж спориш та лободу, бавлячись у «матки й синка» або заводячись у «хунхузів» та «русько–японську війну». Тут, підрісши, заглядали вони крізь щілини паркана і тяжко заздрили гімназистам, що ганяли великого шкіряного м'яча, до якого їм, печерській голоті, і приступитися не було надії ніколи: м'яч до футбола коштував аж тринадцять п'ятдесят у спортивній крамниці Орта на Прорізній. Тут, чотирнадцятого серпня тисяча дев'ятсот дев'ятого року, напередодні початку занять у школах, об оці от гнилі дошки паркана Данило набив здоровенну ґулю Флегонтові на лобі, коли Флегонт вперше з'явився перед приятелями в гімназичному кашкеті і, таким чином, перекинувся, отже, в непримиренно ворожий, панського кодла, табір гімназистів, реалістів та кадетів, клас аристократії…

— Спасибі! — понуро й ніяково мовив нарешті Данило. — Це ти той… по–товариському. Але… справді, я, мабуть, подамся на шахти з Харитоном.

Та Флегонт вже й не почув Данилової відповіді. Інше вже захопило його зараз — може, саме тому, що опинилися вони знову на курному пустирі, через який вони входили в життя, під старим парканом, який знав усі їхні радощі та печалі, відколи вони себе пам'ятали. Флегонта знову затопили мрії, тільки не дитячі вже, а зовсім дорослі, дарма що й не до краю виразні, — логічне продовження їхніх зовсім виразних, нехай і наївних, дитячих фантазувань. І Флегонт збуджено заговорив зараз саме про це з усім запалом юного мрійництва.

Він говорив про те, що тепер це вже не надовго: і потреба Данилові перебути десь невлаштовано з молодою дружиною, і Харитонові поневірятися на шахті «Марії–біс», і взагалі вся невлаштованість усякого бідацького життя–буття.

Відтепер, надалі, все має бути інакше: адже з старим режимом докінчено, і прийшли Свобода! Рівність! Братерство! І шлях у широке життя відкритий для всіх. Май тільки силу, снагу, кмітливість і — творчий екстаз! На землю тепер має прийти рай! Який саме він буде, Флегонт не міг точно сказати, бо й сам ще точно не знав. Але ж певний був, і будьте певні й ви, хлопці, що буде тільки так, і от побачите, — незабаром!

Все це були чудні слова. Два місяці тому такі слова ніяково було б говорити, ніяково й слухати. Бо неуявно було, що ж саме за тими словами стоїть живе, і тільки тим вони й хвилювали, ці слова, що годі було уявити, що ж вони точно означають… Але тепер — раз тепер революція — хвилювання від цих слів підіймало з глибини душі віру, хоча й невідомо було, в що саме треба вірити.

— Тепер же революція, хлопці! — казав глибоко схвильований Флегонт. — Це вам не антимонія!

І Данило з Харитоном схвильовано мовчали: яка вже там антимонія! Революція! Хіба, справді, не всевичерпною була така відповідь на геть–чисто всі запитання?

3

Коровай в хаті Брилів тимчасом був ізобганий, і всі жінки, уквітчавшися хрещатим барвінком, садовили коровая в піч, серйозно і урочисто виспівуючи жартівливої, зовсім кумедної, традиційної на таку нагоду пісні:

Череватая вчиняла, горбатая помагала,

Губатая місила, чубатая ліпила,

Носатая в піч саджала,

А красивая та хорошая із печі виймала…

«Красивая та хорошая» і мала бути руда Тося.

Іван з Максимом на цю пору вже повернулись. Поважних людей — усіх, кого треба, — вони запросили, одначе прапора не принесли. Андрій Іванов, керівник партійної організації більшовиків «Арсеналу», за запросини щиро подякував ще й мовив батькам гарні слова про те, що вважає їх батьками революції, дарма що вони обоє позапартійні все своє свідоме пролетарське життя. Але видати їм на руки прапор завкому відмовив. Іванов сказав, що поскільки червоний прапор є символом революції, то нікому і ні на яку потребу в тимчасове користування даний бути не може. Він сам, під належним почесним ескортом, принесе прапор — для благословення молодих пролетарів, що вступають у законний революційний шлюб.

Іван з Максимом пішли, цілком задоволені, але дорогою, як завжди, добре посварились. Сварка виникла через суперечку — як розуміти слова Іванова про «батьків революції»? Максим, з постійною своєю гарячковістю, обстоював, що «батьки революції» — це ті, від кого, отже, революція пішла. А Іван, як завжди розважливий, посилався на Карла Маркса і розсудливо доводив, що батьком революції є робітничий клас в цілому, і нікому персонально, навіть за заслуги перед революцією, таке звання присуджене бути не може. Слова Іванова він пропонував зрозуміти так, що вони з Максимом є «революційні батьки».

Втім, Іван з Максимом були дуже втомлені і тому швидко замирились. З незвички багато ходити, ще й тягаючи за собою палиці–патериці, — бо в житті їм доводилося більше стояти біля верстата, вони аж падали з ніг: обійти довелося пів–Печерська ще й відмахати під Київ–Другий до Василя Назаровича Боженка. Позакидавши тепер остогидлі ціпки, вони з насолодою посідали на призьбі перепочити та щоб не плутатись під ногами в жіноцтва, заклопотаного відповідальною справою випікання весільного короваю.

Практичний Максим відразу ж поринув у обрахунки, досить невтішні. Всі запрошені радо дали згоду вшанувати своєю присутністю їх родинне торжество, крім доктора Драгомирецького, у якого в вечірні години був у лікарні якраз другий обхід. По правді, доктор, певна річ, міг би завітати до весільного столу або до обходу, або після обходу, бо весільна трапеза — діло не швидке, та обов'язок бути в лікарні був зручною зачіпкою, щоб відмовитись взагалі. Доктор Драгомирецький, звичайно, подякував, навіть привітав батьків молодих, але в глибині душі був ображений запрошенням від людей, які годину тому дозволили собі повалити на землю іншу людину — певна річ, таку ж грубу, невиховану та некультурну, як і вони самі, — не посоромилися спустити їй привселюдно штани і насмілились бити її лозинами просто по голому тілу! Іванові з Максимом було трохи обидно, що запросини їхні були безуспішні, одначе вони більше зраділи з відмови, бо хто ж його знає, як доктора приймати, чим його частувати, куди його садовити: присутність подібної високої персони могла б зіпсувати весілля і молодим, і їм самим.

Таким чином, запрошено було чоловіка з тридцять. А — чи вистачить усім бодай по чарці, якщо хлопці роздобудуть навіть відро? І — закусити: чи буде ж на кожного шмат короваю?

Правда, неписаний людський закон велів, що коли просять тебе на весілля, то мусиш розуміти, що кличе тебе не цукровий магнат Терещенко, не бровар Бродський і не графиня Браницька. Отож позичай, де хочеш, а приходь не з порожніми руками: неси сороківку, бодай мерзавчик, на край — часничину чи бублик на закуску. Таранька теж підійшла б. А от чи вдасться кожному позичити — бо ж позичати знову ж треба одному, в одного, і «от перемены мест слагаемых», як говориться в задачнику Верещагіна, сума однаково не зміниться, а від дня революції, два місяці арсенальці зароблених грошей ще не одержували, — от що непокоїло зараз доскіпливого Максима.

Потішав Максим себе тим, що, звичайно, запрошені мужики виберуться на весілля не самі, а в супроводі жінок, і хоча від того стане вже не тридцять, а шістдесят гостей при весільному столі, одначе жінки, як відомо, такі занози, що кожна краще дуба вріже, а перед іншим жіноцтвом неодмінно попишається: перерветься, а таки добуде щось, щоб у хусточку загорнути, і, як одвіку в народі ведеться, принесе весільним подарунком. Там — якесь яєчко, пряник, а може, й цілу франзольку.

— То як мислиш собі, свате, га? — цікавився Максим думкою Івана на свої міркування та обрахунки, з особливим смаком наголошуючи на незвичне «сват», на яке він вже дві години як перейшов, замість звичного за двадцять років дружби «куме»; всіх дітей Іван з Максимом взаємно один в одного похрестили.

Але Іван не зважав на клопітливі міркування свого меркантильного свата. Противно до Максима був Іван характером не практик, а ідеаліст — «чоловік не від миру сього», як у гніві казала на нього Максимова Марта, бо своя Меланя характеру була лагідного, ніколи в гнів не впадала, отже, ніяким припадком і не могла б сказати ні на кого нічого образливого. Іван був заморочений зараз розмислами зовсім іншого, вищого порядку. Його непокоїло майбутнє рідного сина. Правда, зачинались його міркування, як завжди, здалеку: про майбутнє — в минулому.

— Ти посуди сам, Максиме, ось слухай мені сюди! — сумовито казав він, зітхаючи. — Яке наше з тобою пролетарське життя було? Ще малюками бігали ми по недільних школах. Ген пізніше — «Искру» читали отут під кручею, біля Косого капоніра. Ти, правда, більше на сторожі стояв, бо до читання замолоду не був прихильний… Постривай, не гарячись, не толоч задом призьби! Що було, те було; я ж не скажу, що ти й тепер негодящий, — тепер ти куди розумніший став! А тоді, скажімо, коли жандарми Боженкового батька, старого Назара, що прапор ніс, в нагаї взяли, хіба ти прапора підхопив? Я! От, і пам'ятка мені від жандармів на все життя! От, ще раз дивись…

Іван вишкірився до Максима, блиснувши з–під вусів разками зубів. Зуби в нього були один в один, як намисто, але верхній разок був неначе перерваний: двох зубів бракувало.

— Піхвами своєї шаблюки мені простісінько в рот пхнув, сучий син! Ну ж і я йому всипав либонь п'ять чи шість…

Максим поштиво закивав: він завжди кивав поштиво на цю кумову згадку, бо сам за революцію ще ніякого каліцтва не прийняв.

— Зубами, можна сказать, революцію вигризали! Он як! — констатував Іван, не приховуючи гордощів. — От як наше з тобою пролетарське життя зачиналось! А вони? Теперішні молодики? Куди їхній інтерес пішов? Я йому — якусь брошурку товариша Ульянова–Леніна, а він, Данилко мій, — Фенімора Купера тягне з бібліотеки «Общества трезвости»! Про те, як скальпи здирати з безневинних американських індійців! Тьху!

Іван почав сатаніти.

— Або ще синематограф цей вигадали, проклятущий: «Зигомара» якогось дивляться, шість серій, а потім ще, на закуску, сьома — «Зигомар не вмер, Зигомар живий!» Що воно і до чого, і нащо воно — я тебе питаю, ти мені скажи?! Куди вони, діти наші, вернуть? І звідки вони такі? От хоч би й коли війна почалася: Данько все — «піду та й піду на фронт, хочу геройство своє проявить, нехай і мою карточку в газеті надрукують!» Га?! Тут робочій людині в голові «мир хатам, війна палацам», а воно, здорове вже, вуса засіялись, а виступає гірше від усякого соціал–патріота! А тепер, бач: молоко на губах не обсохло, а туди ж — каже нам, паршивець: меншовики! Та чи ж воно розбирається на тому, що то є меншовик, а що — більшовик і що таке — справжня соціал–демократія? Соціал–демократію насправді я розумію так…

Тепер, коли дійшло до соціал–демократії, Іван Бриль мав сказати промову не менше як на годину, бо це був його «коньок»: шляхи розвитку російської соціал–демократії йому найбільше дошкуляли. І Максим збагнув, що треба вживати невідкладних заходів.

До речі, саме в цю хвилину жінки прочинили в кухні двері навстіж, бо там від печі з короваєм дихала страшенна задуха, і, прочинявши, грюкнули, аж забряжчали шибки. Оце якраз і була слушна нагода для Максима.

— Гей, баби! — сердито гукнув Максим. — Вікна повибиваєте! А шибка на Басарабці сімдесят п'ять копійок виносить! Та й коровай від такого грюкоту сяде в печі!

— Тю на тебе! — відгукнулася люта Марта. — Помовч вже, базікало! Знаєшся ти на короваях, якраз!

— Сяде, безпремінно сяде! — щоб піддіти Марту та всіх жінок за живе і тим роздмухати рятівну зараз суперечку, вхопився за слово Максим. — Он і кватирка у вас прочинена. А коли протяг у хаті, коровай неодмінно зісподу буде глевкий! Хіба ж не знаєте про таке? Закон фізики: рух атмосфери! Теж мені хазяйки! Їсти ніхто не схоче вашого короваю!

Жінки відгризнулись, але кватирку причинили.

— Ось як я розумію соціал–демократію, слухай мені сюди, — знову почав Іван.

— То перекуримо, свате, чи що, — похопився Максим, — щоб нам на весіллі не журитися?

Закурити спересердя годилось. Але коли Іван затягся глибоко димом, випустив його трубою і знову зібрався оповідати, Максим раптом ухопив грудку з–під ніг і з криком «а киш–киш–киш» пошпурив її на горобців, що начебто обсіли грядку з щойно засіяною редискою.

А тим часом, на щастя, почали сходитися і люди.

Першим з'явився Федір Королевич — солдат Третього авіаційного парку Південно–Західного фронту, що стояв постоєм тут–таки, на Печерську, — на бастіонах під Цитаделлю, навпроти лаври. Федір Королевич був колишній арсенальський кадровий робітник, покликаний до армії в перший день війни — ще до того, як усіх арсенальських робітників заброньовано, щоб виготовляти гармати, кулемети та інше спорядження. Коли ж усіх мобілізованих арсенальців повертали з армії назад на завод, — то виявилося, що й в авіаційній частині Королевич теж спеціаліст по моторах, і тому в армії він так і залишився. Іван з Максимом перестріли його на розі Московської і, як старого товариша, покликали розгуляти солдатську тугу за чаркою.

Іван зразу й ухопився за Королевича. Третій авіаційний парк був, можна сказати, оплотом київських більшовиків: ні на одному з київських заводів не було такої численної більшовицької організації, чоловіка з п'ятдесят, тимчасом як навіть в «Арсеналі» в день легалізації виявилося тільки двадцять на три тисячі робітників. Іван, з місця в кар'єр, почав заповзято доводити Королевичу, що соціал–демократія це є партія, надвоє не ділиться, отже, й не може бути такого, щоб були і більшовики — і соціал–демократи, і меншовики — теж соціал–демократи…

Другим — знову повернувшися з базару, тепер вже Житнього, — прийшов дядько Оксентій Нечипорук.

Вздрівши свіжу людину, ще й солдата, дядько Оксентій приступив зразу до Королевича з другого боку:

— А чи не чулисьте, товаришу землячок, як там діло стоїть у воєнних сферах? — Дядько Оксентій дуже полюбляв нові слова, які густо пішли в народ від дня революції, і в розмові вживав їх для солідності. — Як у воєнних сферах міркують: наріжуть селянам землі чи не наріжуть? І як ви собі, товаришу землячок, полагаєте: брати зразу чи, може, почекати, доки надійде з позицій мій солдат, синок Дем'ян? Адже, треба полагать, солдатові, ще й при Єгоріях, з ранами за віру, царя і отечество наділятимуть більше проти тих, которі в тилу? Тільки ж — як же його чекати, коли земелька вже парує і протряхати почала?…

На всіх базарах Києва — і на Печерському, і на Сінному, і на Галицькому, і на Бессарабці, і навіть на Житньому, — задовільної відповіді на своє запитання Оксентій сьогодні так і не дістав.

А земля, справді, парувала, вже й протряхала, і поміщики докінчували обсіватись яриною — «на оборону»,

Весілля на Рибалкькій

1

Данило і Харитон з Флегонтом упоралися з усіма справами ген після полудня, але виконали всі завдання успішно.

На «першу чарку» запрошено десяток печерських парубків. З «троїстими музиками» — цимбали, скрипка та бубон — домовлено задурно: бо ж свої хлопці! Добуто й цеберко «оковитої» в пані Капітоліни — тільки під Данилів піджак та Харитонову гармонію.

Попереджено і голову секції народного співу печерської «Просвіти», студентку Марину Драгомирецьку.

Навдивовижу, студентка Марина Драгомирецька прийти на весілля не відмовила і навіть виявила з приводу того гаряче захоплення. За її словами, вона змалку тільки про те й мріяла, щоб побачити справжнє народне весілля — в усій його самобутності та багатстві фольклору й етнографії.

Коли ж до її свідомості дійшло, що весілля це буде не абияке, а — революційне, без попа і церкви, то запальна студентка обізвала Данила з Тосею «аргонавтами», Данилові трусила руку кілька хвилин, а Тосю пообіцяла зацілувати до смерті і заявила, що їхні імена будуть неодмінно записані на мармурових скрижалях історії України.

Марина — дарма що закінчила російську гімназію і виховувалася змалку в родині твердих російських традицій — висловлювалась українською мовою якось особливо смаковито: демонстративно, з викликом, — щоб це почули всі і або почали зразу наслідувати їй, або, навпаки, негайно спровокувалися на непримиренну суперечку щодо Україно–російських взаємовідносин. Ідея відстоювання прерогатив скривдженої і знедоленої української нації опанувала Маринку ще в шостому класі гімназії, в нелегальному українському гімназичному гуртку, — після читання забороненого шевченківського «Кобзаря». А заполонила ця ідея її цілковито з двадцять восьмого лютого тисяча дев'ятсот сімнадцятого року, — тобто — від дня Лютневої революції в Росії.

Щодо дівоцької вроди, то цим Марина похвалитися не могла. Була вона на зріст трохи вища, ніж потрібно було б за комплекцією, і через те — дещо цибата. Ходила — всупереч законам жіноцької грації — широким кроком, інколи, в пориві, навіть підбігаючи на ходу. Притому — теж зовсім по–хлопчачому — розмахувала руками. Волосся стригла коротко, не морочила собі голови зачісуванням, і тому бувала переважно розпатлана — з чубчиком на лобі. Обличчя мала широке, вилицювате, очі — китайського косого розрізу, кирпата. Вбиралася Марина в коротку спідничку до колін — всупереч моді й правилам дівочої пристойності, а кохтинку носила картату, з «шотландки», червоних і зелених клітин. Була вона заповзятою спортсменкою–велосипедисткою, — і це було ще одним приводом уважати дочку поважного доктора Драгомирецького «анфан–терібль» та «філь–орібль», бо їздити дівчатам велосипедом уважалося в ті часи непристойним.

Сказавши, отже, Данилові, Харитонові та Флегонтові, що прийде неодмінно і ні в якому разі не запізниться — а це також було важливо, бо запізнювалася вона скрізь і завжди, Марина салютувала хлопцям рукою, сіла на свій велосипед і негайно зникла в лабіринті печерських завулків. В Марини Драгомирецької було на сьогодні ще чимало невідкладних справ: одержати з центральної «Просвіти», на Прорізній, для «Просвіти» печерської різну літературу українською мовою; на Святославській, в приміщенні Вищих жіночих курсів, виступити на мітингу суфражисток — і розгромити суфражистський рух за його індиферентність до національного питання; на Шулявці — взяти участь в установчих зборах організації жінок–українок і домогтися, щоб жінки–українки, окрім крою та шиття, налагодили в своїй організації також вивчення українознавства; на Лук'янівці — в комендатурі Лук'янівської в'язниці — вимагати від в'язничної адміністрації проводити серед в'язнів культурно–освітню роботу українською мовою…

— Ну й швидка! — з подивом і повагою признав Данило, коли за Мариною закурили небруковані печерські дороги.

— Метка! Мене перебалакає! — із захопленням, навіть заздрісно озвався Харитон. — Нам би таку на «Марію–біс»! В два щота зробили б… що–небудь.

Флегонт не мовив нічого, тільки зашарівся і пішов попереду, щоб товариші цього не помітили.

На призьбі під будиночком Брилів товариші побачили гурт ранніх гостей. Харитон зразу ж ухопився за голову:

— Рятуй, Мати Богородице! Вже наші «політики» зійшлися на повний пленум!

«Політиками» заводська молодь прозвала робітників старшого віку, коли вони сходились гуртом і заводили між собою розмову. Такі розмови поміж «стариками» перекидалися неодмінно на політичні питання, виливались у нескінченні дебати і значно затягувалися надовго, допізна.

Прислухавшись до негарячої ще, одначе вже жвавої гутірки на ґанку, Харитон із сумом констатував, що розмова між «політиками» щойно почалась, бо йшла ще тільки про світову революцію. Вже так, без наперед обумовленого порядку денного, повелося, що, зійшовшися, «політики» починали не про щось буденне, близьке, бачене перед очима, а неодмінно здалека — у всесвітньому масштабі. За годину чи дві котрась одна з–поміж світових проблем фіксувала загальну увагу. Тоді тематичне коло звужувалось і з загальних міркувань вилуплювалось якесь живе питання і з життя в рідній країні. Попервах це питання викликало інтерес з погляду його важливості для судеб цілої колишньої Російської імперії, згодом концентрувалось у Петрограді, як центрі й столиці країни, далі перекидалось до Києва, — і, таким чином, десь аж на третій годині дебатів, придибувало, нарешті, й на Печерськ. Аж тоді суперечка розгорялась повною мірою, і пристрасті сягали свого апогею.

— Європа! Азія! Америка! Африка! Австралія! — гукав у цю хвилину, вимахуючи кулаками, Василь Назарович Боженко, столяр–модельник з Головних залізничних майстерень. — Сьогодні увесь світ уже втягнутий у війну, раз і Сполучені Штати встряли в цю заваруху! Така веремія! Кров проливають селяни і робітники, а тягаються за чуби капіталісти — кому більше в кишеню класти на наших сльозах і крові! Нам така війна — без інтересу! А ти кажеш!

Той, що «казав», був, звичайно, Іван Бриль, найзаядливіший полеміст — завжди охочий до суперечки будь з ким, навіть із самим собою. Знизавши плечима на пристрасну Боженкову мову, він заговорив повагом, з неприхованою насмішкою наголошуючи на окремі вирази, якими б він хотів особливо дошкулити супротивникові:

— Звісно! Ти ж три дні як вписався в більшовики! «Мир хатам, війна палацам» — про це, брат, я знаю ще відтоді, як ти пішки під стіл ходив. Але ж сам Маркс навчає, що обставини вирішують все. А обставини, брат, зараз якраз інакші. От слухай мені сюди, я тобі зараз усе розповім, як є…

Старий Бриль відхилився, щоб краще бачити сперечальника, і пригладив свої вуса вниз — така була в нього звичка. Василь Боженко, відмахавши кулаками, взявся куйовдити свою бороду, — така була звичка в нього.

— Коли ще була Росія царською, — повчально почав Іван, — то кожному дурневі ясно: нехай імператор програє свою війну…

— Ну, ну? — підтакнув Боженко, торсаючи бороду.

— От тобі і «ну»! А тепер з'явилась, сказати б, нова обставина: революція. Таж збагни, більшовицька ти голова, що коли перемогу здобудуть кайзерівська Німеччина, цісарська Австрія та султанська Туреччина, то подолають вони революційну Росію, отже, загине і революція в Росії. Тож який, питаюся, висновок має робити для себе робітничий клас?

— Ну, ну? Який, який?

— Ясно, який: обережний будь з гаслом «війна війні», коли така обставина…

Боженко зірвався з місця і замахав кулаками.

— Таж революція у нас буржуйська…

— Буржуазна, — авторитетно поправив Іван.

— Буржуазна! Так ти ж, совість твоя де, — що, за Тимчасовий уряд міністрів–капіталістів?

— Я, щоб ти знав, проти капіталістів ще з того часу, як ти в більшовики ще й не вписувався. Тимчасовий уряд повинно революціонізувати і таким способом від буржуазної революції посуватися до нашої, пролетарської. Сам товариш Ульянов–Ленін каже, що треба мирним шляхом…

— Так Ленін же не до війни це каже, а про те, як владу Радам брати до рук! — зарепетував Боженко, підскочивши впритул до Івана, неначе заміряючись вхопити його за груди. — А те, що ти кажеш, це — меншовизм, «революційне оборонство»! Тьху!

Іван підхопився з призьби, сатаніючи:

— Тобто, виходить, я — меншовик? Таке ти хочеш мені сказати, маму твою мордує?!

Схоже було, що він заміряється замахнутися на Боженка, всі інші «політики» посхоплювались з своїх місць і кинулись їх розбороняти та всовіщати.

Втихомирив вибух пристрасті солдат Королевич. Посміхаючись, він закинув про те, що тут же, товариші, не позиції, а глибокий тил, отже, давайте крові не проливати. І, так само посміхаючися, закінчив тим, що, мовляв, не біда, коли хороші люди поскубуть один одному чуби отут, на Рибальській, — від того тільки загальна користь буде: правильна думка сама себе оборонить. Біда — що немає революційної єдності в самих органах пролетарського волевиявлення, в Радах робітничих та солдатських депутатів: меншовики спілкуються з есерами, трудовиками та іншими, вже чисто буржуйськими партіями, і тягнуть руку за кадетський Тимчасовий уряд. Та, закінчуючи, Королевич прохопився необережним посиланням на гарний пролетарський приклад Донецького басейну: металісти Луганська, очолені слюсарем Ворошиловим, вимагають не тільки кінчати зразу з війною, але й з самим кадетським Тимчасовим урядом.

На такі слова не міг стриматися присутній тут молодий представник донецького пролетаріату, Харитон. Він вирвався з гурту парубків наперед і собі замахав руками:

— Їй–бо, присяй–бо, правда! Клима Ворошилова у нас знають скрізь! Оце дядько, так дядько! По тюрмах сидів, на царській каторзі був — справжній герой революції! Ще як я виїздив, від Клима заклик пішов: бери, хлопці, зброю до рук — без зброї пролетаріат своїх прав не здобуде! І беремо! Революцію робимо, а не ханьки мнемо! Що тут у вас, у Києві? Меншовики, есери, кадети, офіцери! Плювати треба на Київ, — іти всім на Донеччину та проголосить там пролетарську республіку!..

Оце й підлило масла в огонь.

Іван Бриль знову підхопився з свого місця на призьбі:

— А ти, жовторотий, помовч, коли люди ведуть між собою поважну розмову! Ти думаєш, як убрався в червону сорочку, так вже — найперший на світі революціонер? Посоромився б колір революції паскудити на свої фіглі–міглі! У нас прапор червоний: то кров наша червона. І вона не один раз пролилась на київський брук, на який ти, сосунець, заміряєшся плюнути!

Схвальний гомін підтримав старого Бриля. «Політики» були задоволені, як дано одкоша зухвалому малюкові.

Василь Боженко теж підскочив до Харитона, ухопив його таки за груди, зім'яв у кулаці старанно запрасовану на зморшки маніжку, навіть один із стеклярусових ґудзиків приснув геть, — і потрусив Харитона так, що в того аж затіпалася голова.

— Я тобі, шахтарчуку, хоча ти й роду нашого, київського, зараз вуха накручу! Ти що ж, матері твоїй хрін, пролетаріат з правильної путі збиваєш? Все одно, як сепаратист якийсь із Центральної Ради! Революція хіба тільки для шахтарів та луганських металістів? Он довкола тебе, — Боженко махнув лівою рукою, а правою і далі трусив Харитона за маніжку, — довкола тебе київські герої–металісти стоять! Шапку скинь, шмаркач! — Він дав щигля Харитоновому занозистому кашкетові, і той покотився людям під ноги. — До землі старшим товаришам уклонись! Вони горе своє, і радість свою, свободу і кров, — все змалку віддали революції! Вони в революції перед вели і ведуть! І тебе за собою поведуть, чижика! Революцію всім трудовим народом і для всієї країни треба робити! І нема на нашій трудовій землі цяточки, на яку б ми, пролетарі, в нашій боротьбі наплювали! Всю нашу землю визволимо, будь спокійний! І ти, батьків син, визволяти її з нами будеш! А воювати нам, жевжик, саме там, де всякої контри найбільше! Чи правильно я кажу, люди?

— Правильно, Василю! Вірно, Василю Назаровичу! — загукали «політики», і найперший з–поміж усіх — Іван Бриль.

Були вони всі кияни зроду, і пролетарською гордістю своєю за рідне місто поступитися не могли. Де ще з тисяча вісімсот дев'яносто сьомого року через «Союз боротьби» почали ширитися ідеї єдності робітничого класу? В Києві, на заводах. Та сам Володимир Ілліч Ульянов–Ленін, у своїй брошурі «Умирающее самодержавие и новые органы народной власти», за приклад цілому російському пролетаріатові поставив якраз пролетаршкиян. Де вперше після Паризької комуни була на світі пролетарська республіка — нехай тільки й п'ять дагів? У Києві, на Шулявці, в Політехнічному інституті. Чиєю кров'ю її затоплено, як грозовою зливою серед літа? Кров'ю київського робітничого класу.

— А воно каже!

Боженко пустив Харитонову маніжку, підняв Харитонів «фартовий» кашкет і тицьнув йому в руки.

— Та я хіба що? — заїкуючись, виправдувався знічений Харитон. — Хіба ж я проти? То тільки до слова пришилося. Язик не туди повернувся, казавши…

— А ти язика далеко від розуму не держи! — вже замирливо кинув Боженко, добуваючи капшук, щоб перекурити після хвилювання. — На от, закури, дурило!

В гурті «політиків» тим часом — у розвиток спірки між Іваном та Василем — пішла вже нова хвиля розмови: про страйки. Думка була така: чи кінчати з війною, чи виборювати вісім годин робочого дня, чи там від буржуазної революції до соціалістичної йти, нехай і мирним шляхом, — пролетаріатові єдиний є спосіб боротьби: страйки.

Страйки, справді, трусили зараз Києвом, як лихоманка. За два місяці від дня Лютневої революції перестрайкували вже і металісти на великих заводах Гретера — Криванека та Південно–російському металургійному, і друкарі всіх міських друкарень, і чоботарі фабрики Матіссона, і тютюнники Соломона Когена, і броварі Бродського та Калінкіна і ще багато інших підприємств. В гурті «політиків» особливо похваляли страйкарів–кравців. Застрайкували не тільки великі приватні конфексіони Кругликова, Рабина, Сухаренка, Кагана, Ольшамовського, Фріда, Ерліха чи Френкеля, застрайкували навіть величезні, на тисячі робітниць, військові обмундирувальні майстерні Південно–Західного фронту на Печерську та Деміївці.

— Ці кравці молодці! — гукав хтось. — От тримаються, чортові рицарі нитки та голки! Третій тиждень страйкують, не поступаються нічим! Хто б і подумав таке про цей сарпинковий пролетаріат! Де це ти, Василю, стільки добрячих латкарів та штопальників набрав?

— То не я, — скромно, але з достоїнством озвався Боженко. — Моє діло, як члена Центрального бюро профспілок, — колективні договори. А страйковою справою керує Смирнов.

— Який це Смирнов? Той, що меншовик, чи той, що есер, чи той, що позапартійний?

— Більшовик Смирнов — звичайно: Іван Федорович. Кравець. У підмайстрах у Френкеля був. А вчився у мадам Дулі на Подолі.

— А! — зрадів Іван Бриль. — Від мадам Дулі! Тобто — «Ваня–маленький»? Господи! Так це ж наш рибалка заповзятий! В нього і своя сижа була під Аскольдовою могилою, ближче до Аносівського парку, якраз поруч із нашою з Максимом! Боже мій! Отаких судаків на вудку брав! Значить, повернувся вже з заслання? А я й не знав… Максиме? Чи пам'ятаєш…

— Ще б пак! «Ваня–маленький»! Отакий миршавий…

В гуртку вибухнув регіт: сам куций, Максим показав рукою від землі так низько, ніби Іван Федорович Смирнов був ліліпутом.

Розмова, отже, розгорялась дужче і дужче — зараз мали политися бурхливою річкою спогади, — і весілля напевне довелося б відкладати до другого разу, коли б в цю хвилину інше не привернуло загальної уваги, зламавши весь дальший хід подій.

2

Хвіртка у паркані розчинилась, і в подвір'я вступила трійця людей.

Передній був у солдатській гімнастерці без погонів — як тепер, перед четвертим роком війни, ходила мало не половина населення колишньої Російської імперії. Він тримав у руках держално з прапором, завинутим та перев'язаним, щоб не метлявся, кількома поворозками. Двоє інших були зодягнуті по–робітничому, але святково: в одного під піджаком сорочка українська, вишита, в другого — руська, під поясок. Чоботи на всіх трьох були з рипом на весь квартал.

Прапороносець — стрункий, жилавий, років під тридцять — був по–військовому підтягнутий, виглядав молодецьки, дівчатам припадав до серця теж.

Це був Андрій Іванов.

Почесною вартою при прапорі йшли арсенальці: Фіалек — голова польської секції київських більшовиків і Косяков — голова завкому Арсеналу.

— Андрій! — привітно загукали всі. — Здоров, Іванов!

Андрій Іванов — дарма що в Києві з'явився якийсь рік тому — був добре знаний не тільки в «Арсеналі», де працював токарем, а й на цілому Печерську: до революції — організатор потаємних сходок на березі Дніпра, а від дня революції — як керівник арсенальських більшовиків. Батрацький син з–під далекої Костроми, після того — чорнороб на Московсько–Курській залізниці, далі — токар на механічних заводах у Москві, він був покликаний до армії на початку війни і відвоював, поки не здобув сухоти в Мазурських болотах. Тоді — як спеціаліст токарства по металу — був відкликаний на оборонні заводи, різати снаряди й гармати, і разом з командою пітерських путиловців та московських від «Ралле і Дука» кваліфікованих металістів був відряджений на київський «Арсенал» — зброярню Південно–Західного фронту.

Іван з Максимом, зраділі, кинулись до Іванова:

— Приніс–таки! А ми вже побоювались, що…

— Ура! — залементував Харитон, зраділий двічі: вичерпувався недавній прикрий інцидент, а невгамовних «політиків» Андрій Васильович в два щоти влад уведе!

І справді все зразу пішло по–інакшому. Іванов з прапором опинився в центрі: довкола зійшлися і старші, і молодші; жіноцтво жваво потовпилося з кухні Брилів на ґанок; а за жіноцтвом, наче з мішка, сипонула незчисленна малеча — Бриленки, Колиберденки та інші, сусідські. З вулиці теж посунув народ: ще сусіди або й просто перехожі, незнайомі люди. Паркан і дерева за парканом понад вулицею, наче гайвороння, обсіла печерська дітвора. Схоже було, що в маленькому подвір'ячку Брилів зараз має статися якась видатна історична подія світового масштабу.

А втім, так воно і було. Син усіма шанованого слюсаря–розмітчика Івана Антоновича Бриля, молодий арсенальський слюсар Данило, брав шлюб з дівчиною Антоніною, дочкою теж усім відомого арсенальця Максима Колиберди, — а Данька і Тоську знали всі на Рибальській, Кловській та Московській — до Дніпра, а в бік суходолу — до Черепанової гори й Бессарабки. І зухвалі Данько з Тоською дружилися — вперше в історії Печерська, а, хто його зна, може, й в історії цілого людства, — без церкви і попа, на віру, але — законно. Бо червоний прапор революції, — а революція, то й був нині найвищий закон, — мав поблагословити на дальше щасливе життя перше революційне робітниче подружжя. Хіба ж таки не всесвітнього значення була ця подія?

Наче на підтвердження цьому, за рогом з Московської раптом гучно гримнули труби духового оркестру. Гримнули так клично і побідно, як сурмить бойова сурма, коли веде колону на смертний бій проти ненависних ворогів.

Це був чудесний подарунок молодим та їх старим батькам від арсенальського більшовицького «главковерха» Андрія Іванова. Зразу зметикувавши, яке видатне значення має подібний акт громадського революційного самовизначення, Іванов мерщій подався до Третього авіаційного парку, партійна організація якого завжди діяла в злагоді з арсенальцями. Музиканти–авіапарківці охоче відгукнулись на заклик представника робітників, і оркестр — у повному комплекті срібних інструментів — негайно вирушив вітати й собі революційне робітниче подружжя і служити йому рохканням своїх валторн та бумканням барабанів для шлюбного танцю навколо традиційної весільної діжі.

Чітко вибиваючи крок, оглашаючи весь Печерськ могутніми руладами геліконів, награючи бойову, на пролетарській крові скомпоновану, робітничу пісню «Вышли мы все из народа, дети семьи трудовой», — оркестр київських авіаторів, славних своїми героїчними подвигами на фронтах війни, вимарширував на Рибальську під паркан хатинок Брилів і Колибердів.

— Мир хатам, війна палацам! — вітали оркестр дружним вереском вуличні хлопчаки, бо на червоному прапорі, який прийняв Третій авіапарк в день повалення самодержавства як новий бойовий, революційний штандарт, вигаптовано золотим шитвом саме ці слова: «Мир хатам, війна палацам!»

Величезна юрба народу хлинула за оркестром і враз затопила всю Рибальську аж до стежки на Собачу тропу.

Оркестр відіграв і змовк з віртуозним вивертом кларнетів на останньому акорді пісенних слів «если ж погибнуть придется в тюрьмах и шахтах сырых, дело всегда отзовется на поколеньях младых», — і на вулиці враз стало так тихо, неначе довкола людей і зовсім не було.

Бо в тісному подвір'ї Брилів вже розпочалася церемонія батьківського благословення.

Старший боярин Харитон метушився серед натовпу, даючи лад і готуючи все як треба:

— Дружки, сюди! — гукав він. — Рядочком ставайте, рядочком! А молода ж де? Де Тоська? Антоніно Максимівно, ну як вам не соромно? Де ви запропастились? Ставайте сюди… Та чого ти єрепенишся? Ти ж молода? Та майте ж совість, товариші! Уступіться, батькам дорогу дайте! Та грядочок же з розсадою не топчіть! Тьху, бий тебе лиха година! От народ! — раптом він у відчаю вхопився за голову. — А діжа де? Хіба ж можна весілля без діжі? Щастя і хліба молодим щоб на ціле життя! Флегонте! Біжи, тягни діжу сюди! Та не від Брилів — у Брилів маленька, від Колибердів коти: там така діжа, на двадцять персон, що в ній сам дядько Максим утопитися може!

Молоді вже стояли посередині, і Харитон в'язав їм руки хусткою, затягуючи мало не потрійним морським вузлом.

Данило і Тося похилили голови і втупили погляди в землю, ховаючи очі від людей. Данило аж схуд від хвилювання. Тося і зовсім світилася від блідості — і тепер добре було видно, що ластовиння вкриває їй все обличчя, шию і плечі. Вона зовсім очманіла, тільки зиркала спідлоба сюди і туди, наче кошеня, загнане собаками на кілок.

Іван стояв з Меланею, Марта з Максимом. І в Марти, і в Мелані були на вишитих півниками рушниках округлі хлібини, присипані сіллю — як випроваджують у далеку дорогу. Мами вже не втирали сліз, бо руки були зайняті, і сльози вільно котились їм по щоках: за тим клопотом цілий день їм так і не дали виплакатися як слід, як належить матерям, коли виряджають діточок на самостійне життя. А як же хотілося б їм, сердешним, наплакатися з того лиха: без молитви, без хреста благословляли вони кров і плоть свою у стражденну життєву путь…

Іван і Максим стояли поважні та урочисті. Вони теж переживали всю складну гаму батьківських почувань, але свідомі були й величі та значущості того акту, який наважились учинити. Вони знали, що в цю хвилину ступають вже одною ногою в нове життя — в те нове життя, що починається від революції, яка, проте, і сама ще не почалась по–справжньому, творять нові революційні форми життя, яких одначе не уявляла собі ще й сама революція.

Вони стояли поважні та урочисті — в святкових піджаках і чистих сорочках, з акуратно розчесаним волоссям, але — куди подіти руки свої, так і не знали. Кляті руки совалися сюди і туди — то пригладжували вуса, то обсмикували піджаки, то лізли до кишені й виймали кисет та мерщій ховали його назад, — тоді знову метлялися сюди і туди без усякого ладу. Руки були в обох натруджені, шкарубкі, мозолясті, — такі меткі та вправні в роботі і такі незграбні без діла, тепер.

Позаду батьків — з прапором у руці, правда, ще завинутим, — примостився Андрій Іванов. Фіалек та Косяков, почесний ескорт, стояли обабіч, виструнчені, як на параді. Проте вони й були на параді, на вахті, при прапорі «Пролетарі всіх країн, єднайтеся!»

Тиша запанувала в подвір'ї, тільки жіноцтво ще потихеньку охкало та бідкалося — як же це невінчані та нехрещені підуть у шлюб християнські діточки, Тоська з Даньком?

— Ну, дітки… — почав нарешті Іван Бриль.

Ту ж мить Харитон сіпнув за білу хустку, якою пов'язані були молоді, і Данило з Тосею вклякли навколішки.

Андрій Іванов розв'язав поворозки і почав розкручувати полотнище прапора. Він тримав держално ще похило до землі, і стяг неначе стікав червоним струменем з його рук на землю. Проміння низького вже сонця багрянило його й іскрилося самоцвітами у новенькому позументі.

Іван Бриль зам'явся. Все старе, що примовлялося батьками й дідами до благословення, тепер неначе до пуття не йшло. Що ж його говорити по–новому, по–революційному?

— Прийшла вам пора, дітки, — нарешті сказав Іван, — і покохалися ви між собою, як ті голубки. Не перечити проти цього нам, старим батькам…

Меланя з Мартою заплакали вголос, але так і належало на таку нагоду мамам.

— Пам'ятайте ж, діти, — підвищив голос Іван, — що старі люди кажуть: нема кращого друга, як супруга!

— З добрим подружжям і горе розгорюєш! — докинув поспіхом і Максим. — Гляди ж, Даньку, і в лиху годину не кидай вірну дружину! — І тут він раптом згадав, як у аматорському гуртку у п'єсах не раз і сватав, і благословляв. — На щастя, на здоров'я, на довгії літа. Дай Боже, вам на світі пожити, діток наплодити, а там і попарувати, як самі паруєтесь зараз. Був ти, Даньку, наречений, а став суджений. Була ти, Тосю…

Та Йван відсторонив його і сам виступив наперед.

— Пожди! Я від тебе старший на два роки, та й син же — мій, а твоя тільки — дочка…

І тепер, цілковито перебравши в свої руки ініціативу, Іван заговорив достойно та урочисто:

— Вважай, Даниле: батьки глядять дочку до вінця, а чоловік жінку — до кінця! — Він поглянув суворо на маківку похиленої перед ним синової голови, а тоді перевів погляд на стрижені патли похиленої Тосі, що вся дрібно–дрібно тремтіла з хвилювання й переляку. — А ти, Антоніно, гляди: будь синові моєму і супруги моєї, Меланії Опанасівни, вірною дружиною, а дітям його — доброю матір'ю. Будеш тоді і нам з старою гарною дочкою. Благословляю вас, діти мої, моїм отецьким благословенням і бажаю вам…

Тут Іван відчув, що зараз і сам заплаче — бо ж саме такими словами благословляв колись і його батько на шлюб з Меланкою. Тому Іван мерщій нахилився, підняв Данила з колін, за ним і тремтячу Тосю, поцілував кожного в губи тричі, тоді ще раз в голову, а Данило і Тося припали до його шкарубкої, мозолястої руки.

Після того Іван передав дітей Максимові — на такий же обряд. А вже Максим — і Мелані з Мартою.

Меланя з плачем припала до Данила, потім огорнула ніжними обіймами Тосю. Марта була сувора та урочиста і перецілувала дітей міцно, коротко, по–мужському. Але обидві вони притому потай, поспіхом хрестили дітей, і кожна заступала тілом своїм другу, — щоб не побачили старі, такі вже непримиренні революціонери, хай їм біс!

Данило з Тосею знову вклякли, ледь живі з хвилювання.

А Іван, взявши прапора з рук Іванова, високо змахнув полотнищем і тоді укрив похилених перед ним дітей, — так, що їх не стало й видно під червоним знаменом.

— Нехай же вас наш прапор червоний на все життя і на всі діла благословить, як ми вас благословляємо…

Іван поцілував краєчок прапора. Максим теж поцілував, але нічого сказати не міг: він спливав слізьми, і сувора Марта лагідно зацитькувала його.

— Ура! — залементував Харитон.

— Ура! — покотилося з двору на вулицю, а з Рибальської на Кловську й Московську та за Собачу тропу.

Оркестр авіаторів вдарив туш.

Тут виступив наперед Андрій Іванов. Підхопивши прапора з Максимових рук, він змахнув полотнищем угору — над молодими, над батьками, над усією юрбою гостей.

— Товариші! — гукнув Іванов.

Йому треба було зіп'ятись на щось, але поруч була лише діжа, підкочена Флегонтом, і він став на весільну діжу.

Люди посунули ближче: що ж скаже на таку нагоду більшовицький на Печерську «главковерх»?

Та Іванов сказав зовсім коротко:

— Даниле і Тосю! Робіть у вашому житті все тільки так, щоб бути достойними червоного прапора.

— Ура! — залементував Харитон.

— I слава вашим батькам, що підняли на благословення прапор революції!

— Слава! — гримнули всі.

Оркестр заграв «Інтернаціонал».

І тоді все враз загомоніло, зашуміло й перемішалося. Данила з Тосею кинулися обіймати й цілувати, а тоді підхопили на руки — і не самі вони, своїми ногами, пішли навколо діжі, а попливли над усіма в повітрі, на руках дружок та бояр. Так що й не було кому кидати поліно під ноги і невідомим залишилося, хто ж першим через нього переступить і стане першим у подружжі.

І саме в цей час — коли Данила з Тосею обнесли вже третій раз — біля хвіртки знов утворилась якась колотнеча і в двір в'їхала на велосипеді студентка Марина Драгомирецька.

Марина не зрадила своєї вдачі — спізнилася і на цей раз.

Тільки велосипед під нею був неначе і не її, лискучий нікелем та з сіткою над колесами, англійський «Дукс», а якесь ламане доробало ризького заводу — найдешевшої марки.

— Невже я опізнилася? — у відчаю гукала Марина.

Скотившися з велосипеда, вона ухопила Тосю в обійми і — як обіцяно було — почала її заціловувати до смерті.

І тут виявилося, що Марина з'явилась з подарунком.

У хвіртку пара за парою ввійшли двадцятеро хлопців і двадцятеро дівчат — та всі в гарних народних строях: дівчата — в керсетках і вінках, хлопці — в вишиваних сорочках: славнозвісний хор печерської «Просвіти». Бас, баритон і тенор — Данило, Флегонт і Харитон — з поважної причини не могли з'явитись на чергову пробу, щоб практикуватись у виконанні кантати «Слава Україні», — тож весь хор повним складом прибув до них.

Хор вишикувався по голосах перед молодим подружжям і гримнув — та так, що й оркестр авіаторів не здолав би заглушити голоси, — «Славу Україні».

— Оце так–так! — ахнув народ. — Оце так весілля! Та такого і в генерал–губернатора з графом Потоцьким не було! Коли генерал–губернаторів син женився з дочкою графа Потоцького, то під вечерю терликали їм самі скрипалі з Купецького зібрання.

Андрій Іванов підійшов до студентки Драгомирецької і від душі потис їй руку. За ним потрусив руку Марині й Василь Боженко.

— Ну, панно–товаришко! — приказав притому Боженко. — Удружили! Спасибі від ім'я батьків і всього робочого класу!

Тося кинулась до Марини, і тепер вже вона почала заціловувати Марину до смерті.

Після того все ввійшло в лад. Молодих повели до кімнати і посадовили за стіл — «на посаді», тобто, на покуті, якраз проти уквітчаного гільця. Батьки посідали біля своїх дітей, а навпроти — Андрій Іванов, одностайно признаний весільним батьком. Біля нього — не те щоб весільною матір'ю, бо вік і дівоцький стан того не дозволяли, але ж почесною гостею посадовлено панночку Марину Драгомирецьку. Жінки урочисто внесли коровай — два аршини вдовжки і півтора вширшки і, озираючись та прикидаючи в умі, взялися краяти його на дрібні–дрібні шматочки: щоб було кожному бодай причаститися. Тоді й Харитон з Флегонтом внесли своє цеберко і почали розливати «оковиту» по чарках, важко катуючися, — бо ж відра не вистачало й на гостей, а тут же ще й цілий оркестр і сорок хлопців та дівчат з хору!

Та тут Марина Драгомирецька мигнула своїм басам, і просто в хату баси вкотили барильце самогонки на три відра і барило пива — на десять відер.

Оце й була причина запізнення Марини на весілля, а заразом і секрет її велосипеда. Марина проміняла свій розкішний, за двісті сорок карбованців куплений «Дукс» на поламане, що й нове коштувало тільки сорок карбованців, доробало ризької марки — і на додачу взяла самогонку й пиво.

Тепер вже могла починатися справжня процедура квітчання молодих хрещатим барвінком, співи дружок та причитання матерів.

Пили самогон, пили пиво, гукали «гірко» — і молоді цілувалися: Данило — урочисто і Тося — стидаючись.

Гості, які не вмістилися в кімнаті, розташувались у садочку, просто між грядками з редискою та левкоями. Жінки таки прихопили з собою дещицю у хусточках: хто пиріжок, хто іржавий оселедець, хто цибулину з хлібом.

Шустрі хлопчаки стрілами перелітали під лавру до пані Капітоліни й назад — туди з карбованцями, переданими батьком потай від матері, а назад — з сороківками, закоркованими кукурудзяними качанами.

Оркестр з хором змагалися в чергу: оркестр — танець, хор — веселої на перепочинок. За полечкою — «У сусіда хата біла», за краков'яком — «Ой що ж то за шум учинився».

І навколо діжі кружляли та вибивали спочатку дружки з боярами, потім — вся молодь, а там вдарили лихом об землю й старші — вже ген пізніше, коли сонце сіло за Черепанову гору, запав смерк і в широкому небі над Печерськом засвітилися рясні та огнисті весняні зірки.

Звичайно, перед тим як піти і собі в танець, старше покоління хвацько, в надміру швидкому темпі, відспівало двоголосим хором «Кинем об землю лихом, журбою».

А коли старше покоління в танці притомилось, то полилися — в надміру повільному темпі — і традиційне: «Не осенний мелкий дождичек» та «Реве та стогне Дніпр широкий».

Гуляли це не загорьовані трударі, не жителі нужденних халуп на бідацькій приміській околиці, а безжурні володарі всього рухомого і нерухомого добра на землі.

І, мабуть, тільки на балконі четвертого поверху мавританського будинку не було тієї ночі гульні.

Старий доктор Драгомирецький стояв високо над усіма, ухопившися за голову. Завтра о восьмій — вранішній обхід лікарні, а він досі, запівніч, не міг заснути. Він вже пив валер'янку, нюхав солі — нічого не допомогло. Хіба заснеш, коли на десять кварталів такий гармидер і ґвалт? Яке неподобство, яке кричуще порушення правил додержання громадського супокою і тиші! Ні, ні! — цього модного тепер солоденького запобігання перед плебсом доктор Драгомирецький ніяк не сприймав. Хоча, певна річ, і великопанську зневагу до народних низів і, тим паче, утискування їх, доктор теж категорично засуджував.

А втім, доктор Драгомирецький мусив бути чесним з собою. Один раз за життя — було то, певна річ, ще замолоду — і йому довелося ввійти в тісне зіткнення з простолюдином, відбути, так би мовити, місію ходіння в народ. І якої тяжкої кари зазнали за це і він сам, і… народ. Навіть згадувати прикро, але — що поробиш: мусиш пригадати — почуття нещадного самокритицизму зобов'язує до того.

Був тоді Гервазій Оникійович ще тільки гімназистом четвертого класу, жив з покійними батьками на Солом'янці і захоплювався Луї Буссенаром, Луї Жаколіо та Майн Рідом. А в тому ж подвір'ї в підвалі проживав — прізвища тепер доктору Драгомирецькому вже не пригадати — шустрий та метикуватий хлопчина, на ймення Василько. Гімназист Гервазій, — відчуваючи себе культуртрегером, — читав Василькові і «Вершника без голови», і «Останнього з могікан». По правді, можливо, то й були найкращі хвилини в цілому житті Гервазія Оникійовича. Хлопці мріяли вдвох — захоплювались, жахались, заздрили, неначе зазнавали разом з героями книг усіх надзвичайних пригод у преріях і пампасах: скакали на мустангах, кидали ласо й бумеранги, стріляли з вінчестерів, навіть знімали томагавками скальпи. Словом, вирішено було твердо: тікати на привільне життя в Америку, в країну «Великих озер». І втекли… Що вийшло з того? В Боярці їх зняли з поїзда, Василька батько відшмагав ременем — такий жах, така некультурність і дикунство цих простих людей! А Гервазієві — не купили велосипеда, який був обіцяний йому за перехід з четвертого класу до п'ятого. Ну й, певна річ, заборонили не тільки водитися, але й зустрічатися з тим капосним Васильком. Так і не бачив свого приятеля дитячих літ Гервазій Оникійович з тієї пори. Бо того ж таки року батьки його переселилися з Солом'янки на Печерськ.

Ні, ні! Батьків Гервазій Оникійович не буде осуджувати. Вони тоді вчинили нехай і суворо, але педагогічно: не можна потурати дитячим забаганкам. Але правильно вчинив тепер і Гервазій Оникійович, батько, що купив–таки велосипед дочці Марині — шість місяців довелось економити: курити третій сорт тютюну замість вищого, дюбек–анатолійський, і пити в неділю не склянку лафіту, а звичайний бессарабський кисляк. Бо ж закінчила Маринка гімназію з срібною медаллю, склала додаткові іспити з латині і вволила батькову волю — продовжити їх славний медичний рід! Молодчага! Нехай покатається тепер: спорт — річ корисна для здоров'я обох статей, і чоловічої, і жіночої. Можливо, захоплення спортом пригасить нездорову цікавість дівчини до цього самого… модного тепер демократизму та українства. Ось він, цей хвалений Маринкою демос, п'є, гуляє, вибиває гопака і оглашає цілу околицю диким лементом. Добре ще, що сьогодні Маринки пізно вдома нема — либонь, возиться з своєю секцією «Просвіти». Вже нехай краще буде «Просвіта» — все ж таки культура, нехай і малоросійська, а не отаке кричуще неподобство…

Доктор Драгомирецький вирішив прийняти подвійну дозу вероналу, — щоб таки переспати часинку, пішов з балкона геть, щільно причинив двері і спустив важкі штори.

Певна річ, коли б він знав, що дочка його — там, у самісінькому вирі неподобних подій, навіть є їх активним учасником, коштом подарованого батьком велосипеда, — сердешного доктора, поза всяким сумнівом, ухопив би грець, тобто apoplexia cerebri.

Втім, було вже таки пізно, і бучне весілля почало притихати: пішов оркестр, пішов хор, бумкали тільки троїсті музики, потягли по домівках потроху і гості. Приставити Марину живою і здоровою додому викликався Флегонт.

3

«Політики» одначе залишилися вірні собі.

Один по одному вони виходили з душної кімнати, від весільного столу, і притулялись перекурити на призьбі.

На цей раз зачалася гутірка не з високої політики, а з міркувань з приводу перспектив рибної ловлі — з огляду на цьогорічну повідь, якої і старожили не пам'ятали: вода цього року сягала Контрактової площі на Подолі, садиби Видубецького монастиря за Теличкою і заливала Дарницю.

Суди та пересуди почались, як завжди, зі спогадів про те, як Іван взяв сома на вісім пудів та як Максимові мелькнула щука на два метри. Ремствували, що за старих часів риби в Дніпрі було видимо–невидимо, а нині і Дніпро не той, та й риба не та. Дехто закидав вже вудку цього року, дехто ставив і ятері та верші, — і перші спостереження були зовсім невтішні: судак зовсім не брався, лящ комизився, а окунь клював тільки миршавий та дрібний.

До рибальського гуртка приєднався й Василь Боженко, хоча, живши аж під Звіринцем, був рибалкою абияким.

При весільному столі він швидко занудьгував, бо по третій чарці вже й не хватило. Тому, побажавши молодим щастя та дрібних діточок, ще й приказавши притому Тосі — «краще полин їсти, ніж з нелюбом за стіл сісти», а Данилові — «бери жінку в самій льолі, аби була до любові», — Боженко поспішив до гурту поважних людей.

Підсів до рибалок і Андрій Іванов, його роль весільного батька фактично вже вичерпалась. До безсловесної риби Іванов був байдужий, але його завжди тягло до людей, коли вони балакали між собою. До революції Іванов таки ніколи й не обідав вдома, на квартирі Дюбина, де стояв, а неодмінно ходив аж на Бессарабку, в чайну Германовського, де кредитувалися до «получки» робітники: тут можна було погуторити вільно, розкидаючи зерна більшовицького протесту, а в закапелку за буфетом переховувалася завжди така–сяка «література» — для того, хто виявить особливий інтерес.

З появи Іванова негайно ж і скористався дядько Оксентій Нечипорук: він знав, що цей керівник більшовиків «Арсеналу» має серед робітників найбільший авторитет.

— От ви мені, товариш главний робочий, — почав Оксентій, встряваючи в розмову про методи риболовецтва, — може, до ладу відповісте, спасибі вам, на самий главний вопрос?

— Давайте, дядьку, — охоче озвався Іванов, — ваш вопрос. Якщо я не відповім, то, може, всі гуртом подужаємо!

— От в Узині, к приміру, на Васильківщині, — зразу й повів Оксентій, — тобто в сусідньому з нами повіті, збунтувалися батраки проти свого пана, поміщиці графині Браницької: домагаються, як от і ви, робочі, щоб робити у полі, як і на заводі, тільки вісім годин…

Повідомлення викликало інтерес. «Політики» присунулися тісніше, і перебіг насторожений гомін.

— Ну, ну? — підбадьорив Оксентія Іванов. — Дуже цікаво! Кажіть, товаришу, далі?

— А в Лосятині, скажімо, теж по сусідству з нами, тільки Гребінківської волості, і теж у графині Браницької, так селянський земельний комітет і зовсім заборонив панському управителеві обсіватися, тобто наклав, як тепер кажуть, на панські землі народний «секвестр», — дядько Оксентій дуже полюбляв вимовляти нові слова, — щоб, значиться, поділити землю поміж селянами–хліборобами…

— Ну, ну? — пересів до Оксентія ближче, запалившися інтересом, і Боженко. — Кажи, кажи, що ж далі було?

— А далі, — зітхнув Оксентій, — нічого й не було. Бо не знали люди, як же його ділити землю: всім нарівно чи, може, бідним — більше, а багатіям — і зовсім не давати нічого? Хто ж його знає, як по справедливості буде?

— Чи бач! — скрикнув Фіалек, і всі заворушились. — А ми на село й не поткнемось! А ще більшовиками прозиваємось! Допомогти ж людям треба, роз'яснити…

— А треба, треба! — гаряче відгукнувся Оксентій. — Бо, скажімо, в Рокитному або й Юзефівці, в пана Шмінке, так люди геть розтягли по хатах реманент, ще й костьол за димом пустили, бо туди пан з переляку заховався…

— Здорово! — гукнув Боженко і ляснув сусідів по плечах.

— Та яке ж там — здорово? — з скрухою озвався Оксентій. — Зразу ж, точнісінько, як ще за царя бувало, козаки з–під фронту прибули. Вишомполювали півсела і наказали панське добро нести назад. І в Лосятин, — додав вже зовсім сумно Оксентій, — теж прибула комісія з папером: мовляв, до Установчих зборів землю ніяк не ділити. І в Узині теж: заборонив комісар Тимчасового уряду робити батракам тільки вісім годин, бо ж то — завод, а то — земля: лозунг непідходящий, особливо — в сезон…

— От веремія! — аж підхопився Боженко і замахав кулаками. — Та коли так піде далі, товариші…

Але Оксентій його перебив:

— Веремія і є! Так от, і питаюся, товаришу главний робочий, як же воно буде тепер? Наділятиме революція селян землею чи не наділятиме? Га?

Всі обернулись до Іванова.

Іванов оправив пояс з солдатською бляхою на гімнастерці і не поспішаючи відказав:

— Що ж, коли питаєте, товаришу, то я вам відповім.

— Ну, ну? — Оксентій аж звівся з призьби, так йому нетерпеливилося почути нарешті відповідь.

— Не наділятиме! — сказав Іванов.

Оксентій вдарив у поли:

— Як? Революція та й не дасть хліборобові землі? А мій Дем'ян з фронту пише… — Він захапався по кишенях за Дем'яновим листом.

— Революція, — сказав Іванов, — всяка буває. Для буржуїв і для трудового народу. У нас, дядьку, щоб ви знали, революція зараз уже не для трудового народу: буржуї прибрали революцію собі до рук. Буржуазна, виходить, революція. І трудовому народу — чи робітникам по заводах, чи селянам коло землі, — ще гай–гай боротися треба за свої права! І поки ми, робітники та селяни, не візьмемо владу в країні в свої власні руки, до тої пори…

— Так треба ж брати її, владу, значить! — аж гукнув Оксентій. — Чому ви, робочі, ви ж таки — передовий елемент, у вас — всякі партії, не візьмете її в городі, а тоді б і ми на селі? От мій Дем'ян… — він замахав вже добутим Дем'яновим листом.

— А тому, — знову спокійно відказав Іванов, — що до речі згадали ви, дядьку, про всякі партії. Партій розвелось чимало, а до згоди між собою партії ці якраз і не можуть прийти. От, скажімо, наша партія, більшовиків, прямо каже: землю селянам негайно і задурно, без викупу! А от, скажімо, є такі — меншовики, так ті…

— Більшовики, меншовики! — закричав Іван Бриль, що теж вже висунувся з хати від весільного столу, дарма що — батько, бо не міг стримати свого потягу до гутірки «політиків» на призьбі. — Знову тієї! Одна партія нехай для робочого класу буде — соціал–демократія — і край!

— Вірно! — гукнув і Максим Колиберда, що теж, слідом за своїм другом, вислизнув з–за весільного столу. — Замирити треба, привести до згоди! В інтересах революції! — І він затяг пісню, бо був таки п'яненький:

Де згода в сімействі, де мир і тишина,

Щасливі там люди, блаженна сторона…

— А оце вже і є меншовизм, — урвав його Іванов.

— Що? — затупцював на місці Максим. — Пісня самого поета Котляревського — меншовизм?

— Та пісня — ні, — посміхнувся Іванов. — А от те, що ви з Іваном кажете про замирення і злиття партій, — якраз і є меншовизм.

Іван Бриль посатанів:

— Тобто і ти кажеш, що я з Максимом — меншовики?

— Я сказав, — розсердився й Іванов, — що згоди між буржуйськими та пролетарською партією прагнуть якраз меншовики. Ти що, недочувати вже на старості літ почав? Не може бути, щоб було дві правди! Правда в одної партії — за цією партією і треба йти!

— Так і я ж те саме кажу, — замирливо пробубонів Іван. — А то — меншовики, більшовики! Хай буде програма точно по соціал–демократії, як Володимир Ілліч Ульянов–Ленін казав, — без того, щоб один крок уперед, а тоді — два назад…

Максим єхидним голоском зупинив свого друга. Зауваження Іванова дошкулило йому: де ж таки — образив «меншовиком».

— Не твоє, свате, собаче діло про такі речі судити. Судити про партію — діло партійне. А ми ж з тобою — позапартійні, просто собі соціал–демократи, і права слова не маємо, коли поміж більшовиків мова про партійні діла йде…

— А оце ти, Максиме, вже просто свиня, — плюнув Іванов. На «свиню» Максим не образився. — І справді, закидаєш, наче меншовицький провокатор…

— І–і–і! — зірвався нарівні і затупцював на місці Максим, — то таки виходить, що я…

— Цить! — гарикнув на нього Боженко. — Дай же чоловікові сказати!

Всі «політики» також шумно зацитькали на єрепенистого Максима.

— Я тільки хочу сказати, — заспокоюючися, мовив Іванов, — що більшовицька партія — авангард робітничого класу, і весь робітничий клас має право і повинен мати свою думку про свій авангард, про його діла і програму теж. Та й, — Іванов кивнув на старого Бриля, — сьогодні він — чоловік позапартійний, а завтра, дивись, може, і він у нашу партію вступить. Та й ти теж…

Боженко раптом грізно посунувся на Івана Бриля.

— І правда! — загорлав Боженко, замахавши кулаками. — Ти, Йване, покинь ханьки мняти біля партії! Це тобі не дівка на вечорницях! Залицяєшся, сучий син: і гарне слівце закинеш, і поцілуєш у закапелку, і рукам волі даси коло пазухи, а сватів заслати — нема! — Боженко насувався на Івана, загрозливо розмахуючи руками. — Ти чому позапартійним живеш, сучий син? Ти що — перекупка з Галицького базару чи — обиватель з кафе «Семадені» на Хрещатику?

— Та ти не той… ти не дуже! — задкував Іван, ухиляючись від Боженкових рук.

— Двадцять років ти в революції крутишся, як кізяк в ополонці, а до партії не йдеш…

— Так його! — під'юджив Фіалек. — По кумполу його, Василю! Його, бач, ні п'ятий рік не навчив, ні кров, що проливав з нами у Політехніці!

— Ти чого, старий чорт, — вже заревів Боженко, підбадьорений підтримкою, і таки піймав Івана за сорочку на грудях, — в партію не вступаєш? В нашу — в пролетарську партію соціал–демократіів більшовики?

— Так і ти ж ще двох місяців нема, як вписався! — намагався Іван одірвати чіпкі пальці Боженка від своєї празникової сорочки. — Чому ти, розумний, раніше не вступив?

— Тому що дурний був. А тепер порозумнішав, як меншовицькі провокатори нас міністрам–капіталістам продали!

— Облиш, Василю! — реготав Іванов. — Хіба в партію силою заганяють? Дивись, ти йому на сорочці ґудзика одірвав!

— Я не силою, а серцем своїм до його серця промовляю. Таких, як він, риболовів, за горло треба брати, щоб у голові ясно було! Нехай скаже, старе опудало, вступить до нашої партії чи ні?

— Облиш сорочку! — почав благати Іван. — Пусти! Справді, ґудзика одірвав. От нехай Максим скаже: вже не раз ми з ним про це мову вели…

Максим, що хитро підсміхався, поки запальний Боженко толочив його друга об стінку, спробував стушуватись, коли Боженко кинув на нього лютим поглядом.

— Я — що? Я — нічого. Говорили–балакали, звичайно.

— Ну й що? — гарикнув Боженко. — І до чого договорились?

— Старі ми вже з кумом… з сватом пак. Підтопталися вже. От дітей вінчаємо…

— Ти кажи прямо, — ухопив другою рукою і його за манишку Боженко. — За більшовицьку партію чи — проти?

— Та я — за! — відсахнувся Максим. — Бог з тобою!

Але тут Іван Антонович метко вивернувся, ухопив Боженка за плечі і ловко завернув йому руки за спину: він таки був кремезніший проти Василя Назаровича. Та Боженко теж вивернувся і перехопив Іванові руки зверху: він таки був меткіший.

Сміх покотив гуртком «політиків», а Бриль з Боженком вхопилися «на пояски» і почали валити один одного з ніг.

— Ах ти ж — пацан! — крехтів Іван.

— Морока нам, пацанам, з вами, старою гвардією! — крехтів і Василь.

Проти Івана Бриля Боженко був трохи молодший, але мав за плечима і страйки, і демонстрації, і кривавий п'ятий рік, і тюрму, а на плечах — рубці від козацьких нагаїв.

Вони борюкались. А гурт «політиків» та рибалок перетворився враз на заядлих болільників: французька боротьба завжди користалась у робітничому колі повагою.

— Тур де бра! — линули з гурту слушні поради. — На нельсона бери! Зробить міст, а ти йому — під плече!.. Е, ні, стій, — ніжку не можна! Заборонений прийом! — Болільники були запальні, одначе справедливі.

А вгорі вже блідли зорі: западала пізня ніч. З Дніпра потягло прохолодою, а з печерських садів — духмяним ароматом молодої брості. В хаті бумкав бубон, бряжчали цимбали, високо і тонко виводила скрипка. Награвали краков'яка.

За рогом, за чотири двори, під дверима мавританського будинку, стояли Марина з доробалом–велосипедом і Флегонт. Марина казала: «Ну, бувайте!» — і робила два кроки до дверей, але Флегонт в цю хвилину гукав: «Хвилинку, товаришко Марино, а як же…» — і Марина спинялась, щоб докінчити розмову. Потім «Ну, бувайте» — казав Флегонт і робив два кроки геть, але тоді гукала Марина: «Постривайте, Флегонте, а як же…» — і вони знову брались докінчувати розмову. Розмова ця була без кінця: вони обоє були активні члени печерської «Просвіти» — було про віщо поговорити. А коли зачіпка є, то можна постояти ще. А постояти хотілось обом…

Троїсті музики нарешті урвали скажений темп краков'яка, стало тихо — зовсім тихо, і тоді — теж тихо — Дівоцькі голоси завели старовинної весільної — на добру путь:

Вже лужечки, бережечки вода пойняла,

Молодую Антоніну журба обняла.

Молоденький Данило музики найма,

Молоденькій Тосі тугу розважа.

Молоденька Тося все плаче, рида, —

Не плач, не плач, Тосю, тепер ти моя…

Настав час проводити молодих у комору.

Старша дружка вже наготовила і кетяг червоної калини — подати батькам вранці на ознаку, шо молода — чесна, незаймана…

Київ

1

А Київ облягався спати: западала пізня ніч.

Ущух гомін юртливого натовпу на центральних вулицях, тихо стало по вічно шумливих парках на Дніпрових кручах, завмер бренькіт останнього трамвая, зрідка — десь удалині — гуркотіли колеса фаетона по брукові.

Київ спав.

І тільки пісня ще не спала в принишклому на ніч бурхливому місті.

Пісня схоплювалась тут і там — то тут, то там на сорока київських горбах та у десятках глибочезних ярів високого берега, на широких просторих майданах і по химерно покручених тісних завулочках, між стрімких кварталів кам'яниць і у затишних садочках біля присадкуватих хатин. Пісня бриніла і в обвіяному вітрами нагірному старому місті, і на привільній степовій Шулявці, і в задушливій тисняві Подолу, і за похмурою Батийовою горою, і на Солом'янці, і на Деміївці, а над усе — над безмежною, неозорою лукою Дніпра, понад тихим плином могутньої ріки.

І була пісня різноманітна та різноголоса — неначе місто співало на різні голоси.

В лаврі, в церкві, що побіля древніх київських печер, — над мощами усім відомих та невідомих навіть прочанам великомучеників — півста наймолодших послушників, яким до постригу був іще строк, а до схими довгий шлях випробувань, спокус та спокут, — юними, але вже смиренними голосами виводили в унісон на передранковій відправі сорок раз, а тоді знову і знову по сорок раз: «Господи, помилуй; Господи, помилуй; Господи, помилуй…»

Молодикам–послушникам було кожному вісімнадцять, дев'ятнадцять, двадцять і найбільше — двадцять один рік: їх роки були вже покликані до армії, на фронт, на війну, але послушенство в монастирі звільняло їх від призову на позиції.

А зовсім поблизу, тільки через проїзд, одначе за подвійними мурами — монастирськими фортечними та фортечними військового відомства — в бастіоні ще петровських часів, — авіатори, мотористи й техніки обслуги Третього авіаційного парку Південно–Західного фронту долали свої солдатські нічниці піснею, що народилася на фронтах трирічної виснажливої війни. Вони співали: «Спите, орлы боевые, спите с спокойной душой…»

Але то не була пісня на сон, після якого прийде веселе пробудження до нового дня труда, радощів і турбот. То був спів урочистий, сповнений возвеличення подвигу та увіковічення світлої пам'яті загиблих бойових товаришів, — скорботний спів над братською могилою невідомих солдатів.

І вже зовсім безутішно–тужно линула пісня з–під печерських круч, з провалля між Черепановою горою та Собачою тропою, — неначе співали її аж у надрах землі, в самому пеклі, навічно прокляті й повік непрощені грішники.

Ця пісня прийшла також з фронтів війни, але з там–того, ворожого боку фронту, з–за річки Збруч, і лилася вона тепер з–поза колючої дротяної огорожі, з вишикуваних шпалерами дерев'яних приземкуватих бараків — з табору військовополонених. Це була — «Чуєш, брате мій, товаришу мій…», і співали її галичани з легіону «Січових стрільців», українського формування австро–угорської армії цісаря Франца–Йосифа. Вони заповзято воювали, коли попереду був — цар, а позаду — цісар. І цар люто гнобив український народ, а цісар дав святу обітницю — деус вобіскум! — після цієї війни вже русинів–українців більше не гнітити, якщо, звичайно, його цісарське військо здобуде в цій війні перемогу над царем. Але вони не схотіли воювати, коли царя скинуто і натомість настала на цьому боці Збруча нібито воля, і самохіть передалися в полон братам–українцям з цього боку, запалені мрією об'єднати нарешті віками роз'єднаний, знедолений і скривджений рідний народ. Та бранців посадили за колючий дріт і тримали під особливо суворою охороною в особливому концтаборі для виконання особливо важких примусових робіт.

Тепер вони приспівували: «Чуєш, кру, кру, кру, в чужині умру…», і був це, справді, особливо тужний спів, бо співали вони в своїй рідній стороні, яка, проте, виявилась для них чужою.

Це була журна пісня невимовної трагедії українського народу, тіло якого віками пошматоване кордонами кількох держав.

А з далекого Сирця — зовсім з іншого кінця величезного міста — неначе смутний відгомін, линуло — «А вже років двісті, як козак у неволі понад Дніпром ходить, викликає долі».

Тут, у етапних казармах київського гарнізону, українська Центральна Рада, яка прагнула створити національну українську державу і ладналась оголосити себе її першим урядом, затримувала з маршових рот, що прямували на фронт на поповнення діючих частин, всіх солдатів російської армії походженням — українців. Центральна Рада готувалась оголосити цей контингент першою збройною силою, якій і стати на оборону визвольних поривань української нації.

Солдати–маршовики, походженням українці, приспівували «Гей, вийди, доле, із води, визволь, визволь, серденько, із біди», — але майбутнього свого собі не уявляли.

А втім, унятливий слухач за тим багатоголоссям київських співів квітневої ночі тисяча дев'ятсот сімнадцятого року міг би побачити всю суперечливість київського, та й по всій Україні, народного життя.

2

В самому центрі міста, на Володимирській, з вікон аудиторій університету Святого Володимира, широко розчинених і несподівано яскраво освітлених у такий пізній час, — звучав ладний, суголосний хор юних голосів. Співалося «Из страны, страны далекой, с Волги–матушки широкой». То співали студенти університету, і вони справді щойно прибули з Волги, з міста Саратова, куди першого року війни, під загрозою прориву австро–німецької армії на Київ, університет був евакуйований. Повернувшися тепер, після революції, — не тому, що загроза прориву відпала, а тому, що революція поламала всі плани, дислокації та норми царського часу, — студенти зібралися в мурах своєї альма–матер на бучне свято і, захоплені безмежними перспективами революційного прийдешнього, з особливим захватом та смаком приспівували: «Первый тост — за наш народ, за святой девиз — вперед!»

А за Галицьким базаром, на далекій Шулявці, де й на електрику ще не спромоглись, а світили, шиплячи та пахкаючи проти поривів вітру, газокалильні ліхтарі — «чудо двадцятого віку», — в цю пізню пору аж луна з виляском йшла від веселих музик із присвистом та притоптуванням закаблуків у танцю. Награвалося «Сім сорок». То парикмахер Мунька з кумедним по паспорту прізвищем Барон і семінарист Наркис Уведенський щойно закрили чергове засідання «клубу київських анархістів» і розходилися по домівках. З ними була й Поля Каракута — дівчина первісної вроди, з двома довгими русими косами і трагічними очима: через цю писану вроду та оці русі коси і звів її блискучий офіцер–аристократ, ад'ютант самого командуючого Київським прифронтовим військовим округом. З тої пори і закостенів у погляді Каракутиних очей трагічний вираз, з тої пори, знічев'я, і почала вона відвідувати кіносеанси та танці до ранку в клубі «Мать–анархія». Мунька Барон і Наркис Уведенський накинули на красуню оком і поклали собі виховати з неї першу в Києві дівчину–анархістку.

Не спав іще, як і завжди під цю пору, і садок «Шато де флер» — на схилах Дніпра. В шантані «Шато» в прокуреній, задимленій залі бряжчали виделки, дзвеніли келихи, хлопали корки від шампанського. Прапорщики та корнети, у яких фронтові відпустки давно вже прострочено, — бліді з перепою, з очима, несамовитими після «марафету», — вп'ялися поглядом в невеличку естраду. На естраді, на великому барабані, в коротенькій серпанковій спідничці, танцювала матчиш прославлена по всіх київських злачних місцях «Матильда». В рефрені вона приспівувала «Смотрите здесь, смотрите там, — нравится ли это вам?» — і підкидала притому спідничку то спереду, то ззаду. П'яні прапорщики та корнети одчайдушно підхоплювали — «Моя мама–шансонетка по ночам не спит» і від повноти почувань пострілювали з пістолетів у електричні лампочки на жирандолях. За розбиту лампочку дописувалось у рахунку полтиник, за постріл — з огляду на військовий час — штрафу двадцять п'ять карбованців.

В цей же час у невеличкому, але комфортабельному особнячку на розі Караваївської та Кузнечної, в резиденції редактора київської чорносотенної газети «Киевлянин» і глави монархічного клубу «Двоглавий орел» та погромної організації «Михаїла–архангела» Шульгіна, — того самого, що умовляв царя Миколу Другого зректись престолу на користь брата свого, Михаїла, — вікна були щільно зачинені і віконниці взято на прогоничі. Та чуйне вухо однаково могло розібрати навіть крізь подвійні рами та товсті мури — негучний, але дружний спів. В їдальні особняка довкола величезного овального обіднього стола, на якому стояли тільки пляшки шустовського коньяку «три зірочки», накраяний лимон та чашечки з кавою по–турецькому, — сиділи тридцять три чоловіка в офіцерській формі гвардійських полків. Поміж тридцяти трьох полковників, підполковників, ротмістрів і капітанів були: князь Шувалов, князь Куракін, граф Ностіц, граф Шембек, граф Гейден, граф Бобринський і молодий безвусий герцог Лейхтенберзький. Крім того — одприски можновладних фамілій Балашових, Потоцьких, Браницьких, Фальцфейнів, Скоропадських, Ханенків, Терещенків, Ґалаґанів, десяток остзейських баронів, а також — ад'ютант та старший офіцер для особливих доручень самого командуючого Київським військовим округом, штабс–капітан Боголєпов–Южин.

Цей цвіт офіцерства гвардійських полків зібрався з різних кутків фронту сюди, в утлий київський особнячок на розі Караваївської та Кузнечної, спеціально на екстрену нараду, метою якої було — відновити в Росії монархію і настановити на царя коли не Михайла, то бодай Кирила Романова. Для початку вирішено утворити з центром у Києві «Союз офіцерів Південно–Західного фронту», а царицю–матір — негайно вивезти з київського царського палацу, з–під конвою Київської Ради робітничих депутатів, — в палац «Лівадію» в Криму. Установчий «Комітет тридцять три» — так він себе сьогодні найменував — почував себе особливо певно тому, що на чолі армій найближчих Південно–Західного та Румунського фронтів, а також на лівому фланзі фронту Західного стояли такі бойові, заслужені та віддані вірі, царю і вітчизні генерали, як Корнілов, Лукомський, Шкуро, Мамонтов, Щербачов, Каледін і Денікін.

Прийнявши рішення, тридцять три офіцери і один цивільний, господар дому і фундатор першого після революції монархічного союзу, — звелися, витяглись струнко і проспівали впівголоса «Боже, царя храни…».

А на далекому Подолі, над самісінькою гладінню наче закрижанілих у нічному спокою хвиль моря–Дніпра, розлитого повінню аж до Десни, — в недавно відкритому «Клубі матросів Дніпровської флотилії» — теж ще світилося, і вікна на пристань були широко розчинені. Після щойно з неодмінним запізненням закінченої недільної вистави, опери «Наталка Полтавка», здійсненої силами найстарішого в Києві аматорського драматичного гуртка залізничників, відбувалась ще нічна репетиція хорового гуртка. Матроський хор посилено готувався до святкування Першого травня. Більшовики міста вирішили вийти на демонстрацію окремою колоною — нарізно від меншовиків, есерів та інших буржуазних партій, і співам у більшовицькій колоні мав завдавати тон саме матроський хор. Розучували «Шалійте, шалійте, скажені кати». Могутня пісня боротьби котилась широкими просторами дніпровської луки від Наталки через Труханів острів аж на Вигурівщину.

Співи над Києвом зринали і тут, і там — на Лук'янівці, і в Голосієві, — але вулиці київські були вже пусті.

Київ спав.

Тільки на розі Володимирської та Великої Підвальної, між Золотими воротами — з одного боку, та кафе «Маркіз» — з другого, на низенькому візку, власне — невеличкій площадці на чотирьох коліщатах, — сидів інвалід без обох ніг. Поруч з ним, просто на цеглинах тротуару, лежав кашкет, перевернутий догори низом, і в ньому — купка мідних та дрібних срібних монет. Безногий стиха награвав на банджо і наспівував з репертуару Вяльцевої: «Белой акации гроздья душистые». Це був відомий усім киянам жебрак Шпулька. О восьмій годині його привозила сюди племінниця Поля — дівчина з довгими русими косами, а забирала о другій вночі. Шпулька працював лише в вечірні години: в цю пору рясніше було п'яних і більше «чистої» публіки, а п'яні і «чиста» публіка, як відомо, подають щедріше. Крім того, вдень у Шпульки були інші справи та інакший клопіт. Безногий Шпулька був головою корпорації київських жебраків — це він визначав, кому, коли й в якому районі жебрачити. Був він водночас і вельми популярним поміж усіх гульвіс лихварем, в якого завжди можна було перехопити сотню або тисячу — під п'ятдесят процентів місячних.

Вікно під самісіньким дахом над кафе «Маркіз» було ще відчинене, і звідтіля, заглушаючи Шпульчине банджо, пливли ніжні і пристрасні пасажі «Апассіонати» Бетховена. То грала Лія Штерн — курсистка, студентка консерваторії. На життя вона заробляла, працюючи в аптеці напроти фармацевтом.

Лія закінчила форте, урвала грання і причинила вікно: з Дніпра повіяло передранковою прохолодою.

Шпулька теж урвав бренькіт на банджо і заховав інструмент у сап'яновий футляр. Через скверик біля руїн наближалась дівоча постать з двома косами через плече. Племінниця Поля вже йшла забирати безногого дядька додому.

Западала ніч, Київ спав, але й не спав — живий та чуйний: співи зринали і тут, і там, і здавалось, наче великий неспокійний табір тільки прикорнув на часинку і виставив численну сторожу берегти його сон, а сторожа перегукується з кінця в кінець — «вартуй!» — пильнуючи спокою тубільців та підступів невідомого причаєного нападника. Пісні стерегли сон столиці і неначе заколисували її. Київ був неначе вкутаний у пісню.

3

Та над усе — заглушаючи всі пісні — розливався над весняним Києвом солов'їний спів. Вони сміялись і плакали, київські солов'ї, вони захлинались пристрасним тьохканням і виводили кличні рулади, розсипались дрібними трелями і завмирали на низьких акордах, і знову кидали в безмежний простір, пронизаний зеленавим сяйвом місячного світла, лункий, нестерпно–звабний, благальний і тріумфуючий поклик кохання.

Солов'ї співали скрізь. І у вологому затінку ярів над дніпровськими урвищами, — в хащах верболозів, держидерева та бузини; і в самісінькому центрі міста між похмурих кам'яниць та величних палаців — у густій ароматній брості каштанів; і в темних закутках під глухими парканами, — де в цю хвилину царі нічної вулиці, нальотники, під дулами наганів роздягали необережного перехожого: волання жертв не полохало солов'їв.

Але найдужчим був солов'їний спів, звичайно, над Дніпром. Один починав ген аж біля Видубецького монастиря, другий підхоплював на Аскольдовій могилі, ще інший відповідав від Святого Володимира. І тоді вже годі було розібрати, звідки лине спів: співав, здавалося, кожний кущ бузку, кожна молода травинка, навіть кожний камінь на березі…

На Рибальській теж співали вже тільки солов'ї: весільні співи давно відбриніли. Гості розійшлись, молоді обляглись у коморі на свою першу шлюбну ніч, полягали спати потомлені мами, дружки, бояри і коровайниці.

Але при столі в хаті Брилів ще залишилось трохи людей.

Вони відсунули уквітчане весільне гільце у куток, змахнули крихти з скатертини і сиділи тісно, нахилившись над аркушем паперу, що лежав на столі.

Оксентій Нечипорук, Іван Бриль, Максим Колиберда, Андрій Іванов, Ян Фіалек, Василь Боженко та Федір Королевич писали листа солдатові Дем'яну Нечипоруку на позиції — у відповідь на його лист батькові Оксентієві Нечипоруку.

Вони писали всі гуртом: Оксентій питав, а йому хтось відповідав, інший підкидав від себе слівце, ще інший додавав своє для ясності. Тоді речення лягало на папір. А виходило так:

«Революцію зробив трудовий народ — робітники та селяни, зодягнуті нині в солдатські шинелі. Та буржуї скористалися з неорганізованості широких трудових верств і захопили державну владу в свої руки…»

— Уявляєте, хлопці, — казав Іванов, одриваючись від листа, — що то буде, коли владу в свої руки візьмемо ми, робітники та селяни?

Він казав — «хлопці», дарма що сам був наймолодший, а інші всі — майже старики проти нього. Але, може, саме тому, що були всі вони — люди трудного і загорьованого життя і вже майже на схилі свого віку, то — коли навертало на мрії — кортіло звернутись до них як до молодих, що тільки–тільки ступають на свою життєву путь. Адже свого вони ще не вимріяли.

А слова інших тимчасом лягали на папір довгими рядками:

«Користаючи з того, що пролетаріат, сп'янівши від успіху, не вмів розібратися в гучних та облесливих фразах буржуйських підплескувачів, меншовиків та есерів, ці паразити та зрадники, різні угодовські партії, облудно пролізли на плечах пролетарів і трудового селянства в органи молодої, нехай ще й не державної, але класової влади трудящих — у Ради…»

І Боженко так само мрійливо озивався на слова Іванова:

— Догори сподом поставимо світ — я це добре собі уявляю! І першим ділом — покінчимо з війною…

А слова далі лягали на папір:

«Війна триває і далі. І при Тимчасовому уряді міністрів–капіталістів так само лишається грабіжницькою, імперіалістичною війною…»

— Насамперед, — вдавався у мрії і Ян Фіалек, збуджено посіпуючи русяву борідку, — здійснимо гасло: заводи — робітникам, землю — селянам!

І на папір лягало:

«Земля, як і раніше, залишається досі у поміщиків, а на селян, котрі насмілюються вимагати її для себе, Тимчасовий уряд, як і цар Микола давніше, насилає карателів–офіцерів…»

Виходив наче й не лист до солдата Дем'яна на фронт, а ціла прокламація. Втім, ці слова і були з прокламації — щойно видрукуваної київськими більшовиками у друкарні на Думському майдані.

Іван Бриль теж прилучав свій голос до мрійників, але — така вже вдача в нього була — зауважував розсудливо:

— На світову революцію тоді нас потягне, право–слово, товариші: щоб, значить, не тільки для нас, а для всіх трудових людей на світі настала свобода і восторжествувала програма соціал–демократії. Ось слухайте мені сюди, я зараз це точно скажу…

Але непосидячий Максим Колиберда прохоплювався, щоб старий його побратим не заговорив аж до ранку:

— Атож, атож! Щоб ніде не було на світі ні банкірів, ні фабрикантів, алі поміщиків…

І тоді сам собою лягав у листі до солдата Дем'яна висновок з усього сказаного попереду:

«Солдат! Виходь з окопів! Кажи: геть війну! Викликай з німецьких окопів німецького солдата — він такий же робітник і селянин. Нехай і він скаже: геть війну! Братайтеся, солдати ворожих армій! До братання на фронті закликає солдатів більшовицька партія та вождь, товариш Володимир Ілліч Ульянов–Ленін…»

Але тут сумніви та побоювання вже остаточно перейняли обережного та оглядистого Оксентія Нечипорука, і він стривожено підкинув ще запитання:

— А коли пани, поміщики, буржуазія всяка та паразити не дадуть своєї згоди на те? Що тоді буде?

— Ох і веремія ж тоді, браток, почнеться! — скрикував Боженко.

— Тихо, ти! — спиняв його Іванов і зиркав скоса на дверці до комори. — Молодих побудиш!

І вони писали далі й гомоніли стиха — щоб не розбуркати молодих у їх першому прекрасному шлюбному сні.

Довкола хати, у садочку і на вулиці, було зовсім тихо — самий солов'їний спів. Але солов'їний спів не порушує нічної тиші, тільки заглиблює її. І тільки паровозні гудки з далекого Києва–Другого та гудки пароплавів з Дніпра інколи вповзали в кімнату крізь розчинені вікна: далекі гудки паровозів та пароплавів, зовсім нечутні вдень, вночі стають наче гучніші, більш хвилюючі і тривожні. Вони наче кличуть кудись і обіцяють щось — невідомо куди і не знати що.

Прокламацію закінчено.

Лист до солдата Дем'яна Нечипорука — на позиції, в гвардійський корпус, — вийшов довгий, на двох сторінках, видертих з учнівського зошита «в дві косі». Його згорнули вчетверо і поклали в конверт — без марки, бо на фронт, — і виписали адресу: номер польової пошти.

І тоді розігнули спини і глибоко на всі груди дихнули привіллям київської весняної ночі.

Весна на київських горах теж куди відчутніше вночі, як удень.

Їй додають сили й краси не самі солов'їні співи, але й пахощі, що забивають дух, тамують биття серця і паморочать свідомість.

Бальзамічно пахне тополя в сережках, пахне глейка брость на каштанах, пахне брунька на липі, пахне цвіт абрикоса, яблуні, вишні, пахне сама земля — чорна, глиниста, піскувата — кожна скиба на свій аромат.

Їй додає краси і неправдоподібна прозорість нічного повітря над Києвом.

Парки, що стояли вдень у зеленавому мареві першої, дрібної ще в кронах зелені, зараз, у місячному сяйві, погустішали й повились мерехтливим туманом, наче прибиті памороззю після відлиги. Місячне сяйво пронизувало все, і крізь нього повітря вгорі робилося прозорим, неначе його й зовсім не було. Далина стала глибшою, а тіні на землі — чіткішими в контурах. І це збагачувало та поширювало зір.

І здавалося, що там, удалині, та й тут, близько, між чорними тінями, ховається якась таємниця, якась загадка — і її неодмінно треба розгадати, тепер же, негайно, ту ж мить.

І чути такої ночі над Києвом — через яри та провалля, з шпиля на шпиль, — на багато гін, як над широким морем. Скажеш на одному березі Дніпра, а почуєш — на другому, ледь примітному для ока…

Благий вітерець приніс ще відгомін пізнього співу до хати Брилів: сюди, на Печерськ, звідкілясь аж з нагірного міста.

Співалося хором «Заповіт».

Спів линув з Великої Підвальної, номер двадцять п'ять, з приміщення першої, від революції, української гімназії директора Науменка. В просторих класах парти були зсунуті геть під стіни, просто на підлогу накидано горами торішнього пахучого сіна, і на сіні — покотом, по півста в кожній кімнаті, — лежали, сиділи навпочіпки, а декотрі примостилися по підвіконнях розчинених у весняну ніч широких вікон — хлопці–молодики.

І півтисячі юнаків, кожний од сили шістнадцяти–сімнадцяти літ, виводили побожно, як у церкві на молитві:

Як умру, то поховайте мене на могилі,

Серед степу широкого, на Вкраїні милій…

Їм, певне, рано ще було вмирати — тільки ж виходили в світ! Але всім серцем своїм молодим вони любили свою рідну батьківщину, землю батьків і дідів, свій народ — скривджений і знедолений, знеособлений і ображений — і вони хотіли жити для свого народу і віддати йому своє життя. Тільки вони ще не знали, як це зробити. Тому так і співали. Не про смерть був цей спів, а про життя. Бо про життя, віковічне життя свого народу, написав поет ці слова, — і в ці слова, в слова улюбленого поета–борця, вони, молодики, вкладали всю свою любов до рідної батьківщини, до милої України…

В класах першої української гімназії співали гімназисти, реалісти, семінаристи, учні міських вищепочаткових шкіл: їх скликано з усієї України від Слобожанщини до Карпатських передгір'їв, від Чорного моря до Брянської пущі сюди, в столицю Київ, на всеукраїнське віче середньошкільників. Юнацьке віче мало зародити широкий молодняцький національний рух. Найпершим, невідкладним завданням було: школу на Україні зробити українською, навчати в школі рідною мовою і вивчати в ній рідну літературу та історію рідного відроджуваного народу.

Все це були юнаки шістнадцяти–сімнадцяти років — старших не було: старших віком вже покликано до армії, на війну. Батьки цих юнаків — майже поспіль усіх — жили по селах розлогої України, а вони, навчаючись, тулилися по містах і містечках по пансіонах чи учнівських квартирах. Батьки їхні були сільські вчителі, службовці цукроварень, земські лікарі, землеміри й агрономи, управителі панських маєтків, попи провінціальних парафій, урядовці поштового відомства, дрібні крамарі, ремісники та всякий інший служилий люд — одною ногою в місті, другою — на селі.

Вони, ці молодики, як і їхні батьки, запалені були нині нестримним бажанням — будувати Україну.

Як будувати — того вони ще не відали, про те їм мав ще сказати хтось, хтось розумніший, що ближче стояв до «політики».

І вони співали:

Щоб лани широкополі, і Дніпро, і кручі

Було видно, було чути, як реве ревучий…

І відгомін співу вітерець з центру міста заносив аж на Печерськ, під хату старого арсенальця Івана Бриля.

І люди в хаті Бриля — сам Бриль, його шуряк Оксентій Нечипорук, його побратим Максим Колиберда та їхні друзі й товариші — Андрій Іванов, Василь Боженко, Ян Фіалек, солдат Федір Королевич — стиха, щоб не побудити молодих у коморі, — підтягали й собі:

Поховайте та вставайте, кайдани порвіте,

І вражою злою кров'ю волю окропіте…

Зорі вже ген зблідли, небо наче посивіло, за дніпровською неозорою лукою — звідтам, звідки й сам Дніпро випливає, — крайнебо зарожевіло.

Надходив світанок.

Першим, як завжди, загув «Арсенал». До нього зразу відгукнулися Південно–російський металургійний та Гретера — Криванека на Шулявці. Потім броварня Бродського, взуттєва фабрика Матіссона на Подолі і Миклошевського на Глибочиці. А тоді вже й всі — Фільварта й Дедіна, Унгермана й Неєдли, «Бронзолит», «Фенікс», «Ауто», «Труд», Кузнецова, Когена, Дувана, Шіманенка, Валентина Єфимова та десятки інших, — один за одним, а там і суцільним хором, і хор гудків покотився від верфі на Подолі аж на гори старого Києва і до Святошина в степ.

Київ–столиця тільки–тільки заснув, але Київ–трудовий вже прокидався. Півста тисяч київських пролетарів наспіх плескали холодною водою в обличчя, хапали сніданок у глечику чи сундучку і мерщій поспішали до заводських брам.

Двірники в білих фартухах вийшли з шлангами в руках — поливати сірий брук вулиць та жовту цеглу тротуарів, щоб на восьму, коли посуне службовець та крамар, їм не курило з–під ніг.

Іванов, Боженко, Фіалек, Бриль та Колиберда пішли на роботу, не переспавши й годинки.

А втім, гуляти на весіллі доводиться не щодня.

Квітень, 2

Будинок на Володимирський

1

Професор Михайло Сергійович Грушевський сидів у кабінеті.

Це була простора і світла кімната на другому поверсі. Два широкі вікна виходили на Володимирську вулицю, і молоді каштани, висаджені понад тротуаром, сягали кронами якраз до луток. У цю пору каштани вже виставляли рясно білі свічки цвіту перед самісінькими вікнами, і це було особливо урочисто. Підлогу кімнати застилали барвисті українські килими — непогана колекція українського килимарства по обох боках Збруча: полтавські, чернігівські, подільські та верховинські, з Гуцульщини. При одній з коротших стін стояв величезний, мореного бука письмовий стіл, позаду нього — велике з готичною спинкою крісло, перед ним — два подібні ж, тільки зі спинками значно нижчими: для відвідувачів. У кімнаті був ще один стіл — круглий, з кількома стільцями довкола — в кутку: для розмов з гостями «на рівній нозі». Ще з меблів було в кімнаті тільки два предмети: дві вузькі, готично видовжені, теж мореного бука, невеличкі шафи. Одна з шафок насправді шафкою не була: в ній вправлено величезні дзиґарі — такали вони м'яко і мелодійно. Друга і насправді була книжковою шафою, але на її полицях стояло лише одинадцять книжок — у розкішних сап'янових оправах з золотим тисненням на корінцях. Це було повне видання «Історії України–Руси» професора Михайла Грушевського. Інших книг у кабінеті не було: перечитавши за своє життя гору книжок, професор на схилі віку не любив мати постійно перед очима будь–які книжки, крім своїх власних.

На столі перед професором лежала купа друкарських гранок–шпальт: професор готував для перевидання скорочений курс своєї наукової праці. Це мала бути «Коротка ілюстрована історія України». Потреба в такому виданні була зовсім невідкладна: в годину визволення кожний син нації повинен знати минуле своєї країни, але ж не міг кожнісінький перечитати десять тисяч сторінок!..

На стінах кімнати око могло примітити тільки одну скромну окрасу. Над кріслом, осіняючи того, хто в ньому сидить, висіла невеличка рамка, на кшталт футляра для окладних ікон. Але ікони в футлярі не було. На білому муарі там схрещено два невеличкі прапорці — малиновий і жовто–блакитний, над ними — викарбуваний з латуні невеличкий тризуб, а під ними — на бронзовому щитку з голубою емаллю — контур лева, що спинається на скелю.

Лев, що спинається на скелю, тризуб та малиновий і жовто–блакитний прапори, — все то були історичні емблеми української державності, тільки професор української історії Грушевський ще остаточно не вирішив, на котрій же з них спинитись для встановлення державного герба України тепер, коли зайшла–таки справа про утворення держави.

Більше в кімнаті нічого не було.

І був це не домашній кабінет професора — в його власній оселі на Паньківській вулиці, а був це кабінет у приміщенні «Педагогічного музею» — по Володимирській, 57, де примістилася тепер українська Центральна Рада.

Бо головою Центральної Ради і був якраз професор Грушевський.

І сидів він зараз у кабінеті сам — замислений та заклопотаний.

Власне, настрій у професора був чудовий, піднесений настрій.

Національне волевиявлення навесні тисяча дев'ятсот сімнадцятого року вибухло раптом таким огнедишним вулканом, що годі було й сподіватися десять років, рік, навіть місяць тому. Тридцять мільйонів українців — віками дискримінованих, знеособлених, денаціоналізованих — що й українцями не мали себе називати, бо за це треба було йти на каторгу, в тюрму, — тепер, після Лютневої революції, признали себе синами своєї нації. Непогана запорука тому, що нація таки відродиться: поширяться національні організації, конденсується національна економіка — ствердиться і сама національна державність!

Ні, що не кажіть, а підстави для доброго гумору були в професора Грушевського неабиякі!

І справ у голови Центральної Ради під таку пору було, звісно, до біса; ще більше виникало різних запитань, — і всі справи треба було вирішити, а на всі запитання дати відповідь. І вирішувати та відповідати треба було перед лицем історії.

Правда, взаємини Грушевського з історією були свійські: історію України він написав своєю власною рукою.

Але тепер — претендуючи стати на чолі історичного процесу на Україні — історію треба було вже — не писати в минулому, а — робити в сучасному, і це було трудніше, ніж писати.

Тим–то професор історії Грушевський — відомий ерудит, знавець джерел, своя людина в кожному історичному архіві, видатний авторитет поміж істориків цілого слов'янського світу, — ставши головою Центральної Ради, що віднедавна наважилась прийняти на себе місію динамічного творення сучасного України, — і замислився зараз тяжко та жував свою бороду.

Жувати бороду — то була загальновідома професорова звичка. Саме за цю звичку вулична малеча з Паньківської дражнила його «дід–бородоїд». А кияни дорослі — «Чорномором», бо тільки пушкінський, з «Руслана і Людмили», лихий чарівник Чорномор міг би змагатися з професором Грушевським на довжину борід. Втім, прозивали Грушевського «гадким чорномором» і його політичні опоненти з партії російських кадетів, — за те, що, всупереч їх програмі завоювання чорноморських проток, Дарданелл та Босфору, для потреб Російської імперії, він домагався приєднання всього чорноморського узбережжя виключно до України, а саме Чорне море іменував не інакше, як — «Українське море».

А Центральна Рада — орган самовладдя, який проголосив, що виповідає всі історичні прагнення українського народу, — утворилась лише півтора місяця тому, сімнадцятого березня, після молебня в Святій Софії, стараннями партії українських кадетів, що мала назву «Товариство українських поступовців». Партія ця мала разом двадцять п'ять членів — поважних і статечних інтелігентів–лібератів — і всі вони поспіль, як фундатори, і ввійшли до складу Центральної Ради. Всі інші партії на Україні, які мали в назві своїй неодмінний префікс «укр», як–от — українські соціал–демократи, українські соціалісти–революціонери, українські соціал–федералісти, українські націонал–революціонери та українські самостійники, — виділили на цю потребу своїх представників на паритетних засновах. Надіслали до Центральної Ради своїх послів і українські губернії та Ради депутатів великих міст. Крім того — в ім'я вищої справедливості, тобто забезпечення інтересів неукраїнських партій, — до складу Центральної Ради ввійшли також російські соціал–демократи, меншовики, російські соціалісти–революціонери, російські трудовики, польські соціалісти, польські націоналісти, єврейські бундівці, єврейські сіоністи та інші, а також — три попи, два ксьондзи і один рабин.

Таким от чином і трапилося, що персональний склад Центральної Ради — в його частині без неодмінного префікса «укр» — раптом переважив елемент український. З цього й почалася біда, — цим і сушив собі зараз голову голова Центральної Ради.

Як же за такого стану встояти на ногах? Як здійснити політичну програму, яка б була національно–українською, а партійно–кадетською? Яким способом гарантувати ствердження української державності, щоб була вона, по–перше, державністю, по–друге, — українською, а головне, — відповідала прагненням і потребам національної еліти, тобто кіл національно–свідомих, поміркованих, статечних, маєтних на своїй рідній землі? Бо тільки ця частина нації, вважав професор Грушевський, є «сіль землі», тобто — здатна й спроможна стати основою держави, а не якісь там гольтіпаки та перебенді — без нічого святого в душі, крім мрії про шматок хліба, і вже, певна річ, не якісь там перевертні чи зайди–чужинці.

От чим був заклопотаний зараз голова Центральної Ради. От чому він одривався думками від своєї невідкладної праці. Адже речником національної еліти і солі рідної землі вважав саме себе професор української історії Грушевський.

Грушевський дожував бороду — він починав жувати з кінця і потроху доходив аж до основи, підтягаючи підборіддя до рота, — тоді розпустив її широко, майнув величезними стріхатими бровами, поправив пенсне на носі — і подзвонив.

2

Ту ж мить двері прочинились, і поріг переступила дівчина.

І це була дівчина неповторної вроди.

Чорне, двома крилами крука розкинуте на два боки волосся було в неї з потилиці коротко підстрижене під німецьку «бубікопф», але підбите спереду, над білим мармуровим лобом, невеличким задьористим чубчиком. Такі ж чорні, шнурком витягнуті брови відтіняли це античне чоло знизу, і з–під них, прикриті густими й неправдоподібно довгими, одначе зовсім натуральними віями, миттю блискали і зразу ж меркли — щоб за мить знову блиснути і знову померкнути — двійко швидких, гострих, але заразом і томних очей. Маленьке, але міцне та круте — вольове підборіддя завершувало цей чарівний образ бездоганним овалом матових щік. І посаджена ця виточена голівка була на в міру довгу і в міру тонку шию — гордовитим, сповненим краси і гідності рухом.

Така неземна або, вірніше, — саме земна дівоча краса сама по собі була вища від усяких похвал, але ще яскравішою виглядала вона проти потворності довгобородого карлика перед нею. Дід Грушевський і справді був кап у кап пушкінський Чорномор — «твой оскорбитель, волшебник страшный Черномор, красавиц давний похититель, полночных обитатель гор». Він мав такий же гулястий череп, такий же був присадкуватий та клишоногий.

Зодягнута дівчина була у військовий мундир — сіро–зелений австрійський френч, на ногах мала високі шнуровані гонведські бутси, і тільки коліна їй прикривали не рейтузи чи галіфе, а жіноцька, такого ж сукна, що й френч, коротка спідниця.

Справді, таку «Людмилу» ризиковано було б залишити наодинці зі сластолюбним Чорномором, коли б це справді був Чорномор, а не професор Грушевський, та ще коли б земна красуня не гидувала б взагалі мужською статтю, бувши лідером київського, а перед тим — львівського, а ще перед тим — віденського клубу амазонок–чоловіко–ненависниць.

Це була відома Софія Галечко — нині особиста секретарка голови Центральної Ради, а перед тим — аспірантка професора Грушевського в Львівському університеті. Але з перших же днів війни щира українська патріотка покинула студії в університеті і стала до лав легіону «Січових стрільців».

Легіон «Українських січових стрільців» — УСС, або «усусів» — був, як відомо, утворений при самому початку війни в складі австро–угорської армії з благословення австрійського цісаря Франца–Иосифа. Утворив його «Союз визволення України» — СВУ, — організований в переддень війни з українських соціал–демократів та українських соціалістів–революціонерів, одначе з ініціативи трьох зовсім позапартійних на той час найпалкіших українських патріотів. Ці троє були: ідеолог українського національного відродження по обох берегах Збруча, професор російського підданства, але австрійської служби, Михайло Грушевський; провідник українського національно–релігійного руху та покатоличення української нації і на схід від Збруча, в той час як він сам був главою української греко–католицької церкви від Збруча на захід — уніатський митрополит, отець граф Андрій Шептицький; і блискучий офіцер імператорської гвардії та царської ж крові, наймолодший з династії правлячих в Австро–Угорщині монархів Габсбургів, — принц Вільгельм Габсбург. «Союз визволення України», другого ж дня по його фундації, був політично санкціонований та фінансово підтриманий австро–угорським урядом — з метою організації боротьби за відірвання східних земель України від Російської імперії та прилучення їх до західних земель України в Австро–Угорській імперії. Ерцгерцог Карл Габсбург — після вбивства в Сараєві сина імператора Франца–Йосифа Рудольфа, що стало нібито приводом до початку світової війни, — став престолонаслідником і мав невдовзі перейняти скіпетр від свого старезного, на схилі віку, батька, а молодший Вільгельм залишався, таким чином, без династичних перспектив, тому й претендував посісти трон бодай українського короля. В ім'я цього він і змінив ім'я Вільгельм на Василь, а прізвище прибрав Вишиваний — відповідно до прізвиська, яке вже дістав у народі за те, що завжди ходив тільки у вишиваній українській сорочці, демонструючи цим свою монаршу прихильність до національної української емансипації.

Саме в зв'язку з цими скандальними та крамольними проти Російської імперії фактами професор Грушевський — якого початок війни між Росією та Австро–Угорщиною нагло заспів не в Австро–Угорщині, у Львові, а на теренах Російської імперії, — і був негайно позбавлений права проживати на батьківщині в Києві та висланий за межі України в північні російські губернії.

Саме в зв'язку з цим і митрополит Шептицький — тільки російська армія здобула Львів, де на горі Святого Юра містилася резиденція глави уніатської церкви, — був негайно взятий під почесний, відповідно до його високого стану князя церкви, арешт і переміщений — з відданням належних пошан, бо мав родинні зв'язки з династіями Габсбургів в Австро–Угорщині та Гогенцоллернів у Німеччині, — теж на північ Росії, у Спасо–Єфимівський православний монастир.

Лютнева революція визволила обох високих бранців: професорові Грушевському — російському підданцеві — дозволено повернутись на Україну, в її столицю Київ, а душепастиреві Шептицькому — підданцеві австрійському — переміститися до закінчення війни в столицю Росії, Петроград.

Вірна їх послідовниця — благочестива греко–католичка та ретельна студентка–історичка — чарівна Софія Галечко в легіоні «усусів» відразу дістала офіцерський чин хорунжого, бо належний військовий вишкіл здобула ще до війни на студентській лаві, в українському спортивному товаристві «Січ». Товариство «Січ» під високою опікою австрійського ерцгерцога готувало своїх членів не стільки для спортивних рекордів, як для давно запроектованих воєнних звитяг. Одначе в боях під Карпатами чарівній хорунжесі не поталанило: вона потрапила в полон і дістала свою койку військового бранця за колючим дротом в особливому таборі для австрійських військовополонених–українців, у Києві на Собачій тропі.

Визволив її з незатишного ув'язнення її академічний патрон — тільки повернувся до Києва і заходився організовувати Центральну Раду. Цю дрібну послугу — в обмін на інші послужливі дрібниці — зробив йому командуючий військами Київського округу полковник Оберучев, — на знак єдності політичних прагнень Тимчасового уряду і Центральної Ради. За австрійською студенткою чин хорунжого не був визнаний — на тій підставі, що статут російської армії на той час ще не визнавав за жінками права діставати офіцерське звання. А після того рядовий Софія Галечко і взагалі з армії була відчислена — на тій підставі, що, за тим же статутом російської армії, жінки не підлягали мобілізації. Таким чином, громадянка австро–угорського підданства була перечислена в статус «цивільних заложників воєнного часу» і відпущена за колючий дріт з однією умовою: щотижня з'являтись в участок для реєстрації.

Отже, на імперативний дзвоник шефа чарівна хорунжеса прочинила двері і стала на порозі по–військовому струнко:

— До послуг панові професорові!

В лівій руці був у неї блокнот, в правій — олівець: ретельна секретарка, вона щохвилини готова була застенографувати наказ чи будь–яку, виголошену тільки для історії, думку свого високого шефа і авторитетного навчителя.

— Е–е–е… — невиразно, але начальницьким тоном, промимрив Грушевський.

— Слухаю пана професора?

— Теє! — так само безапеляційно наказав Грушевський. Він наморщив лоба, поправив пенсне і робив руками неточні рухи перед обличчям, — в гонитві за думкою, яка щойно була, але раптом зникла, як це часто трапляється з великими людьми, памороки яким забито мільйоном справ. — Та як же це його, голубе? — Професор мав звичку до всіх студентів казати «голубе», нехтуючи їх статтю.

— Прошу, пане професоре?

— Котра є година, панно Софіє?

Галечко глянула на дзиґарі в кутку:

— П'ятнадцять після третьої, прошу пана професора!

— А поїзд? Чи не о третій?

— Так єсть, пане професоре: за розкладом о третій пополудні. Але я, прошу пана професора, допіру ся передовідала телефонічним способом у залізничному двірці: поїзд ся запізнює на одну годину і сорок п'ять хвилин і прибуде евентуально біля п'ятої, прошу пана професора.

— Е! — гнівно пирснув Грушевський.

З поїздом Петроград — Київ мав прибути митрополит Шептицький. І саме для зустрічі з ним голова Центральної Ради з'явився в своєму кабінеті сьогодні, в святковий день.

На настійне клопотання проводу християнської православної церкви і церкви християнської католицької, петербурзької, Української національної ради, а також представників петербурзької аристократії княжих та графських родів, де в салонах митрополит Шептицький згуртував товариство сприяння католицькій вірі, — пастир братів–уніатів по обидва боки Карпат дістав–таки від Тимчасового уряду дозвіл залишити гостинну столицю колишньої Російської імперії і повернутися до своїх парафіян. Тільки не до Львова, в обитель на Святоюрській горі, бо Львів вже два роки тому був відбитий назад австро–німецькими військами, а в Буковину, де ще трималися позиції російської армії, — під нагляд російського генерал–губернатора. Митрополитові не дозволялось також спинятись по дорозі будь–де на східних українських землях і особливо — в столиці України Києві.

Та прямо поїзди з Петрограда в Чернівці не йшли, в Києві треба було чекати пересадки чотири години, — а кожному переїжджому вільно, убиваючи час, проїхатись вулицями міста, роздивляючися сюди–туди. В час прогулянки карета може зупинитися й на Володимирській і випадково — цілком випадково, бо в Святу неділю там ніхто не повинен був урядувати, — митрополит побачиться з головою Центральної Ради, який — на ж тобі, такий збіг обставин! — використовуючи празниковий затишок, заховався сюди із своїми рукописами від домашнього празникового розгардіяшу.

Так підготовлено історичну зустріч двох чільних діячів відродження української нації — колишнього глави церковної влади на Західній, австрійській, Україні, та глави майбутньої світської влади на Україні Східній, російській.

Але поїзд запізнювався, і скорочувався таким чином час найважливішого для майбутньої історії побачення двох мужів.

Грушевський був розгніваний і роздратований.

Адже обговорити треба так багато зовсім невідкладних справ! Сталася ж революція, все перевернулося догори сподом, кожнісіньке питання перетворилося тепер на світову проблему, а проводирі нації від дня революції не перекинулися ще й жодним словечком. Погомоніти їм було про що!

От, скажімо, хоч би й ця найбільш дітклива проблема, яку поставила революція першого ж дня: земельне питання! Як вирішити цю надто дразливу справу?

Селяни вимагають землі. Тобто українські селяни вимагають забрати землю в поміщиків на Україні і віддати її їм, українським селянам. Бене! Нація українська, за авторитетним твердженням самого професора Грушевського, є нація селянська, тобто селяни — її найперший і головний компонент. Отже, вимоги цього найпершого компонента, безсумнівно, треба б задовольнити. Така дія, безперечно, виплекає в селян довір'я до своєї влади і не завдасть українській нації жодної шкоди, бо ж, за авторитетним твердженням того ж таки професора Грушевського, всі пани на Україні російській — росіяни та поляки, а на Україні австрійській — поляки або німці та мадяри.

Одначе коли загроза націоналізації землі постала нині реально, то — ні сіло ні впало — Семиренки, Ханенки, Григоренки, Терещенки, Харитоненки, Демченки, Яневські, Тарнавські, Скоропадські, Кочубеї, і навіть сам граф Бобринський — визнали, нарешті, себе теж українцями! А херсонський Хренніков — так той навіть оголосив, що по правді його прізвище зовсім не «Хренников», а — «Хрінників»: не від російського «хрена», а від українського «хріну». А вони ж, ці земельні магнати та промисловці, володіють на Україні мало не половиною орних земель і мають багатомільйонні рахунки у закордонних банках. Забереш у них землю на Україні, то й плакали тоді для розбудови економічного життя в майбутній українській державі ті золоті мільйони по закордонних банках! Тим паче що на перевірку всі ці пани виявились і справді щирими українцями: читали замолоду українських поетів, позбирали коштовні колекції національних реліквій, кохаються в народному мистецтві — килимах, гончарстві або мережках і навіть самі вдягають інколи гарну вишивану українську сорочку, — вдома, звичайно, під шотландський клітчастий халат. Що ж це виходить? Що буржуазія в українській нації таки є?

Поза тим що професор не міг допустити руйнування його оригінальної наукової концепції, — що українська нація безбуржуазна, — як же тепер бути на шляху будування української державності? Як поєднати демократичні перетворення, потрібні для привертання симпатій основного контингенту нації, з непорушністю інтересів цвіту нації? Адже волю «національної еліти» національна Центральна Рада має вволити передусім!

Це питання хвилювало Грушевського і особисто. Все ж таки був він у Києві власником будинків на Паньківській та Бібіковському і дачі з невеличкими ґрунтами — під Києвом, у Китаєві. Мав також непогану віллу у Львові та «літнівку» з садками і нивками у Криворівні, під Косовом у Галичині…

Певна річ, що найкращу відповідь на це питання можна дістати тільки в митрополита, що мав чималий досвід землепорядкування — ім'ям інтересів церкви і пастви — над усіма вгіддями єзуїтських монастирів. Та й особисто володів маєтками у Карпатах загальною площею більше, ніж мав землі в особистій власності сам австрійський цісар. Бо, бувши отець Андрій князем церкви в Австро–Угорщині, був граф Шептицький заразом і одним з найбагатших земельних магнатів на території цілої Західної Європи…

— Що ж, — сердито пирхнув ще раз Грушевський, — не будемо марнувати час. Прошу, панно Софіє, зачитайте мені тимчасом вранішню інформацію.

Чарівна секретарка підійшла ближче до столу, але спинилась за два кроки: професор не любив, коли студенти підходили надто близько, виказуючи тим нахил до панібратства, — і почала доповідати стоячи: шеф не терпів, щоб підлеглі перед ним сідали, нехай підлеглі будуть і жінки.

Та інформації згладили зморшки на лобі в Грушевського.

Розбуркана революцією Україна пробуджувалась до повнокровного національного життя. Звідусіль — з Правобережжя, Лівобережжя, навіть Слобожанщини — надходили численні повідомлення про самосильну розбудову культурного українського побуту. Не було на Україні повіту, де б не організувалися вже «просвіти» — з неодмінними співочими і театральними гуртками. По містах, а подекуди й по селах, самочинно — всупереч вказівкам Тимчасового уряду — самоукраїнізувалися школи й виникали «українські юнацькі спілки». Продуценти цукру — цього білого українського золота — утворили союз «Укрцукор» з емблемою: біла голова цукру на жовто–блакитному полі; українські цукрозаводчики особливо гаряче вітали Центральну Раду, сподіваючись на її батьківські турботи про потреби українських національних промисловців. Всеукраїнський собор церковнослужителів теж вітав, повідомляючи про вирішення перевести службу Божу з старослов'янської на живу українську мову і проголосити автокефалію православної церкви на Україні.

— Маємо медовий місяць українства, панно Софіє, га? — Грушевський молодецьки підморгнув до секретарки, зняв пенсне і покрутив ним у повітрі, що було в нього ознакою особливо доброго гумору.

Та найголовніше було попереду.

З усіх фронтів війни, з військових залог по великих містах України, а також і з окремих частин у гарнізонах Петрограда, Москви, Риги, Саратова, Царицина, — надходили повідомлення про утворення «українських національних рад» — для керівництва самоорганізацією вояків–українців. Телеграми вимагали, щоб усіх солдатів та офіцерів–українців відкликати негайно з усіх фронтів на Україну для оборони національних інтересів українського народу.

Софія Галечко поклала стосик депеш на стіл.

— Прошу пана професора: ось депеші з війська!

Все це було пречудово, і голова Центральної Ради весело поблискував очима, гортаючи картки депеш та мугикаючи під ніс:

А ми тую червону калину підіймемо,

А ми нашу славну Україну, гей–гей, розвеселимо…

— Дозволите, пане професоре, київські інформації?… Першотравнева демонстрація щойно ся скінчила. Демонстранти, в числі близько дев'ятдесят тисяч пройшли мимо Думи і рушили собі на околиці — задля завершення святкування по домівках.

Ах, так! Сьогодні ж день Першого травня! Вперше на території колишньої Російської імперії це свято відзначається вільно, без козацьких нагаїв!.. Грушевський з презирством скривив губи. Перше травня було святом міжнародної солідарності трудящих, а професор вважав, що міжнародній солідарності повинно передувати ще здобуття солідарності національної, тобто — єднання всіх шарів однонаціонального населення, незалежно від соціального стану кожної людини зокрема.

— Як же відбулася демонстрація? — обережно поцікавився він, уриваючи бадьоре наспівування. — Чи взяли в ньому участь українці? Чи не трапилось якогось ексцесу?

Дійшла секретарка знала, чого передусім чекає шеф, і тому заспокійливо поінформувала:

— Як пан професор того і жадали, жоден жовто–блакитний стяг не замайорів над лавами загальної демонстрації. Національно–свідомі українці святкували собі окремо біля Святої Софії, із співами і танцями. — Грушевський задоволено пирхнув: браво! Це вже була неабияка перемога! — Лозунги над демонстрацією були: «Хай живе свобода!», «Довіряємо Тимчасовому урядові!»… Але, прошу пана професора, — сумувато і чомусь пошепки зауважила секретарка, — соціал–демократи більшовики з усіх підприємств та організацій крамольно ся виділили в зовсім окрему колону і пройшли Хрещатиком геть після всіх.

— Окремо? Яке нахабство!

— Так, прошу пана професора, — винувато підтвердила секретарка, немов визнавала свою вину за таке неподобство. — На чолі з організаціями заводу «Арсенал» та Третього авіаційного парку і з окремими гаслами на прапорах, пане професоре!

— Які ж то гасла?

— «Хай живе міжнародна солідарність пролетаріату!», «Вимагаємо восьмигодинної робочої днини!», «Земля — селянам!», «Фабрики — робітникам!»…

— Так багато гасел? Але ж то ціла програма!

— І ще одне гасло, пане професоре: «Хай живуть Ради!».

— Хе!.. Ради! Живуть! Хай!..

Це вже було занадто! А в Радах — хто? Пролетаріат. А пролетаріат — хто? За категоричним твердженням професора Грушевського, українського пролетаріату не було: пролетаріат на Україні був або російський, або поросійщений. Таким чином, Ради депутатів, на думку професора Грушевського, може, й мали якийсь демократичний сенс на Московщині, де був свій, з москалів, пролетаріат, але на Україні вони — тільки ще один спосіб поросійщення, нехай ї «революційного». До біса з тими Радами депутатів!..

— Дозвольте, пане професоре, далі? Більшовицька колона співала українську пісню «Шалійте…»

— Профанація! — скрикнув Грушевський. — І провокація! — Він навіть загилив кулаком об стіл. — Складіть прокламацію до населення про те, що більшовики підступно вдаються до українського пісенного слова!

— Гаразд, пане професоре!

— Хто там у них — нагадайте — веде провід?

— Голова міського комітету — Юрій П'ятаков. Печерського, найбільшого, — Іванов…

— Кацапи!

— Газету редагує Крейсберг…

— Жид!

— Ще значно відомий керівник більшовицької фракції в Центральному бюрі професійних спілок міста Боженко.

— Боженко — це українське прізвище! Він не може бути більшовиком. Прошу перевірити!

— Гаразд, пане професоре!

— П'ятаков? Який це П'ятаков? — Прізвище П'ятакова було Грушевському наче по знаку. — Чи не з тих П'ятакових, що будують цукроварні в пана Терещенка?

— Перепрошую пана професора! На завтра ся поінформую.

Та Грушевський додаткових інформацій вже не потребував. Він пригадав і сам. П'ятакови ж були майже його сусідами: через квартал від Паньківської на Кузнечній стояли аж два добрячі будинки П'ятакових — ще й з «доходними» флігелями в дворах! Кузнечна, п'ять і Кузнечна, три: Леоніда Тимофійовича і Данила Тимофійовича, братів. Леонід Тимофійович, інженер, — заступник голови київського філіалу «Імператорського російського технічного товариства» — власник першого в Києві автомобіля. А з Данилом Тимофійовичем Грушевському доводилось зустрічатися часто: обидва вони — члени правління київського «Товариства домовласників». Аякже — відомі на весь Київ брати П'ятакови! «Отці города», поважні дідугани! І ще п'ятеро молодих: Сашко, Мишко, Льонічка, Юрочка і Ванічка. Сашко, тобто Олександр Леонідович — «октябрист»; Мишко, тобто Михайло Леонідович — «конституційний демократ»; Ванічка, Іван Леонідович — монархіст; і Юрій Леонідович — соціал–демократ, ще до війни подався на еміграцію, в Японію та Швейцарію либонь. Ху! Та певне ж — це він, соціал–демократ! Був, правда, меншовиком–плехановцем, але ж, дуже можливо, що перекинувся тепер і в більшовики!..

— Так, так! — скривився Грушевський. — «Хай живуть Ради!» Цікаво, дуже цікаво! Ха–ха! Ви, панно Софіє, можете занотувати… Ні, ні! — спинив він рух секретарки до блокнота. — Занотуйте це до вашого студійного зошита, в лекцію по частині шостій історії України, до параграфа сто дев'ятнадцятого, що має назву «Ідеї народності, початок демократизму»: ще один аргумент із живим прикладом за те, що класового почуття нема, ідея класовості є ефемерією, а класову боротьбу вигадали Карл Маркс та Фрідріх Енгельс… Прошу. Немає за що…

Галечко нашвидкуруч зробила стенографічний запис академічної вказівки професора.

— Але, якщо пан професор дозволить, — таємниче мовила вона потому, — мушу повідомити, що в комітеті більшовиків не гаразд, і про це знає вже ціле місто!

— Не гаразд? — пожвавішав Грушевський. — А що таке?

— Вони так і не можуть прийти до згоди поміж себе, пане професоре!

— Дуже цікаво! Які ж зараз незгоди?

— Більшовицький центр у Петрограді скликає партійну конференцію, і Ленін вже оголосив тези своєї доповіді для цієї конференції. їх так і прозвано: «Квітневі тези»…

— Ну, ну?

— Ці ленінські тези підтримують більшовики і по багатьох українських містах. У Харкові, Катеринославі і особливо в Донецькому вугільному басейні. У місті Горлівці, наприклад, ленінські тези схвалила місцева партійна конференція аж із тисячі і двох соток більшовиків…

— Хе! А хто ж там керує… більшовиками?

— На Донеччині, прошу? Якийсь слюсар, на ймення Ворошилов Клим, із Луганська…

— Слюсар! А прізвище немовби українського пня…

— Київські більшовики теж ладні підтримати Ленінові тези. Принаймні за них гаряче обстоює один із керівників київського комітету, якийсь Петров, він же — Савельев, він же, здається, — Ветров, він же — Макс…

— Забагато прізвищ для однієї людини! — сердито пирхнув Грушевський. — Чи він хоче підперти ті тези аж чотирма прізвищами, щоб було певніше?

— Так, прошу пана професора; прізвище він має одне, а решта — партійні псевдо. Петров — Савельев — Ветров — Макс до революції діяв у підпіллі то на одному заводі, то на другому, то…

Грушевський урвав занадто докладну інформацію:

— Прошу мені не про більшовика з чотирма прізвищами, а про всіх київських більшовиків: як вони сприймають ті тези?

— Перепрошую! — похопилася секретарка. — Але П'ятаков, сам керівник київських більшовиків, виступив загально проти цих тез, бо створив окрему платформу для київських більшовиків.

— А! А–га–га–га! — зареготав Грушевський. Сміх у нього був кумедний: він сміявся не видихаючи, а, навпаки, вбираючи повітря в себе. Тому сміх виходив уривчастий, з присвистом і якимсь неначе присьорбуванням, немовби він заливається водою і от–от захлинеться. — Га–га–га! От і чудово! Нехай перегризуть один одному горлянку! Смійтеся ж, смійтеся, панно Софіє: це тільки на добре!

Обличчя секретарки одначе залишилось нерухомим. Галечко було лише двадцять п'ять років, але вона вже усвідомила, що жінкам замолоду сміятися шкідливо: можуть набігти передчасні зморшки на обличчя. До того ж сміятись було ще зарано: не всі київські більшовики схвалили платформу П'ятакова і вирішили обговорювати ленінські тези далі.

— Ви мене потішили, панно Софіє, — сказав Грушевський, пересміявшись. — Потіште ще раз: може, вам відомо, в чому ж розходиться «товариш», — слово «товариш» він саркастично підкреслив, — «товариш» П'ятаков із «товаришем» Леніним?

— Таки по всіх пунктах, пане професоре.

— От бачите! — Грушевський навіть потер руки від задоволення. — А саме? Прошу вас, якщо ви поінформовані?

— Ленін відкидає співробітництво з меншовиками, що зрадили інтернаціоналізм та підтримують війну на оборону, а П'ятаков вважає, що потрібний контакт з усіма соціалістичними партіями… Ленін висуває гасло — соціалізувати землю та передати її безкоштовно малоземельним селянам, а П'ятаков пропонує передати її в державний фонд, а там Установчі збори вирішать форми переділу землі… Ленін заявляє, що не повинно бути жодної підтримки Тимчасовому урядові, а П'ятаков обстоює, щоб Тимчасовий уряд тимчасом підтримувати, тільки змінивши його склад… Ленін закликає переходити від революції буржуазної до революції соціалістичної, а П'ятаков доводить, що це передчасно…

Кожне повідомлення Грушевський зустрічав веселим реготом. І з чого б то цей П'ятаков причисляв себе до купки більшовиків? Він же міг би в поважній меншовицькій партії посісти місце лідера поруч з якимсь Даном чи Церетелі! А втім, зараз дуже добре, що він — в більшовиках! Нехай розколе цю чортову партію, нехай підуть більшовики один на одного з кулаками! От буде сміху!

Галечко тим часом докінчувала викладати розходження між Леніним та П'ятаковим, видимо, старанно обігнавшись по газетах з дискусіями серед київських більшовиків.

— Ленін, як відомо панові професорові, проголошує право націй на самовизначення — аж до відокремлення в самостійну державу. А П'ятаков, прошу пана професора, вважає боротьбу за національне визволення віджилим буржуазним забобоном: національне визволення, мовляв, справа буржуазії, а пролетаріатові воно ні до чого. Прецінь, в умовах Російської імперії, П'ятаков згодний погодитись з цією тезою — для поляків, але категорично виступає проти права на самовизначення для української нації…

— Що?! — урвав регіт і аж підскочив у кріслі Грушевський. — Нахаба! Негідник!

— Так, прошу пана професора! Він обстоює, що українці — не нація, а тільки — народність. Нібито українські трудящі навіть не розуміють української мови, якої, мовляв, і взагалі нема, бо її вигадали галицькі інтелігенти і, зокрема, пан професор Грушевський…

— Хе!..

Грушевський замірявся вже вигукнути якийсь особливо дошкульний прокльон на голову нахаби П'ятакова, але засікся, почувши останні слова секретарки. Така висока оцінка його діяльності йому лестила: честолюбство не було останньою рисою в характері чільного діяча українського національного відродження. Проте обурення переважило–таки, і він, гнівно тріпотнувши бровами, мугикнув:

— Пан П'ятаков переоцінює мої заслуги перед українською мовою! А в решті його, гм, погляди нічим не відрізняються від горезвісної концепції царського міністра Валуєва: «української мови нема, не було і бути не може». Можете це занотувати, панно Софіє, до вашого студійного зошита — там же, в частині шостій, тільки до параграфа сто тридцять першого, що має назву «Нищення українства»: ставлення російської плутократії до українства залишається незмінним, до якої б соціальної мімікрії не вдавалися нові формації великоросійського імперіалізму…

Професор, можливо, вичитував би лекцію ще довший час, коли б цю хвилину в кабінеті не розітнулось гуркітливе, оглушне деренчання — наче сигнал на сполох з пожежної каланчі. Це дзвонив телефон: в ті часи користувалися ще примітивними телефонними апаратами фірми Ерріксон.

— Перепрошую! — скрикнула секретарка. — Дозвольте, пане професоре? Можливо, то алярм бойовий з залізничного двірця, що поїзд має вже ся дебаркадерувати?

Поки секретарка провадила розмову телефоном, Грушевський закручував бороду джгутом і щосили сіпав цей скрутень, неначе замірявся геть вискубти волосся з підборіддя. Від болю він жалібно повискував, а потім шипів і шкварчав, неначе яєчня на пательні.

3

Галечко не дала відбою і повернулася дещо збентежена.

— Перепрошую пана професора, але то не з двірця. Очевидячки, поїзд таки ся запізнить, як передбачено… До голови Центральної Ради телефонує пан французький амбасадор…

— Амбасадор? Французький? — здивувався Грушевський. — Хіба в Києві є французький посол?

— Перепрошую пана професора, але не вмію дібрати іншого слова. Французький добродій Енно, власне, не має рангу амбасадора, але повідомляє, ніби дістав доручення від уряду Франції перемовитися з головою української Центральної Ради. І добродій Енно ласкаво прохає в пана професора невідкладної аудієнції…

Борода в Грушевського стала сторч, брови полізли вгору, навіть вуха трохи зсунулися з місця — він аж задихнувся від хвилювання. Представник Франції просив аудієнції негайно, ту ж мить! Навіть коли б у цього французького торговельного агента всього діла було — придбати мішок сухих українських груш або спродати партію французького чорносливу — однаково, це б символізувало початок міждержавних зносин, і передчуття цього історичного факту ронило в душу голови Центральної, проте ще не державної, Ради дещицю пихи…

— Кажіть! — над силу вимовив Грушевський. — Ту ж мить!..

У цю мить Грушевський, вже й справді, відчув себе главою не майбутньої — тільки запроектованої, а держави пристойної, як годиться. Був він мало не тридцять років професором — людиною чистої науки, і науки не точної — історії, і тому позначався схильністю до мрій, марень та нестримного фантазування.

Втім, підстави для марень, звичайно, були.

Адже претендував він очолити державу від Дону до Сяну і від Курщини до Чорного моря. Росла на тих просторах пшениця — як ніде у світі; розкинулися плантації цукрового буряка — більші, ніж у всіх інших європейських держав разом узятих; стояли ліси з дорогоцінних промислових порід дерев, текли незчисленні ріки, багаті рибою, паслися череди молочних корів та отари тонкорунних овець і відгодовувались на сало — світової, незрівнянної слави! — свині беркшир, йоркшир та гемпшир. А в надрах під цією благословенною землею залягали невичерпні поклади кам'яного вугілля, залізної руди, марганцю і нафти…

Адже Україна ще віддавна, з часу постання життя на євразійському суходолі, була місцем схрещення шляхів не лише з варягів у греки, а й з германців, романців та саксів у монголи, турки та інди: з Балтійського та Німецького морів — у море Чорне та Каспійське. З Атлантичного в Індійський океан.

І професор уявляв вже собі в цю хвилину, як посли світових держав поспішають до нього на аудієнцію один перед одним, товпляться в передпокою, огризаючись один до одного і віддавлюючи один одному мозолі.

Поки секретарка переказувала запрошення французькому представникові — прибути зразу, Грушевський заклопотано давав лад паперовому безладу на столі. Але розкиданих гранок «Короткої ілюстрованої історії України» він не прибрав, навпаки, добув із шухляди ще цілу купу і в поетичному хаосі розкидав де попадя: представник фривольної Франції повинен був відразу відчути, що має діло з людиною заклопотаною, до того ж і вельми вченою.

— Ідіть, панно Софіє! — наказав він. — Зустрінете, як годиться.

Перший посланець світу

1

Софія Галечко широко розчинила двері, зробила крок набік і одночасно виконала щось середнє між військовим поворотом через ліве плече та елегантним реверансом.

Ту ж мить слідом за нею пурхнув у кімнату мсьє Енно.

Посланець цивілізованої Франції був зодягнутий з виключною, французькою елеганцією — «комільфо».

На мсьє Енно були мистецьки відпрасовані панталони — чорні в білу нитку, галстук «парі суар» з величезним фальшивим діамантом та строга чорна візитка — з модною осиною талією. В руці він тримав «котелок» останнього паризького фасону, тобто з такими маленькими крисами, що за них майже неможливо було вхопитися пальцями. Тримав його мсьє Енно у випростаній руці — у широкому жесті гарячого душевного привіту.

Так — з широко розкинутими, неначе для обіймів, руками — мсьє Енно полинув через просторий кабінет, ледь торкаючись носками наймодніших черевиків «вера» дорогоцінної колекції українських килимів на підлозі.

Грушевський наперед вирішив — в ім'я додержання престижу високої установи, яку він очолює, та й шануючи себе як ученого з світовим ім'ям, — зустріти іноземного представника з належною гідністю. Він мав сидіти, занурившися з головою в папери, — коли той з'явиться на порозі, звести голову — коли той переступить поріг, підвестися — коли посланець цивілізованого світу зупиниться біля порога.

Але все вийшло не так.

Якась необорна сила поза волею професора підкинула його над кріслом наче пружиною і кинула вперед — наче ядро з гармати. Що не кажіть, а був він лише майбутнім головою ще не існуючого уряду тільки уявної держави, а поспішав до нього в найпривітнішому піруеті посланець одної з чотирьох наймогутніших у світі держав.

Мсьє Енно, пошпуривши «котелок» геть у крісло, потис професорову руку раз, але професор не відпускав, вхопившися за його руку своїми двома. Тоді мсьє Енно потис другий раз, потис і втретє, — і так вони і стояли посеред кімнати, трусячи один одному руки. Притому вони обидва приказували слова палкого привітання.

Мсьє Енно говорив:

— Мсьє! О мсьє! Така висока честь!..

Грушевський:

— Вельми щасливий… моє поважання… прийміть мої запевнення… сердечно… душевно… щиро…

Посланець Франції говорив російською мовою. Голова української Центральної Ради — французькою: прононс у нього був такий собі, професорський, і кожного слова він дошукувався в пам'яті гімназичних часів, екаючи та мекаючи.

Нарешті всі інтонації вичерпано, два представники двох держав — сучасної і майбутньої — дали своїм рукам спокій, і Грушевський попростував не до свого монументального крісла, а зовсім в інший бік.

— Даруйте, — мовив він притому, махнувши рукою на свій величезний стіл, завалений паперами, — там безлад: роботи вище голови! Прошу дуже! — І він зробив гостинний жест, запрошуючи гостя до круглого столика в кутку.

Певне — коли ж і обновити цей круглий столик, приміщений у кутку для міждержавних розмов «на рівній нозі», як не тепер?

А втім, коли вони всілися один біля одного при столику «на рівній нозі», запала пауза: обидва державні мужі, гість і господар, привітно поглядали один на одного, люб'язно посміхались і чекали, щоб почав другий.

З цієї паузи годиться скористати, щоб бодай коротко виповісти ті душевні хвилювання, які пойняли в цю хвилину кожного — і професора Грушевського і мсьє Енно.

2

Професор Грушевський був давній і відомий германофіл.

Саме німецьку націю він вважав чільною в минулому історичному процесі, саме їй визначав провідну роль рушія в подальшому історичному прогресі.

Щодо романської раси, то в своїх ретельних дослідженнях минулого професор не знаходив поважних показників зіткнення між нею та нацією українською. Тим–то в шуканні шляхів у прийдешнє він не бачив передумов для будь–яких реальних взаємин між Україною та Францією. Франція була собі десь там далеко, за двома хребтами гір, Карпатами й Альпами, — аж на краю євразійського суходолу. Українці у Франції, власне, не проживали, не залишалося там від попередніх поколінь і поховань, руїн чи будь–яких інших решток стародавньої матеріальної культури — так важливих для історіографа при визначенні генезису сучасності. Небагато французів проживало і на Україні, та й ті були елементом випадковим, сказати б — не історичним: учителі танців по жіночих гімназіях або агенти французьких підприємців, що розташувалися на українській землі, шукаючи найкращого прибутку на свій капітал. Вони, правда, споруджували пам'ятники сучасної матеріальної культури — фабрики та заводи, і навіть заривались глибоко в землю — видобуваючи різні корисні копалини, але поховання після них залишалися не французькі, а українські — загиблих у нужді українських заробітчан, та й пам'яткою жила хіба ще ненависть сучасних трударів — теж українських. Все це мало живило допитливість знавця минувшини.

Отож шляхи української нації та нації французької бігли собі в історичну далечінь неначе паралельно.

І враз — першою ластівкою жаданих прийдешніх взаємин майбутньої української держави з державами іншими — з'явився якраз посланець Франції.

Він прибув поспіхом. Отже, не було сумніву, що чогось потребував. А чого може потребувати Франція від України?

І голова Центральної Ради трепетав.

Мсьє Енно теж трепетав.

Адже був він ціле своє життя тільки звичайнісіньким комівояжером — спеціалістом по одеколону, пудрі та гігієнічних гумових виробах. До війни він спокійнісінько гендлював собі у Києві, як агент французької парфюмерної фірми «Коті» при київському «Юротаті», тобто — «Південно–російському товаристві торгівлі аптечними товарами». Коли почалася війна, в житті мсьє Енно сталася надзвичайна подія, що символізувала його успішне просування життєвим шляхом: він ступив на путь державної діяльності. Міністерство торгівлі Франції доручило йому бути торговельним аташе республіки на півдні Російської імперії, яка в союзі з Францією вела війну проти австро–німецького блоку і потребувала не лише косметики та медикаментів, але й армійської амуніції, кулеметів, гармат, аеропланів та іншого військового спорядження. Кар'єра та матеріальний добробут мсьє Енно феєрично злетіли вгору: він мав від уряду Франції документ, діставав високі комісійні від продавця і, певна річ, спромогався забезпечити собі неабиякий куртаж і від покупців. Російська революція аж ніяк не пошкодила справам мсьє Енно, навпаки, незрівнянно збільшила всі його ресурси, бо торговельні зв'язки між Францією та Росією від дня революції значно поширились.

І раптом, сьогодні вранці, торговельний представник французьких фірм в Києві дістав депешу з Парижа, з самого міністерства іноземних справ: прийняти на себе виконання обов'язків дипломатичного представника. Йому доручалось: негайно зв'язатись з установами, які збираються очолити нову республіку, що претендує утворитись на південних територіях колишньої Російської імперії, прибираючи назву «Україна», невідкладно довідатись, що то є за «Україна» та які наміри має її Центральна Рада, — і завтра ж виїхати через Балкани до Парижа за дальшими інструкціями, як поводитись з українською державою, якщо такій судилося бути.

Кар'єра мсьє Енно робила карколомний стрибок вгору — з дрібного торговця він раптом перетворювався на торговця державного і навіть міждержавного масштабу!

І от він робив свій перший крок на дипломатичному поприщі, виконував свою першу в житті дипломатичну місію, але так само, як і Грушевський, він почував себе ніяково, бо не знав, з чого ж почати?

Цілком очевидно, що коли починати Грушевському, то він мав би почати — з Франції, а коли починати мсьє Енно, то він має почати з України.

Все, що знав професор Грушевський про Францію, зосереджувалось у таких специфічних сферах, як антропологія, нумізматика, геральдика, ну і різні загальні питання культури, мистецтва й літератури. В цих сферах важко було надибати зачіпку для розмови на рівній нозі між двома дипломатами.

Все, що знав мсьє Енно про Україну, обмежувалось інформаціями про обсяг потреб жіночої частини українського населення на предмети косметики, а чоловічої — на кулемети, гармати і аероплани.

Поза тим йому професіонально було відомо, що загальнодержавний борг Російської імперії французькому Національному банкові був більший проти заборгованості Росії всім іншим світовим державам разом узятим: значна, не менша від сорока процентів, частка цього боргу, по паритету, припадає на Україну, а значна частина, до вісімдесяти процентів, усіх індустріальних підприємств на території України — є власністю французьких підприємців або франко–бельгійських змішаних компаній. Але й це навряд щоб давало привід для початку розмови в тому плані, на який уповноважувало його Міністерство іноземних справ Франції.

3

— Чому маю завдячувати, пане добродію? — спромігся нарешті Грушевський порушити люб'язну мовчанку.

Діставши конкретне запитання, мсьє Енно теж здобув сили прийти професорові на допомогу:

— Мон президент! — вигукнув він в екзальтації. — Ваша нація — прекрасна!

Грушевський засяяв задоволеною посмішкою: представник Франції начебто визнавав якісь прерогативи за нацією українською.

— Ваша Україна, — ще патетичніше скрикнув мсьє Енно, — чудова! Ваші українці — чарівні!

Все це були вирази звичайної галантності — вихваляти все, і особливо те, чого ти зовсім не знаєш. Але натурі мсьє Енно — синові паризьких бульварів — властива була ще й схильність до бурхливої афектації. А порадитись, як належить поводитись при дипломатичній розмові, йому не було з ким: єдиний компетентний у таких справах з–поміж близьких знайомих мсьє Енно — Британської імперії комерції секретар, спеціаліст по продажу велосипедів, футбольних м'ячів та крокетних молотків, містер Багге, — якраз три дні тому відбув до Одеси. На час війни він теж представляв не лише англійську фірму спортивного інвентаря «Орт», але й інші британські фірми, які постачали російській армії шинелі, черевики, пістолети браунінг і авіамотори «Армстронг».

Закінчивши свій патетичний вступ, мсьє Енно повівся далі не менш екзальтовано. Він раптом підхопився з стільця — Грушевський змушений був теж підняти свій зад над кріслом — і, ставши майже «струнко», по–військовому, майже рапортував:

— Високий уряд моєї великої батьківщини виказав мені честь і доручив поставити вашій честі запитання, числом п'ять, відповіді на які й мають стати підставою для прийняття моїм урядом рішень щодо дальших взаємин між нашими країнами… Запитання примо: ваша мета, мсьє?

Аж тепер мсьє Енно спинився, і Грушевський здобув можливість заговорити. Відкашлявши, він почав:

— Наша мета… гм!.. Ми ставимо собі метою, пане добродію, відродити українську націю.

— Чудово! Секундо: ваші домагання, президенте?

— Ми домагаємось… від російського Тимчасового уряду, щоб він той… визнав, що Україна є Україна, а не Малоросія, тобто що українська нація має право на існування…

— Прекрасно! Терціо: ваші претензії?

— Претензії? Гм! Як би це вам сказати, мсьє? Ми претендуємо, щоб Україна теж була собі державою, як і всі інші, з усім, що в державі буває…

— Надзвичайно! Кварто: чого ви сподіваєтесь від Франції?

— Від Франції?

Грушевський був спантеличений. Запитання сипались надто швидко, та й він взагалі не знав, чого можна від Франції сподіватись.

Ні, справді, — що може бути потрібно Україні від Франції? Щоб франко–бельгійська компанія продала Україні київський трамвай? Так на це не було в Грушевського грошей — трамвай, мабуть, таки дорогенько коштує: вагони, рельси, електричний струм… Просити організувати салони французьких мод для дам вищих, козацького роду, українських кіл? Так він був за те, щоб дами вищого українського кола вдягались у керсетки і плахти, демонструючи тим свою національну свідомість… Що ж іще є у Франції, чого б варто сподіватися? Страшні традиції французьких революцій? Всякі там конвенти, санкюлоти, гільйотини. Хай йому біс! Михайло Сергійович зроду був лагідної вдачі… Ага! Грушевський таки збагнув, як належить відповісти — в плані дипломатичного обміну думками:

— Від Франції, — мовив він, — ми сподіваємось, щоб французький уряд визнав мету, домагання й претензії України.

— Незрівнянно! — скрикнув мсьє Енно. — Тоді дозвольте, президенте, останнє запитання. Квінто: яка ваша позиція щодо дальшого ведення війни, яку Антанта і колишня Російська імперія, в складі якої перебували й території вашої тепер України, проводять проти Німеччини етцетера?

Грушевський ухопився за кінчик бороди і почав запихати її до рота.

Оце було запитання — так запитання!

Війну три роки тому оголосив ненависний Грушевському великодержавний царський уряд — проти «німецького варварства», за братів–слов'ян та в ім'я всяких інших високих ідей та ідеалів. Проте кожній освіченій людині було зрозуміло, що війна точиться за новий переділ світу між провідними державами, бо кожна з них претендує на першість у світовому пануванні. Але ж царя скинуто, повалено і весь царський режим, а війну народ оголосив загарбницькою. Власне, опір народу проти війни і стимулював розв'язання в колишній Російській імперії революції.

Одначе породжений революцією Тимчасовий уряд, який перебрав нині владу на всіх територіях колишньої Російської імперії, тільки три дні тому — спеціальною нотою свого міністра іноземних справ, добродія Мілюкова, — запевнив усі союзні держави — Францію, Англію, Італію, ще й Сполучені Штати Америки, які теж устряли вже в війну, — що революційна Росія визнає всі державні зобов'язання і вестиме війну далі, аж до повної перемоги над імперіалістом швабом! І здобувати цю перемогу Тимчасовий уряд мав в ім'я торжества справедливості, оборони батьківщини, братів слов'ян, проти «німецького варварства» та інших високих ідей та ідеалів.

А тимчасом народ і тепер, в час революції, вважав війну і далі війною урядів між собою. В країні ширились «пораженчеські» настрої: нехай зазнати і поразки у війні, але ж припинити це нелюдське всесвітнє кровопролиття!

Грушевський теж був «пораженець». Але «пораженець» специфічного тлумачення. Він хотів поразки Росії в цій війні — щоб переможена, знесилена Росія поступилася перед Німеччиною та Австро–Угорщиною і відступила територію України Австро–Угорській імперії: нехай під чужою імперією, але ж «соборна», — мислив історик Грушевський.

Що ж міг він відповісти на запитання Франції, яка закликала до перемоги над Німеччиною та Австро–Угорщиною?

— Розумієте… — промимрив Грушевський, пережовуючи бороду.

Але мсьє Енно, бачачи його непевність, заговорив знов сам, вдаючись до неприхованої пропаганди:

— Розумієте? — скрикнув він. — Російський фронт — бездіяльний! Російські солдати на позиціях святкують свободу! Вони зрозуміли революцію і свободу так, що можна покинути зброю! Сьогодні — тисяча перший день війни! Тисяча і один день воюють вже наші країни — невже тисячократно пролита кров наших націй пролита намарне? Цього не можна допустити, президенте! Тому уряд Франції і цікавий знати позицію вашої української нації в справі дальшого ведення війни.

— Тисяча перший день? — промимрив Грушевський, поспішаючи заховатись за календарний ефект, щоб мати час ще подумати. — Невже — тисяча перший? Хто б подумав! Скажіть, будь ласка, — тисяча перший!..

І раптом його осінило. Геніальні думки завжди приходять несподівано.

Він розпустив бороду на два бакени — що означало в нього хвилину особливо урочисту — і величаво промовив:

— Поважний і вельмишановний пане, мсьє! Прошу інформувати ваш високий уряд, що — тільки бажання, домагання й претензії української Центральної Ради будуть задоволені, — то перше, що ми маємо на меті, це — утворити національну українську армію. Російська армія, — тут Грушевський посміхнувся, і була ця посмішка сповнена зверхності і тонкого виразу презирства, — неспроможна воювати: впавши в революційну анархію, вона розкладається. Вона вже розклалась, мсьє! — навіть скрикнув Грушевський і підняв палець вгору, як робив завжди на своїх лекціях, коли от–от мав вже виголосити резюме, яке студентам належить занотувати в свої студійні зошити. — Бо вона втратила національні інтереси, мсьє! Ті інтереси, на сторожі яких її поставив царський уряд. Царський уряд пішов, — і національних інтересів не стало. А військо молодої української держави буде запалене саме ідеєю оборони національних інтересів. Бо воно й постане саме з них і для їх ствердження. Українське військо буде відмінною бойовою одиницею — незламною та героїчною. Українська армія воюватиме — запевняю вас, мсьє!

На цьому Грушевський закінчив. Він, правда, не сказав, проти кого збирається воювати українська армія. Але ж розмова була дипломатична, і в такій розмові кожне зайве слово — необачне, а багатослів'я — небезпечне.

А щоб посилити ще ефективність своєї заяви, Грушевський хутко підбіг до письмового столу, вхопив чималеньку купу телеграфних бланків, покладених йому секретаркою під час недавньої доповіді, і ефектним жестом кинув їх на круглий стіл перед представником Франції.

— Будьте ласкаві, мсьє! Вуаля! Депеші. З військових частин російської армії — від солдатів та офіцерів–українців. З Північного фронту, Західного, Південно–Західного, Румунського і Турецького, — з усіх фронтів… Будь ласка: з гарнізонів Петрограда, Москви, Смоленська, Мінська, Томська, Омська, Царицина, Батума, Баку… Офіцери й солдати–українці розкладеної російської армії — батальйони, полки, бригади й дивізії — вимагають організувати з них українські національні частини. Перекажіть це, прошу вас, вашому високоповажному урядові, зокрема — мсьє Клемансо та президенту Пуанкаре! Вуаля, мсьє! Муа, же Ді ту…

Грушевський вклонився.

Мсьє Енно вклонився теж.

— Времан, мсьє: се ту!.. Між нами, справді, сказано все. Я можу сьогодні ж з легким серцем відбути до Парижа!

Грушевський вийняв з кишені хусточку, щоб витерти з чола рясний піт, та хусточка вислизнула йому з–між пальців. Мсьє Енно мерщій нахилився і галантно підхопив її. Одначе від надто рвучкого поруху вічне перо «Монблан», яке стирчало з його жилетної кишеньки, брязнуло на підлогу. Грушевський і собі похапцем нахилився за пером. З милою посмішкою мсьє Енно подав Грушевському хусточку, Грушевський, з такою ж посмішкою, подав мсьє Енно його стило.

— Моє поважання, мсьє!

— Ідіть здорові, Боже помагай!

Мсьє Енно стрільнув своїми чорними тарганячими вусиками на Софію Галечко — вона вже з'явилась на порозі, неначе чула крізь двері, що розмову скінчено, або й підслуховувала її, — і перший посланець світу до майбутньої української держави зник з українського горизонту так само бистро, як і об'явився півгодини перед тим.

Леви спинаються на скелю

1

Поїзд Петроград — Київ прибув, але тільки за півгодини карета київського греко–православного митрополита — люб'язно, на прохання Грушевського позичена під митрополита львівського, греко–католицького, — спинилась у тіні квітучих каштанів перед будинком на Володимирській, 57.

Софія Галечко з'явилась на порозі кабінету.

— Святий отець! — в екстазі прошепотіла вона.

І ту ж мить — тут же біля порога — вона вклякла навколішки, згорнула руки на грудях і похилила голову, втупивши очі долу: благочестива католичка, нехай хоч якого чистого життя буде вона, не може бути безгрішною, а закон католицького обряду не дозволяє грішникові зводити очі на праведного володаря душі твоєї, святого владику.

З–за одвірка випливла велетенська постать митрополита.

Постать митрополита була, справді, не тільки велична, але й величезна. Був він на голову вищий від усіх, руки мав — мов дишла, ступні ніг — номер сорок дев'ять: граф змалку хворів на тяжку форму елефантизму, тобто так званої «слонової недуги».

Шептицький був у чорній рясі з чорним капюшоном, підбитим білим шовком, і в лівій руці тримав патерицю з великим золотим хрестом–набалдашником.

Митрополит звів праву руку і звичним рухом чи то перехрестив, чи то покропив благодаттю вкляклу перед ним жіночу постать у військовому мундирі, — і уста по–божниці впіймали «на льоту» святу длань і цмокнули її з виляском.

Грушевський в цю хвилину вже чимчикував чимдуж через простори свого кабінету — назустріч високій духовній особі.

Він придибав перед очі митрополита в ту мить, коли цьвохнув поцілунок його секретарки, і рука митрополитова, од смикнувшись, майнула в повітрі.

І тоді митрополит тим же рухом — недбало, але величаво і навіть елегантно — простяг руку вперед і тицьнув до уст професорові Грушевському.

Грушевський остовпів.

Вже з півстоліття — з тих пір, як у молодших класах гімназії доводилось прислужувати при олтарі гімназичної церкви, — не траплялось йому цілувати в руку жодного попа, нехай і найвищого духовного сану. Та й був Шептицький для Грушевського ніякий не митрополит, а — граф, а Грушевський для нього не прочанин, а — науковий діяч, до того ж, як добре відомо графу Андрію, — майже атеїст. А головне, — от уже мало не чверть століття, як між ними двома запала глибока розколина непримиренного роздору, і саме — в царині релігійній: Грушевський вбачав історичний розвиток української нації дорогою православ'я, а Шептицький — католицизму.

Всі ці думки майнули в голові Грушевського блискавично, та рух митрополитової руки був іще швидший, — і професор — видить бог, автоматично — цмокнув.

Правда, губи його не встигли торкнутись митрополитових пальців — він тільки почув аромат модних серед австрійського офіцерства парфумів «Ша нуар», з ледь відчутною домішкою чи то ладану, чи то смирни, — та цмок його вийшов ще гучніший, ніж у його секретарки: професор давно забув цілуватись, а губи в нього були великі, як у негритоса, і він завжди плямкав, коли сьорбав борщ.

Отже, всі слова наготовленого привітання — шанобливого, але з почуттям гідності, — миттю вилетіли з розпаленої обуренням голови.

Та митрополит сам вимовив перше слово привіту:

— Благословен Бог! — промовив він, кротко звівши очі д'горі, і були це слова благословення пастві, яка вітала його, представника Бога на землі, безгрішного душпастиря.

Після того — зовсім по–іншому, як це прийнято поміж українців греко–католицької церкви в Галичині, коли ступають через поріг чужої хати, — митрополит промовив:

— Слава Йсу!

— Навіки слава! — скрикнула в екстазі Галечко від порога.

— Навіки слава… — люто гарикнув Грушевський: після поцілунку в руку обмін обрядовими привітаннями був уже — ніщо.

Гість проказував усі свої привіти на ходу, не спиняючись і на мить у своєму навальному — кроками велетня — просуванні вперед. Господареві доводилось весь час дріботіти за ним навздогін, позаду.

І Шептицький зразу сів у крісло перед столом.

Сівши, митрополит відкинув свою намітку–капюшон з голови на спину і швидким жестом пригладив бороду: уніатські священики, за католицьким звичаєм, борід здебільшого не відпускають, але глава уніатської церкви в російському засланні бороду відпустив, очевидно — як символ єднання з обрядом православним.

Та митрополит увійшов не сам. З ним увійшло ще двоє: дві особи жіночої статі.

Ці дві особи жіночої статі різнились тільки віком і вродою. Одна була стара мегера — з пасмами сріблястого волосся, що звисало з–під намітки, з гострим носом, спущеним на губу, як у казкової баби–яги. її очиці — дрібненькі, кругленькі, ґудзикоподібні — і на мить не лишались спокійно на місці в орбітах, а все кружляли, все нишпорили з невсипущою підозрілістю — до всього довкола, і з невгасимою ненавистю — до її молодої напарниці. Напарниця була дівчиною років двадцяти: білясте волоссячко куделечками вибивалось з–під потворної черницької намітки, а оченята доброзичливо позирали навсібіч, випромінюючи цілі снопи лагідної привітності…

Одяг на обох черницях був однаковий: плаття–балахони з грубого сірого сукна, одначе справлені, безсумнівно, в найкращого кравця. Підперезані ці елегантно–грубі капоти були звичайними мотузками з тіпаних конопель, одначе — з дрібними срібними хрестиками–брязкотельцями на кінцях.

Важко було визначити, чи мали ці святенниці якийсь чернецький ранг, і роль їхня при митрополиті також не була зрозуміла. Можливо, — секретарки для взаємин із грішним світом, а може, — й служки–послушниці для виконання різних обрядових доручень чи догляду за бренною плоттю святого отця.

Були це: графиня Гагаріна — старша, і князівна Долгорукова — молодша: петербурзькі дами найвищого аристократичного кола. Велелюбний душпастир стараннями, підказаними йому від Бога, щойно привернув їх з невірного православ'я в вірну католицьку релігію. Запалені пристрасним жаданням служити Богові та його заступникові на землі, а також не допустити близько до діткливої особи святого отця грубі руки простих черниць, — ці високопородні дами поклали свої життя на олтар перед найвищим богослужителем. Вони залишили світ, покинули родини і пішли за митрополитом — його покірними слугами та вірними тілоохоронницями.

Дрібним черницьким кроком продріботіли вони за митрополитом слід у слід і спинились обабіч митрополитового крісла, закам'янівши в позах найвищої покори. Графиня Гагаріна розкидала навсібіч зловісні, люті погляди насторожі, князівна Долгорукова потупилась, прикривши прекрасні лагідні зіниці густими віями.

Грушевський і Шептицький сиділи тепер один проти одного і дивились один на одного через стіл.

Все життя не знали вони — друзі вони чи вороги. Вони доконували одну справу, але в зовсім різних сферах діяльності. Один — в колах інтелігенції. Другий — в колах, значно піднесених над загалом: між князів церкви і між князів світських. Діяльність Шептицького розвивалась переважно у самій цитаделі Божої справи на землі — між намісниками Божими, папами римськими, та по цитаделях земних верхів — між осіб монарших династій Габсбургів та Гогенцоллернів, що сиділи на престолах двох найбільших у Європі імперій. Професор і митрополит — за довгі роки спільної взаємодіяльності — майже й не зустрічалися один з одним, розділені прірвою антагонізму між православ'ям та католицизмом, одначе єдина мета зв'язала їх найтіснішими узами нероздільно, і були вони наче одна монета на два боки: орел і решка. Та тяжко помилився б той, хто б подумав, що приязнь і дружба єднала їхні серця. Навпаки, вони завжди ненавиділи один одного — лютою, чадною ненавистю. Бо, поза непримиренним розходженням їх поглядів на шляхи нації у майбутнє — православ'я та католицизм, — кожний з них обох, силою вдачі своєї, не вмів терпіти поруч із собою на чолі справи будь–кого іншого, навіть найщирішого однодумця. І кожний з двох ревниво відштовхував другого та тяжко заздрив йому — його обдаруванням, його авторитету, його зв'язкам, його успіхам, ба й неуспіхам, його славі й неславі — ревнував і заздрив і вдень, і вночі. Але обійтись один без одного вони не могли: вони були, як дві обочини одного шляху.

— Моє поважання, пане професоре, — заговорив першим Шептицький, ще раз на інакший манір, тоном людини на рівній нозі, вітаючи господаря. — Цулецт! Нарешті нам привелося зустрітися! Але, Єзус–Марія, за яких обставин!

На слові «Єзус–Марія» обидві тілоохоронниці стисли долоні і побожно похилили підборіддя до кінчиків пальців: дарма що святі імена зійшли з уст святого отця, їх вимовлено всує, і слід вознести Богові молитву о прощення — да не залічиться це святому отцеві во гріх.

— Пуртан, — зразу ж додав Шептицький зовсім світським тоном і вже не по–німецькому, а по–французькому, — обставини, за яких ми з вами мали зносини останній раз, теж не були з надто гарних для пана професора…

Графиня Гагаріна, що з першого слова митрополита ближче наставила до нього своє вухо, згоряючи з цікавості до всього, що може почути, — збентежено блимнула очицями. Та збентеження в погляді змінилось на подив, на неприховане обурення. Графиня була шокована: що чує вона? Святий отець, найвищий аристократ духу, говорить мужицькою, хлопською, малоросійською мовою! Шокінг! В пітерських салонах — графиня, певна річ, не визнавала назви «Петроград», а тільки «Санкт–Петербург», «Петербург», «Пітер», — у великопанських домах святий отець, граф Шептицький, для розмов з росіянами–аристократами вдавався до мови французької з прононсом паризького гамена або до німецької — якою володів не гірше самого Гете. І раптом — хамський, хохлацький воляпюк!..

Грушевського від слів Шептицького теж зсудомило. В словах митрополита був натяк на обставини не зовсім зугарні; і те, що він дозволив собі нагадати про них при першому ж слові, — свідчило, що він збирається якимсь чином повернути їх собі на користь.

А обставини, на які натякав Шептицький, були такі.

Професор Грушевський очолював українське культурне життя того часу — по обох берегах Збруча. В Києві він організовував видання книжок про українську минувшину — котрим щастило пробитись крізь рогулі царської цензури. У Львові він редагував журнал «Літературно–науковий вісник», читав лекції в університеті й очолював «Наукове товариство імені Шевченка». Наче філіал цього єдиного в ті часи українського наукового закладу, він і в Києві організував «Українське наукове товариство», згуртувавши в ньому справді видатні наукові сили. І — наче в оплату за це — професор претендував на визнання його незаперечного авторитету в усіх громадсько–політичних українських справах… Та галицьким клерикалам дошкуляло, що провід у рідній справі тримав не хтось із них, а — «східняк». Тим–то львівська газета «Діло» зняла навіть цілу кампанію проти переобрання на новий строк головою НТШ Грушевського — «деспота, диктатора і тирана».

Газету «Діло», як, проте, і більшість інших українських закладів, субсидував митрополит Шептицький. Ватикан, який керував усіма діями митрополита, теж був зацікавлений у тому, щоб на чолі націоналістичного руху стояв неодмінно католик. Звичайно, Шептицький залишився святим та Божим у своїй резиденції на Святогорській горі і нічим не виказував себе в дискримінаційній кампанії, — щоб не демаскувати плани, які будував Ватикан на цілій справі українського національного відродження. Використовуючи кровну єдність українців–уніатів з православними українцями на Україні російській, сіючи поміж них примару утворення «соборної» української держави, Ватикан мав намір здійснювати папську програму покатоличення цілої України, а за нею і взагалі всіх інших слов'янських народів на Сході.

Отже, Грушевський був скинутий з усіх його постів у проводі національної справи, і митрополит Шептицький тоді ж таки висловив йому своє з приводу того гаряче співчуття.

Проте Грушевський знав, хто саме постарався проти нього, так само як і Шептицький розумів, що Грушевському відома його роль.

Хто знає, куди б зайшов далі розлад між двома «проводирями», коли б не виникла війна, і в ім'я спільної мети — соборної України під австрійським чи будь–чиїм протекторатом — доводилось робити разом рука в руку. Та й заслання розвело обох діячів по різних закутках Російської імперії.

Але що ж тепер мав на думці папський легат в українській нації, нагадуючи Грушевському — при першому ж побаченні, першим же словом — про колишні злигодні?

Адже нині ситуація змінилась докорінно. І галицький «п'ємонт» — силою нових обставин — позбавлений був змоги відігравати провідну роль у майбутньому української нації: західні австрійські землі України, на яких би Шептицький міг стати обома ногами міцно, — палали нині в огні воєнних фронтів і значна їх частина була окупована російською армією — армією російської революції тепер, на плечах якої Центральна Рада і замірялась виплисти на поверхню.

Найбільше, чого жадалося в цю хвилину Грушевському, це — гордовито звестися і величаво вказати цьому ксьондзові на двері: вигнати його геть, як чотири роки тому цей єзуїт вигнав його самого з Галичини. І дуже ранило Грушевського, що не міг він зараз так учинити: в двадцятому віці годі утворитись молодій державі самотужки, без підтримки будь–якої з провідних. А хто мав вторований шлях до проводу центральних європейських держав, хто вже втоптав стежку навіть до престолів монархів–католиків? Тільки улюблений син Ватикану, його священство отець Андрій, його вельможність граф Шептицький.

Втім, правдоподібно, що Грушевський все ж таки учинив би саме так, як йому жадалося, коли б тоді знав, що, розглядаючи його в цю хвилину з неприязню, Шептицький зважує в умі характеристику, яку записав Грушевському — в його особисте, секретне в австрійській дефензиві досьє — сам керівник розвідувальної справи в австрійському генеральному штабі, його ексцеленція генерал Вальдштеттен, щирий приятель графа: «Грушевський — старе опудало, зіткане із страху й побоювань, але його старезна постать має додати Раді благородну ржу поважного сенату…».

Грушевський тоді не знав цього і тому, відповідаючи Шептицькому, стримав свої мстиві жадання і просто зігнорував другу частину його речення. Він відказав тільки на першу частину:

— Так, пане–отче, — він умисне вжив зараз цього звертання замість практикованого між ними світського «граф». — Така біда: маємо революцію!

— О! — легко, по–світському, відгукнувся Шептицький. — 3 чого пан професор вдається в смуток? Коли б революція трапилась на Заході — а видать Бог, це неможливо, — тоді б пан професор мав підстави іритуватися. Революція ж в Росії значно збільшує шанси в нашій справі: ниньки вже творимо нашу державу! Бог опікується нами, пане професоре! Сили небесні допомагають нам у наших заходах!

Графиня Гагаріна знову кинула злющим поглядом на свого святого патрона. Знавши добре кілька європейських мов, і навіть російську, стара ханжа аж нічогісінько не могла второпати по–українському. А зрозуміти розмову їй було конче потрібно не тільки через звичайну жіноцьку цікавість, а ще й з прямого обов'язку: святобожність та цілковитий відхід від мирських справ не перешкоджали їй, давній англоманці, служити інтересам англійської розвідки.

Втім, митрополитові це було відомо, і, розуміючи, що розмова переходить у конфіденціальний план, він кинув ласкаво обом своїм тілоохоронницям:

— Ви можете йти і відпочити, діти мої. Христос з вами!

Кинувши отруйний погляд змії, святобожа мегера, а з нею й тихий янгол–хранитель, черниця–князівна, вийшли з кабінету геть.

2

Коли двері причинились і Грушевський з Шептицьким залишились вдвох, Грушевський мовив не без єхидства:

— Маєте рацію, графе! Сили небесні, вашими молитвами, звичайно, допомагатимуть, однак сили земні чинять шалений опір.

— Хто? — коротко запитав Шептицький. — Тимчасовий уряд?

— З Тимчасовим урядом ми знайдемо спільну мову, особливо якщо й надалі відіграватиме в ньому провідну роль добродій Мілюков. Однак є ще сили, які претендують на владу на нашій українській землі.

— Прошу точніше, пане професоре?

— Наприклад, робітники, ваша мосць. Либонь, ви — з вашого багатогранного життєвого досвіду — добре знайомі з цією соціальною категорією?

Грушевський з насолодою підпустив Шептицькому цю шпильку. Він натякав на повстання строкових у карпатських маєтках графа Шептицького, що відбулося перед війною і було придушене силою австрійської зброї. Він мав на увазі також страйк на львівській паперовій фабриці «Біблос», який завдав ще більше клопоту: адже графу, власникові фабрики, треба було придушувати страйк так хитро, щоб не відсахнути страйкарі від віри, яку поширював і зміцнював митрополит.

Шептицький кліпнув недобрим оком на Грушевського: шпильку він прийняв — у двобою всі засоби добрі.

— Робітники на Україні мітингують під гаслом «Нехай живуть Ради!» — пирхнув Грушевський. — Точнісінько, як у Петрограді, що, сподіваюсь, не проминуло вашої уваги?

— Ах, он воно що! — спокійно мовив Шептицький. — Але ж, любий пане професоре, утворений вашими наполегливими стараннями найвищий орган відродження української нації прибрав надзвичайно вдалої назви: Центральна Рада! Рада — я підкреслюю. По–російському це й означає «совіт». «Да здравствуют Советы!» — «Хай живуть Ради!», отже, і «Центральна Рада» — насамперед! Мої компліменти вам, шановний пане професоре! З–під вашого пера завжди йшли в життя слова мудрі і далекоглядні.

— Ах, облиште!.. — буркнув Грушевський. Він і на старості літ ніяковів, коли його улещували компліментами.

— Як Бога кохам, пане професоре! — Шептицький з насолодою вимовив цю вульгарну божбу: остогидлих наглядачок–святенниць поблизу не було. — Справді–бо! Ви — Центральна Рада! Тобто, натурально, ви прагнете до того ж, до чого прагнуть ваші робітники, коли виповідають свої прагнення гаслом «Хай живуть Ради!» — Шептицький зітхнув. — Нічого не поробиш, пане професоре, зараз, в Росії, вони — сила: революція зачерпнула глибоко з надр…

— Що ж ви пропонуєте, — сердито огризнувся Грушевський, — прийняти і нам демагогію… Леніна — про соціалістичну революцію?

— Аж ніяк! — знову спокійно відказав Шептицький. — Але буде зовсім добре, якщо українські трудові верстви саме вас, Центральну Раду, і вважатимуть виразником своїх домагань. Бог напоумив вас, і ви вчинили прозірливо. Тепер дійте далі мудро: нехай в Центральній Раді і справді будуть представлені широкі верстви простих людей.

Грушевський поблажливо посміхнувся. Митрополит пас задніх. Нехай же відразу і знає це своє, заднє місце. І Грушевський сказав:

— Я щасливий, графе, що ви підтримуєте мою ідею. По всіх повітах і волостях я утворюю зараз «селянські спілки» — звичайно, з елемента, міцно зв'язаного з землею, отже національно–свідомого, а не з якихось там зайд та перебендь. Невдовзі я скличу з'їзд делегатів «селянських спілок», які й оберуть до Центральної Ради своїх представників.

Шептицький уважно вислухав і схвально кивнув:

— Чудово, пане професоре! Божий промисел кермує вашим прозірливим розумом. Прецінь, вашу геніальну ідею варто розвинути далі. Нічого не поробиш, пане професоре, — знову зітхнув він, — але, всупереч вашій блискучій концепції, вони таки є на Україні — українське робітництво. Треба, пане професоре, щоб українські робітники, або, як кажуть тепер — пролетарі, — теж надіслали своїх послів до Центральної Ради. Тоді для української справи і не буде страшне гасло «Хай живуть Ради»: ви ж спрямуєте діяльність Рад на боротьбу за національне відродження, а не на потурання темним плебейським інстинктам та небезпечній фразеології більшовиків. О, то буде нелегка справа, пане професоре, серцем співчуваю вам і молю Бога для вас о поміч!

Шептицький на мить молитовно звів очі догори.

Грушевський спересердя не міг всидіти на місці — він все підхоплювався з крісла і знову сідав, все поправляв пенсне на носі, все жмакав бороду і тяг її до рота. Шептицький наважувався замахнутись на незаперечність його наукового авторитету, насмілився закинути сумнів щодо його такої гарної концепції: нації без пролетаріату — з одного боку, та без буржуазії — з другого! Цього Грушевський йому ніколи не подарує! Та причин для іригації в Грушевського було більше, ніж тільки ображене честолюбство. Адже ідея — знешкодити небезпеку з боку робітників тим, щоб проголосити себе самого виразником їх інтересів, — була надзвичайно вигідна для будь–яких політичних комбінацій. І треба було мерщій вдатись до якогось хитрого ходу, щоб відзначити і тут свою першість.

Розпустивши бороду, Грушевський погордливо сказав:

— Я знову щасливий, графе, що ви висловлюєте мою власну ідею, власне, ту її дальшу частину, про яку я ще вам недоговорив. Річ, звичайно, не в моїй науковій концепції — відповідає вона чи не відповідає фактичному стану речей: залишимо питання чистої науки для людей науки! «Ле сьянс — пур ле–з–ерюдіт», не–с–па? — Він не міг, щоб бодай не ущипнути свого спільника–недруга. — Але нині ходить не о науку, а о політику! Прошу вас зважити на ту обставину, що в такій ситуації небезпечна партія соціал–демократів, нехай і наших українських соціал–демократів цього порнографічного писаки Винниченка, дістане забагато шансів, щоб демагогічно претендувати на збільшення питомої ваги в Центральній Раді!

Шептицький глянув Грушевському просто в лице, і Грушевський одвів свій погляд набік, бо ще змалку не вмів дивитись людям в очі, навіть коли казав правду. Так само лагідно, як і при початку розмови, Шептицький проказав:

— Возвеличімо Господа Бога, що так піклується нашою з вами цілковитою однодумністю, любий професоре! І саме тому, що своїм малим розумом я спромігся теж дійти до великих ідей, які випромінює ваш незрівнянний інтелект, я дозволю собі, пане професоре, подати вам заувагу.

Грушевський знову зайорзав у кріслі, недобираючи, як же сприйняти цю, висловлену в такій хитромудрій улесливій формі, чергову образу, та Шептицький не дав йому очутитись:

— В політиці, — сказав він, — факти треба або приймати, або протидіяти їм. Соціал–демократія — сумний факт. її треба знешкоджувати. Відомо, що проти ворога найкраще боротися його ж руками. Проти соціал–демократії більшовицького напряму, найбільш небезпечного, треба боротися руками соціал–демократії напрямку меншовицького — це зрозуміло. Але, на наше щастя, на Україні ми маємо ще й третю фракцію соціал–демократії: партію українських соціал–демократів, очолювану добродієм Винниченком. її слід всіляко підтримувати, пане професоре! Бо вона спроможна відірвати і від більшовизму, і від меншовизму якусь частку українського робітництва. Отже, — ще подробити соціал–демократію…

Грушевський щось мугикнув, але Шептицький вів своєї:

— Я цілковито поінформований про ваші з Винниченком чвари, пане професоре. Ви обидва — окраса нашої нації, але ви обидва — претендуєте тільки на провідну роль у національному відродженні. Пане професоре! Ще Христос — хоча він і не був політиком — навчав нас смиренства, а коли для державного політика ходить о інтерес справи, то він офірує своїми особистими інтересами — частково і тимчасово, звичайно, — щоб потім мати ще більший зиск. Прошу не розуміти мене хибно, пане професоре! Вам треба стояти тільки вгорі, вище від усіх, одначе відступити якесь місце, щаблем нижче, і панові Винниченкові. Ви — вождь, ви — голова Центральної Ради, а Винниченко нехай очолить при вас… кабінет міністрів, коли ви на нього спроможетесь, — хтось же має його тоді очолити? — Шептицький заговорив ще ласкавіше, навіть склав благально пучки своїх тонких аристократичних пальців. — Даруйте вже, пане голово, вашому заступникові, що колись висловився непоштиво на адресу вашого наукового труду, і взагалі все те недобре, що він говорить про вас позаочі. Будьмо політиками, пане презес, — адже Винниченко очолює на Україні більшу партію, ніж ваша ТУП з двадцятки українських інтелігентів, і його партія більш популярна та масова, бо ж… більш демократична…

Що з Шептицького був і справді неабиякий політик, не залишало сумнівів навіть у Грушевського. Але ж хіба це давало йому право отак вичитувати високоповажному професорові, неначе якомусь гімназистові, що не вивчив уроку? Грушевський таки підхопився з місця, таки стукнув кулаком по столі, таки гримнув, — і то був прояв відчування сили та величі того, що професор збирався виголосити.

— Я! — величаво мовив Грушевський. — Я сам особисто очолю найбільш масову партію. Мої «селянські спілки» — то й буде початок моїй партії! На з'їзді селянських спілок я оголошу утворення партії українського селянина — на сторожі його одвічних прагнень!

Грушевський сів і осушив хусткою вологе чоло. Він був схвильований. Він виповів свої сокровенні думки: створення партії українського селянина–землевласника — як основної сили для ствердження української державності — то була заповітна мрія професора, відколи він очолив Центральну Раду як дійовий орган для відродження нації.

Шептицький похилив голову майже побожно:

— Зашлімо ще раз щиру подяку Господеві за те, що на чолі нашої справи поставив, пане професоре, саме вас, генія нашої нації! — Це проказано зовсім щиро: ідея Грушевського очолити масову селянську партію замість купки інтеліїентів–лібералів, незнаних у народі і з програмою абстрактного «відродження нації», справді схвилювала практичний розум митрополита. — Любий пане професоре! Гратулюю! Ви таки здійснюєте в практиці життя вашу блискучу концепцію безбуржуазності української нації! Справді, хто ж і має підперти нас, як не наше українське, неначе писанка, село? І саме ви, пане професоре, неодмінно маєте стати на чолі партії, яка декларуватиме боротьбу за інтереси хлібороба. — Шептицький звів голову і глянув Грушевському в очі дещо глузливо. — Тільки ж навіщо утворювати нову партію — це справа забарна! Адже така партія вже існує і всі перспективи саме за нею!

Грушевський кліпнув, збентежений. Шептицький вів далі:

— Зважте, пане професоре, на те, що партія Мілюкова, тобто партія російських кадетів, яка нині кермує ще політикою Тимчасового уряду, от–от дістане абшит! Вона скомпрометувала себе зараз визнанням таємних зобов'язань перед союзниками. Туз і великий шлем у грі опиняться тепер в руках у адвоката Керенського! — В запалі митрополит, сам того не помітивши, вдався до звичної в колі австрійського офіцерства картярської термінології. — І робер буде за ним: до влади, на чолі коаліції, прийде, безперечно, партія російських соціалістів–революціонерів — вона має найбільш демагогічні гасла! Вірте мені: в салонах петербурзької аристократії я не тільки привертав істеричних князівен до католицької віри, але й добре обізнався з політичним станом! У нас, на Україні, шлях есерам відкритий і поготів: в нашій селянській нації, як справедливо кажете ви, пане професоре, все вирішує дух землі! І якщо прагнення селянства очолить партія українських есерів, то це й буде наймогутніша противага партії українських соціал–демократів, тобто партії Винниченка, який теж порушує ваш душевний спокій, мій любий друже!..

Шептицький раптом урочисто звівся.

— Пане голово! — мовив він звучно, наче з амвона. — Нація вимагає цього від вас: ви повинні вступити в партію українських есерів, повести її за собою, а за нею — всеньке українське село — без отих зайд та гультіпак, про яких ви згадували, а землеробів і землевласників. Нація доручає вам цю місію, і Бог благословить вас!

Шептицький звів руку, сотворив хресне знамення над остовпілим Грушевським і смиренно сів.

Все це було так несподівано для Грушевського — і нотація гімназистові, і хресне знамення, і те, що він, отже, революціонер, ще й… соціаліст.

Нарешті Грушевський сказав:

— Це вирішено, святий отче. Я радий, що ви підхопили мою ідею. Мої «селянські спілки» поширять партію українських есерів, і я її очолю. Тільки ж есери… вони своїм лівим крилом… ладнають… з більшовиками.

— Що вам до якихось там більшовиків, пане професоре?

— Як — що? Вони — найбільше лихо!

— Це безперечно.

Шептицький взяв з столу олівець і бавився ним.

— І їхня програма — соціалізація землі…

— Що з того, пане професоре? Щоб здійснити програму, треба прийти до влади, а більшовики до влади не прийдуть.

— Як же не прийдуть, коли… Тобто, я хотів сказати, що, звичайно, не прийдуть, але…

— Більшовики до влади на Україні не повинні прийти! — знову сказав Шептицький гостро і нетерпляче. — Цього ж не допустите ви на чолі партії українських есерів! — Обличчя митрополита зробилось суворе, в очах блиснуло люттю. — 3 більшовиками треба… тільки так! — Він з хрускотом переломив між пальців олівець і жбурнув скалки та тріски на підлогу під ноги. — І не робіть тимчасом з більшовиків якогось страховища! Есери — ідеологи дрібного землевласництва. А для українського землевласника, або, як тепер кажуть — дрібної буржуазії, — утворення самостійної національної держави, — то оборона його найважливіших, економічних, інтересів. Землевласник, і великий і малий, підтримає наші заходи будування української держави: більшовизм для України не буде страшний!

Грушевський пирхнув:

— Не страшний! Саме в зв'язку з національним питанням більшовицька програма — найстрашніша для України! В Росії — вустами свого проводиря Леніна — більшовики домагаються для всіх націй права на самовизначення, а от на Україні керівник київських більшовиків П'ятаков — проти самовизначення української нації, проти української державності, проти української культури, проти школи, проти мови, проти…

— Чи ви правду кажете, професоре? — Шептицький урвав запальну мову Грушевського: його спохмурніле відразу обличчя на кожне слово Грушевського вияснювалось більше і більше. — Керівник київських більшовиків — проти! І ви іритуєтеся з приводу того? Таж це велика радість для нас! Молитися Богові треба за цього П'ятачкова — нехай на тому світі Бог простить йому всі інші його більшовицькі гріхи!

Грушевський спантеличено видивився на Шептицького.

— Не розумію вас, графе…

— А що тут розуміти? Таж П'ятачков ваш відвертає від більшовиків на Україні національно–свідомий елемент: кому ж приємно, коли тобою нехтують, а твої права заперечують? Хай Бог допомагає цьому милому П'ятачкову. Свята церква молитиметься за спасіння його душі!

— Я саме так і оцінюю діяльність цього, до речі — П'ятакова, а не П'ятачкова, — зрадів Грушевський. — І я вже дав вказівку, щоб у нашій пропаганді наголосити на тому, що більшовики в Росії, — там, де в цьому немає жодної потреби, бо російський народ національно вільний, — за національне визволення, а на Україні, де нація доконче потребує самовизначення, — тут вони проти!

— Бог благословляє ваш ясний розум, пане професоре!

Дзиґарі в кутку в цю секунду вдарили п'ять разів: минула година, як митрополит прибув.

Грушевський кліпнув оком на циферблат дзиґарів:

— Який жаль, що запізнився ваш поїзд, а після того ви ще забарились… Часу лишається мало, а нам ще багато говорити!..

Шептицький повів бровою:

— О, я не марнувався ці півгодини, що запізнився до вас, пане професоре! Мені так заманулося проїхатись вулицями міста. Адже за цю чвертку століття це вже втретє відвідую я нашу древню столицю, але щоразу сакраментальні обставини не дозволяють мені обсервувати досхочу і гонять мене геть… Та вам, любий друже, дещо відомо про це, і я не буду затримувати вас моїми рефлексіями…

3

Так, Грушевському дещо було відомо, і Шептицькому не варто було затримувати розмову.

Тисяча вісімсот дев'яносто сьомого року офіцер драгунського полку молодий граф Андрій Шептицький, який верховодив у австрійських монархічних організаціях і, зокрема, керував акціями супроти вільнодумних гуртків поміж краківського студентства, прибув з Австро–Угорщини в Росію, в гостини до свого приятеля, графа Шембека. Граф Шембек, російський підданець, мав маєток у селі Бородянці, п'ятдесят кілометрів від Києва, а його брат — граф Шембек, австрійський підданець, володів подібним маєтком під Віднем. У маєтку графа Шембека віденського драгун граф Шептицький захоплювався полюванням на вальдшнепів, кроншнепів та куріпок. Куріпки, кроншнепи та вальдшнепи дуже гарно гніздилися і в маєтку графа Шембека київського, і тому цілком зрозумілим було бажання молодого спортсмена постріляти цих принадних пташок на російській Україні. Молоді графи полювали залюбки, а у вільний від мисливства час клопотались всякими іншими справами: вірний католик граф Андрій Шептицький дуже цікавився тим, як задовольняються релігійні потреби місцевих, що проживають на Україні російській, католиків, і, натурально, заходжувався максимально сприяти задоволенню цих законних духовних потреб. Стараннями молодого, але побожного драгунського офіцера та його друга, теж побожного молодого графа Шембека київського, було значно активізовано духовне життя католицьких братств на російській, православній Україні. В селі Бородянці, наприклад, де на той час з двох тисяч мешканців числилося католиків лише двадцять, була збудована благоліпна католицька каплиця і навіть замешкав парох католицького обряду — ксьондз. Одночасно подібні каплиці збудовано ще в кількох селах Київщини, Поділля та Волині, а по більших містечках — навіть костьоли. Було також піднесене перед київським генерал–губернаторством клопотання про побудову другого — невимовної готичної краси — кафедрального костьолу в самому місті Києві на вулиці Великій Васильківській. При кафедрі була зразу заснована і католицька семінарія, — щоб готувати пастирів для католицьких душ на Україні сущих та тих, які ще малося на думці привернути до католицького обряду в подальшому. Певна річ, що в постійних клопотах з справами церкви молодим графам, Шептицькому та Шембекові, доводилось частенько навідуватись до Києва, і у вільну годину вони полюбляли далекі прогулянки по мальовничих київських околицях. Особливо полюбилися їм дикі місця поза Печерськом, де на лоні чудової природної краси розташовані були фортечні будови та порохівниці Київського військового округу, що межувала на той час з кордонами Австро–Угорщини…

Така була перша поїздка Шептицького до Києва, мало не за чверть століття перед дев'ятсот сімнадцятим роком.

Зрозуміло, що про плідні результати свого спортивного вояжу граф Андрій звітував. Він звітував у генеральному штабі австро–угорської армії у Відні. І в Римі, у Ватикані, особисто папі Леву XIII. Бісмарківський план «дранг нах остен» для імперських династій Габсбургів та Гогенцоллернів цілковито збігався з планами Ватикану щодо поширення католицизму на схід — з кінцевою метою перенесення столиці Божої імперії в Єрусалим, ко Гробу Господню, щоб звідтам правувати над цілим католицьким світом в обох півкулях землі.

Результати звітувань були такі.

З генштабу драгунський офіцер вийшов з орденом за військові заслуги, одначе стрічка ордена була пришпилена не до вилогів драгунського мундира, а до лацкана цивільного смокінга: Шептицький був демобілізований з армії.

В резиденції папи Шептицький, проте, залишив і смокінг: з Ватикану він вийшов у підряснику монаха, послушника єзуїтського ордена василіан. Граф Андрій раптом присвятив себе цілковитому служінню Богові.

Послушенство в чернецькому ордені, яке для всіх, хто шукає єднання з Богом, твердо терміновано щонайменше шістьма місяцями, було, проте, спеціальним рескриптом святої конгрегації у Ватикані для молодого ченчика Андрія зменшено… тільки до місяця. За місяць він став повноправним єзуїтом, за рік дістав права священнослужителя, за десять років пройшов усі ранги католицької ієрархії — аж до високого сану єпископа, на якого висвячений був у Станіславі. А невдовзі зовсім молодий роками граф Шептицький посів і найвищий на теренах діяння греко–католицької церкви в Галичині духовний пост: став митрополитом львівським у святій резиденції на горі Святого Юра, намісником на західноукраїнських землях папи римського, який сам, як відомо, є намісником Бога на землі.

Незадовго перед тим відбулась і друга поїздка графа Шептицького до Києва — кафедральний костьол невимовної готичної краси був уже побудований. Мило було завітати і в Бородянку з куріпками, кроншнепами та вальдшнепами, до старого друзяки, російського графа Шембека, австрійський брат якого дістав тимчасом червону кардинальську мантію.

Одначе справедливість вимагає відзначити, що Шептицький не був присутній при освяченні нової київської кафедри на Великій Васильківській. І взагалі отець–єзуїт прибув на територію Російської імперії не в душпастирській сутані, а… в світській одежі. Він знову вирядився в смокінг — і став зовсім на себе не схожий. Втім, і паспорт був у нього… на чуже ім'я.

Справедливість вимагає відзначити також, що ця нікому не відома особа… необачно загубила свій фальшивий паспорт через проріху в кишені смокінга і була вислана царською поліцією за межі Російської імперії…

Саме цей казус і мав, очевидно, на думці Шептицький, згадавши про сакраментальність обставин при відвідуванні древньої столиці України.

4

Слідом за Грушевським Шептицький теж поглянув на дзиґарі в кутку.

— Мені залишилося гостювати у вас, шановний пане професоре, ще цілу годину. Про найважливіше ми встигнемо домовитись. Одначе в подальшому виникне ще чимало справ, і ми обоє потребуватимемо постійного контакту. Тому нам потрібна буде людина, яка б могла підтримувати між нами щирий зв'язок. Прошу запам'ятати: Київ, Дарниця, місце постою бельгійських авіаторів, що діють у складі російської армії, — капелан частини, парох тернопільської кафедри до війни, отець з ордена редемптористів Франц Ксаверій Бонн. Можете, пане професоре, цілковито покластися на отця Франца Ксаверія: мій особистий друг, прихильник нашого національного відродження, щирий український патріот.

Грушевський здивовано звів брови:

— Бельгійський чернець і — український патріот? Не лізе у ворота, пробачте, графе…

— Прошу, не дивуйте, пане професоре! Бельгійський орден ченців–редемптористів вже віддавна спрямований для ширення слова Божого на землях України та Білорусії. Тому й провадимо нині, поруч з заокеанською еміграцією українців з Галичини, ще й еміграцію до Бельгії: в Брюсселі та Льєжі нині маємо наші національні колонії. Вважайте, пане професоре: нинішній намісник Бога на землі папа Бенедикт п'ятнадцятий є великим прихильником греко–католицької церкви і вважає всіх українців своїми чадами. І ми від щирого серця кажемо про папу Бенедикта, що він «наш український папа». Незважаючи на вашу… гм, сказати б — академічну неприхильність до унії, можете рахувати, пане професоре, на його всебічну допомогу, особливо в милих вашому серцеві культурних заходах — і людьми і грішми…

Шептицький мав рацію: папа Бенедикт п'ятнадцятий особливо цікавився українськими справами. Крім старої української семінарії при Ватикані, яка існувала з тисяча вісімсот вісімдесят сьомого року, — папа Бенедикт тисяча дев'ятсот сімнадцятого року заклав ще й другу українську семінарію з окремим російським відділом: католицькі місіонери мали рушити з словом Божим на терени України й Росії, тільки закінчиться війна. Водночас — поки війна ще не закінчилась — щедротами папи Бенедикта екіпіровано під егідою італійського уряду і збройний загін з полонених галичан.

Справи католицької церкви і справи українського відродження так тісно переплітались у діяльності митрополита, що годі було й збагнути, що для нього — мета, а що — тільки засіб задля досягнення мети.

Грушевський тішив себе думкою, що метою для митрополита є українська державність, а католицька церква — зручний засіб для досягнення цієї мети.

Наче на підтвердження цього, Шептицький казав далі:

— Певний, пане професоре, що ви поділяєте мою думку: на шляху творення молодої держави не останнім є забезпечення зв'язків з державами могутніми. Чи не заперечуватимете ви, пане голово, коли налагодження взаємин із Німеччиною та Австро–Угорщиною, — щоб полегшити вам вашу багатогранну клопітну діяльність, — я тимчасом переберу на себе? Звичайно, в постійному з вами порозумінні?

Грушевський кивнув: саме цього і потрібно було від Шептицького, — в разі невдачі, неуспіх завжди можна буде скинути на нього, а самому залишитись святим та Божим.

Шептицький відповів на кивок Грушевського чемним поклоном, з виразом подяки за високе довір'я.

— Але маймо на увазі, пане професоре: Україна досі, на жаль, ще входить до складу Російської держави, а Росія веде війну в союзі з Францією та Англією. Отож, доки міждержавна ситуація не зміниться, Центральна Рада, певна річ, буде домагатись перед Францією та Англією визнання прав України на державність. Таким чином…

— Щодо цього, — мовив недбало Грушевський, — то я вже вжив деяких заходів: з Францією я вже нав'язую дипломатичні зв'язки…

— Прошу? — вкрай здивувався Шептицький.

Розрахунок Грушевського — ошелешити свого спільника і суперника на ниві державного будівництва і покласти–таки своє зверху — дав на цьому блискучі результати. Адже ще два дні тому — коли, при від'їзді з Петрограда, Шептицький дістав останні звідомлення від вірної католички Софії — нічого такого не було!

— Коли?

— Сьогодні я мав балачку з представником Франції на Україні, мсьє Енно. Ввечері він виїздить до Парижа з текстом інтерпеляцій, які я подав урядові Франції.

Поволі, смакуючи, Грушевський розповів Шептицькому про зміст розмови з Енно, дещо змінивши її стилістичну форму — в той спосіб, що не Енно ставив йому запитання, а він сам формулював домагання Центральної Ради перед урядом Франції.

Шептицький вислухав уважно і вдумливо — добре розуміючи, що стилістичну побудову слід сприймати інакше.

— Тим паче! — резюмував він. — Раз Франція виказує такий інтерес, ми повинні невідкладно мати в Парижі нашого, нехай тимчасового і неофіціального, представника. Я пропоную, пане професоре, доручити зв'язок з французьким та італійським урядами пану Тишкевичу. Пан професор повинен його добре знати: це відомий хлібороб на Київщині.

Грушевський відсахнувся:

— Але ж, графе, добродій Тишкевич був у Франції дипломатом царського уряду і відставлений Тимчасовим урядом!

— То й добре: отож він не тягтиме руку за Тимчасовим урядом, а навпаки, жадатиме зробити йому капость!

— Але ж ми анонсуємо демократичну Україну, а добродій Тишкевич — великий поміщик!

— Зате він — український патріот. Ще п'ятнадцятого року, при початку війни, як відомо пану професорові, саме він, у згоді з Ватиканом, подав таємну інтерпеляцію урядові його величності англійського короля про жадання українців відділитись від Росії.

— Але ж він — католик!

— Я теж — католик, прошу пана професора, — мовив Шептицький, смиренно потупивши очі.

— Пробачте, панотче, але чи ж високо стоятиме авторитет дипломата–католика на православній Україні?

— Зате він високо стоятиме на греко–католицькій Україні, і це сприятиме зближенню обох Україн.

— Але ж він — граф!

— Я теж, прошу пана професора, в мирі — граф. — Шептицький знову скромно потупив очі.

— Вибачайте, графе, я нічого поганого на думці не маю, — знову спік рака Грушевський. — Але ж не рівняти особу такої національної популярності, як ви, до звичайного… гм, поміщика. Вибачайте, але я хотів сказати, що коли в наш революційний час збігається в одній особі, що вона, ця особа, і цареві служила, і католик, і поміщик, і граф, то… — Грушевський заплутався і тому вдався мерщій до радикального виходу із незручного становища, в яке потрапив. — Словом, ви мене переконали, я згодний. — І він поквапився перейти далі. — А кого ж нам призначити до Англії?

— Князя Трубецького. Князь Трубецькой, — додав Шептицький, щоб наперед допомогти співбесідникові не потрапити знову в конфуз, — теж був царським дипломатом і абшитований Тимчасовим урядом, теж поміщик і теж… княжої фамілії, одначе він — православний! І має всі ті, корисні для нас, якості, що й граф Тишкевич: почуває себе як риба у воді в позалаштункових дипломатичних комбінаціях.

— Але ж, — змолився Грушевський, — він же росіянин, кацап, ще й старовинного боярського роду!

— Зате він одружений з українкою, добре відомою вам дочкою київського миловара Ралле. В петербурзьких аристократичних салонах я неодноразово зустрічався з чарівною панією Трубецькою, і ми багато згадували Київ. Княгиня Трубецька не може забути київських контрактів і особливо нудьгує за медівниками з крамниці на Прорізній «Ось Тарас із Києва». Княгиня Трубецька, уроджена пані Ралле, стала однією з моїх симпатик. Нещодавно вона прийняла католицький обряд…

— От бачите! Вона вже перевернулась на католичку!

Грушевський ухопився за голову, та Шептицький, щоб покінчити з забарною дискусією, поважно підсумував:

— Не забувайте, пане професоре: у Франції та Англії ставлення до колишньої царської Росії було незрівнянно кращим, ніж до нинішньої Росії, революційної. Отже, колишні російські, царського корпусу, дипломати мають у вищих англійських та французьких сферах велику прихильність. Те, що ми користатимемо з їхніх послуг, викличе в західноєвропейських колах щиру симпатію до нашої справи. Зважте на це. Війну ще не закінчено, російська армія…

— От–от, армія, графе! Саме про це нам з вами і треба поговорити особливо серйозно! Хочу вас поінформувати…

— Зараз перейдемо до проблеми армії, пане професоре, але як будемо з дипломатичним представником до Англії?

— А хіба що? — здивувався Грушевський. — Ми ж договорилися вже, що — Трубецькой!

Розмова перейшла до армії.

5

Сяючи цілим обличчям, Грушевський підсунув через стіл Шептицькому купу телеграм від військових частин, що вимагали українізації, і поінформував, що він вирішив у найближчому часі скликати український військовий з'їзд — з представників національних рад, утворених вже по всіх фронтах. З'їзд мав вимагати від Тимчасового уряду широкої українізації частин та передислокації їх на Україну.

— Ми матимемо тут, у гарнізонних постоях великих міст України, своє національне військо! — патетично вигукнув Грушевський на завершення свого повідомлення. — І це дасть змогу Центральній Раді спертися на збройну силу для виборення своїх домагань!

— Цілком слушно! — дав і своє схвалення Шептицький. — Одначе поправніше було б передислокувати українські частини не в тилові гарнізони, а на позиції Південно–Західного та Румунського фронтів і вимагати від Тимчасового уряду найменувати цей фронт — українським.

— А! Так, так! — погодився Грушевський, гірко жалкуючи, що така думка не спала йому. — Це буде дуже поважно: український фронт! — Раптом він схаменувся. — Але ж, графе, чи ж ви за те, щоб українське військо активно діяло проти австро–німецького блоку?

— Аж ніяк! — спокійно відказав Шептицький. — Але ж зібрана в кулак армія буде міцнішою підпорою Центральній Раді. Прецінь, водночас цей же фронт може виявитись небоєздатним, якщо проти нього з тамтого боку стоятимуть теж… українські частини. Навіть святе Євангеліє, пане професоре, говорить, що брат на брата…

— Цілком слушно! — поквапився дати своє схвалення і Грушевський. — Я саме про це й думав у подальшому. Ви маєте на увазі наш легіон «Січових стрільців»?

— Не тільки, пане професоре. Я маю також на увазі і ваші, тобто наші «Сині жупани».

Шептицький мав на увазі дивізію так званих «синьожупанників» — друге, після легіону «галицьких січових стрільців», українське військове формування, утворене «Союзом визволення України» та окроплене благодаттю з кропила галицького митрополита ще перших днів війни.

Дивізія «синьожупанників» іменувалась так тому, що всі її солдати та офіцери були зодягнуті в сині, запорозького крою, жупани та шаровари і в високі смушеві шапки з синім верхом та золотою китичкою на кінці, — як з малюнка до ілюстрованої історії України, по розділу сімнадцятого віку.

Сформовано дивізію «синьожупанників» — німецьким генштабом і на території Німеччини, в німецьких містах Зальцведелі, Вецларі та Міндені Ганноверському, — з українців — полонених Східної, російської, України. Під керівництвом німецьких інструкторів полонені відбували постійну муштру, а в «просвітах», організованих на території таборів, провадилась широка пропаганда за відокремлення України від російської держави.

— Мушу поінформувати пана професора, — додав ще Шептицький, — що від дня вибуху революції в Росії та появлення, отже, близької перспективи на українську акцію, з полонених українців по австрійських концтаборах у Фрайштадті, Раштадті, Йозефштадті та Терезієнштадті австрійський генеральний штаб також почав формувати подібні дивізії. Козакам справляється гарну одежу сірого кольору: жупани, шаровари та кепі–мазепинки. Отже, маємо ще «сірі жупани»! Таке опертя з Заходу дістане український фронт, якщо Центральна Рада спроможеться його утворити… Звичайно, тут, у столиці, для безпосереднього підпертя Центральної Ради годилося б мати спеціальну військову частину…

— О! — зразу відгукнувся Грушевський, зрадівши, що може нарешті похвалитися і собі. — В Києві таку частину вже сформовано, любий графе! Три тисячі двісті багнетів!

— Коли?

— Щойно! — Грушевський поглянув на дзиґарі. — Чотири години тридцять хвилин тому.

Така військова точність мала справити особливий ефект.

І справді, Шептицький був зіритований. Вірна католичка Софія погано виконувала свої обов'язки при православному голові Центральної Ради. Суворий пастир накладе на неї тисячу поклонів перед фігурою непорочної Діви Марії! В своїх інформативних сповідях душпастиреві вона нічого не дописувала про такий… демарш.

Тимчасом Грушевський смакуючи інформував докладно:

— Пополудні, на Сирці, де знаходяться казарми для маршових батальйонів фронту, відбулося це виключної ваги національне свято утворення української національної армії. Я не був присутній на святі. Пан граф розуміє, звичайно, що моя присутність, як голови Центральної Ради, була б — не політичною. Адже, про око людське, утворення цієї частини повинно виглядати як самостійне волевиявлення самих вояків, — щоб ніхто не міг закинути, що це відбулося під тиском Центральної Ради. Добровільний київський військовий клуб імені гетьмана Полуботка, за моїм дорученням, певна річ, повів між солдатів та старшин маршових батальйонів, яким прямувати на позиції, агітацію за те, щоб на позиції не йти, а залишатися тут, у Києві, оголосивши себе полком гарнізонного постою — для оборони столиці рідної неньки. Полк прибрав собі найменування — «Перший український полк імені гетьмана Богдана Хмельницького».

— Чудово! — схвалив Шептицький блискучу ініціативу Грушевського. — Але чому — імені Богдана Хмельницького? Чи пан професор змінив свою думку? Адже в своїх наукових студіях пан професор плямує гетьмана зрадником за те, що приєднав Україну до Росії? Поправніше було б найменувати полк іменем гетьмана Мазепи, що є символом самостійності України!

— Це було б зовсім не політично, любий графе! Потрібно обманити підозрілість Тимчасового уряду! Я так і аргументував перед паном Гучковим: першому ж українському полкові ми дамо ім'я Богдана, щоб засвідчити наше прагнення єдності з Росією.

Шептицький терпляче ковтнув шпильку — він був дипломат і готував добре віддячення. Він похилив голову:

— Нехай буде Богдана Хмельницького. Бог у поміч!

Потім Шептицький підняв руку і сотворив хресне знамення:

— Слава Богові, слава Україні, слава українському лицарству!

— Амінь! — чемно похилив голову і Грушевський.

— Для дальшої консультації в усіх військових справах, а також для контакту поміж нами щодо цього, наколи нас роз'єднають фронти, рекомендую увазі пана професора певну і тямущу людину: Мельник Андрій, чотар легіону СС.

Андрій Мельник, чотар легіону «Січових стрільців», до війни був молодшим управителем маєтків графа Шептицького на галицьких землях.

— Гаразд, — погодився Грушевський, — постараюсь визволити його з таборів. Графу відомо, в якому саме табору перебуває нині чотар Мельник?

— Він не перебуває в таборі, він не в полоні, він воює в лавах січовиків ще й сьогодні.

Грушевський подивився на Шептицького непорозуміло.

— Вибачайте, графе, тоді мені незрозуміло, яким чином чотар Мельник може бути консультантом при мені, раз він перебуває по той бік фронту, в лавах австрійської армії?

— О! — недбало відказав Шептицький. — Коли це потрібно, чотар Мельник завтра ж передасться в полон, і ви матимете змогу його з полону визволити. Не сушіть собі цим голови, пане професоре, то вже моя справа — комунікації через фронт.

Шептицький відхилився в кріслі і втомлено прикрив повіками очі. Аж тепер — вперше за всю довгу розмову — Грушевський помітив, який втомлений і який вже старий митрополит галицький. Та Шептицький сидів замружившись лише одну хвилину. За хвилину він широко розтулив очі, але глянув не на Грушевського, а просто перед собою.

Просто перед Шептицьким було вікно. Крони каштанів кучугурились перед ним, і були вони в цю чудову пору рясно вкриті стрімкими білими свічками цвіту.

— Яка ліпота! — проказав він мрійливо. — Коли справу нашу буде завершено, коли сонце державності засяє над українською землею по обидва береги Збруча, коли український лев таки зіпнеться на свою скелю…

— Скелю! — пирхнув Грушевський. — Ваш Франко закликає лупати, розколоти цю скелю!

Грушевський завжди тяжко ненавидів Івана Франка і, де тільки міг, паплюжив його, — за те, що Франко був його постійним політичним опонентом, а саму історичну концепцію Грушевського іменував «фальшивою історичною конструкцією».

— Ваш Франко, — так само наголосив і Шептицький, — богопротивний плебей. Його — треба лупати! А леви українського націоналізму нехай зіпнуться на свою скелю! Отож, — він повернувся до думки, яку почав був висловлювати, — коли нога нашого офіційного повноважного посла ступить у міністерські бюра всіх європейських держав, ми, скромні старателі української справи, віддамо належну жертву Богові. В храмі Святої Софії в Києві і в храмі Святого Юра у Львові ми спорудимо панікадила з щирого золота, а на них — грона свічок з щирого срібла: точнісінько, як цвітуть оці каштани нашої древньої столиці перед Центральною Радою, органом, який започаткував боротьбу за самостійність України.

Шептицький звів обидві руки д'горі.

— Амен!

— Амінь! — прошепотів і Грушевський.

Потому він гучно висякався, аж залящало в шибках.

Коли хвилина урочистого мовчання минула, Грушевський знову зиркнув на дзиґарі:

— Але, даруйте, графе, ми ще маємо чимало справ, які потребують обговорення…

— Які там справи, пане професоре? — втомлено запитав Шептицький.

— Дуже багато справ! — скрикнув Грушевський. — Селяни вимагають забрати землю в поміщиків! Повсюдно виникають «земельні комітети» і вже діють самочинно! По всій Україні! Навіть під самісіньким Києвом! В Узині застрайкували строкові! В Лосятині просто захопили панські землі! В Рокитному і Юзефівці спалили економію! В Бородянці…

— Перепрошую, пане професоре! — втомлено спинив Грушевського Шептицький. — Всі ці діяння противні Закону Божому і людським законам, чинним у цілому цивілізованому світі. Для того й створюємо нашу державу чимдуж, щоб не допустити на нашій землі революційної анархії!

— Але ж доки державу створимо…

— Доти, — безцеремонно перебив Шептицький, — за стан на Україні відповідає Тимчасовий уряд: то вже його халепа! Але діє Тимчасовий уряд щодо цього цілком слушно: до Установчих зборів — жодних змін, а Установчі збори… мають підтвердити, що закон власності на землю непорушний. — Шептицький раптом урвав. — Але, пане професоре, якщо я не обмилився, слухавши, ви згадали про безчинства в селі Бородянці, отже, в маєтку графа Шембека? Це мене непокоїть…

— Мене теж! — буркнув Грушевський. — Щоправда, менше, як в інших випадках. Шембек — поляк, а неподобства чиняться і на землях українських господарів, еліти нашої нації, — в пана Терещенка, пана Ханенка, пана Григоренка, пана Скоропадського…

— Інтереси польських землевласників на Україні теж слід оборонити, — лагідно зауважив Шептицький. — Польська нація поруч із нами виборює свою національну незалежність…

Грушевський пирхнув.

— Крім того, — знову мрійливо додав Шептицький, — Бородянка — це спогад про мої юні роки. Поля, гаї, луки, річечка, вальдшнепи, кроншнепи, куріпки і… такі ладні дівчата були в Бородянці за моєї юнацької пори… Михаиле Сергійовичу! — вперше звернувся він до Грушевського інтимно і, за російським звичаєм, по батькові. — Зробіть ласку! Чи не можна одну сотню з щойно утвореного полку імені гетьмана Богдана Хмельницького… надіслати на постій в Бородянку? Розумієте, присутність збройної сили…

В цей час двері розчинились, і до кабінету ввійшло троє офіцерів російської армії.

Обурене обличчя Софії Галечко, перелякані обличчя двох сановних святенниць визирали з–поза спин офіцерів.

— Що таке? В чому справа? Що трапилось? — загорлав Грушевський, в гніві зриваючись з місця.

Київські каштани зацвітають червоно

1

Це було надприродно, в кожному разі — надто несподівано, але це було таки так: не просивши дозволу, навіть не постукавши в двері, в кабінет ввійшли троє офіцерів, як були, з вулиці — не скинувши кашкетів, з шаблями, причепленими до портупей.

На якусь мить вони пристанули на порозі — щоб роздивитись по кімнаті, а тоді чітким військовим кроком рушили через кабінет до столу. Один з офіцерів, — очевидно, старший — йшов попереду, інші двоє трохи позаду. Три пари острог лагідно і дзвінко, але м'якота милозвучно, приглушені товстими килимами, брязкали на кожному їхньому кроці.

Шептицький повернув голову і скоса, через плече, дивився їм назустріч — спокійно і ледь зневажливо.

Не дійшовши трьох кроків до крісла, в якому сидів Шептицький, старший офіцер спинився, спинилися слідом за ним і двоє інших, два кроки позаду.

Грушевський стояв, ухопившися обома руками за край стола, і обличчя його наливалося кров'ю. Це було чорті–що! Це було безпрецедентне неподобство! Вдиратися отак до високої установи, яку він очолює! Неповага громадянських прав! Він зв'яжеться зараз з полковником Оберучевим — і нехай не нарікають на нього ці зухвалі хлопчаки! їм не минути гауптвахти, а то й висилки на позиції. Де панна Софія? Нехай ту ж мить зв'яжеться телефоном з командуючим округом!

Старший офіцер приклав пальці до дашка кашкета, адресуючи віддання військової шани до Грушевського.

— З наказу командуючого військовим округом, полковника Оберучева, — офіцер для особливо важливих доручень, штабс–капітан Боголєпов–Южин! — відрекомендувався він.

Хвацько одірвавши руку від кашкета, він чітко повернувся праворуч, мелодійно брязнувши острогами. Поворот був виконаний бездоганно, за всіма правилами армійської муштри та офіцерської елеганції. Тепер він стояв лицем до Шептицького.

— Ваше високопреосвященство! — сказав офіцер. — Маю наказ командуючого негайно приставити вас на вокзал.

Сказано це в зовсім коректній формі, одначе в голосі офіцера звучала холодність на рівні ступеня вічної мерзлоти. Говорив штабс–капітан у гвардійській аристократичній манері — ґрасуючи на літері «р». Звертаючись до Шептицького, він тримав обидві руки спущені вниз, неначе в позиції «струнко», одначе не по–солдатському вимушено, а по–офіцерському невимушено, і трохи сутулився — теж у манері пшютів–офіцерів того часу.

— Дякую. Але ви з'явились зарано, пане офіцер: поїзд на Жмеринку — Волочиськ, яким мені їхати на Чернівці, відходить о сьомій п'ятнадцять. — Шептицький повагом перевів погляд на дзиґарі в кутку. — Маємо ще час.

— Дозвольте доповісти, — клацнув острогами штабс–капітан. — Відправити вас, ваше високопреосвященство, я маю не до поїзда Жмеринка — Волочиськ, який відбуває за п'ятдесят хвилин, а до поїзда Київ — Петроград. Він відбуває за двадцять хвилин. Прошу вас поспішати…

Він вимовляв не «прошу», а «пгаш'ю».

— Ви помилились, пане офіцер. Я їду не в Петроград, а з Петрограда.

— Ви помиляєтесь, ваше високопреосвященство. Ви їдете з Петрограда і знову в Петроград.

— Дозвольте! — скрикнув Грушевський.

— Я не розумію вас, пане офіцер, — вирівнюючись у кріслі, промовив Шептицький. — На якій підставі…

Штабс–капітан не завдав собі труду вислухати до кінця.

— На підставі наказу. Поручик Драгомирецький! — кинув він через плече.

Один з двох молодіших офіцерів — якийсь весь розгвинчений у рухах, поручик Олександр Драгомирецький — зробив ламаний крок уперед, шаркнув підошвою по килиму і брязнув острогою. З кишені френча він вийняв довгу зіжмакану стрічку з телеграфного апарата «Юза» і простяг її штабс–капітанові. Притому він трохи заточився: він був нетверезий.

Штабс–капітан взяв стрічку і простяг її Шептицькому.

— Пгаш'ю…

— Перепрошую, але я залишив мої окуляри в валізі при моєму багажі. До того ж мушу поінформувати, що їду з спеціального дозволу міністра юстиції, пана Керенського.

— Поручик Петров! — наказав штабс–капітан.

Наперед виступив другий офіцер, названий поручиком Петровим. Це був підтягнутий, стриманий юнак, очі його дивились зосереджено і суворо.

Грушевський знову скипів:

— Але прошу вас: святий отець є мій гість! — Він вигукнув це російською мовою. — Ви вдираєтесь і дозволяєте собі…

— З наказу полковника Оберучева, командуючого Київським військовим округом, що перебуває нині в стані облоги, — безстрасно подав довідку Боголєпов–Южин. Палець до кашкета він вже не приклав. — Читайте, поручик.

Поручик Петров тимчасом взяв телеграму і зачитав.

Телеграма була підписана Керенським. У відповідь на телеграфне повідомлення полковника Оберучева, що митрополит Шептицький зійшов у Києві з поїзда і прослідував у приміщення Центральної Ради, міністр наказував: раз митрополит дозволив собі порушити правила переїзду, то дозвіл на переїзд касується. З цієї хвилини глава греко–католицької церкви в Галичині знову повертається в статус заложника і повинен першим же поїздом бути відпроваджений назад, в Петроград, одначе з наданням усіх належних йому, відповідно до його високого сану, ознак пошани.

— Пгаш'ю, ваше високопреосвященство, — повторив штабс–капітан Боголєпов–Южин, роблячи запрошувальний жест до дверей. — До поїзда залишилось п'ятнадцять хвилин.

— Це чортзна–що! — зарепетував Грушевський, забувши, що поминати диявола в присутності духовної особи не годиться. — Я зараз з'ясую все в полковника Оберучева! Сидіть, владико, нехай поїзд собі іде. Панно Софіє! — гукнув він. — З'єднайте мене з командуючим округом!

Але раніше, ніж панна Галечко встигла підбігти до телефонного апарата, штабс–капітан вже був біля нього і з силою покрутив корбу:

— Алло! Центральна? З штабу Оберучева! Баришня!.. Негайно сполучіть мене з начальником станції Київ–Пасажирський! Говорить Боголєпов–Южин. Поїзд на Петроград затримати до мого прибуття. Зараз буду.

Він дав відбій і, мило посміхнувшись та галантно дзенькнувши острогами, передав трубку чарівній секретарці.

— Раджу, ваше високопреосвященство, все ж таки не баритись: поїзд я вимушений затримати з вашої вини, а винний у затримуванні поїзда в прифронтовій смузі, за законами воєнного часу, відповідає перед військово–польовим судом.

Шептицький звівся на весь свій велетенський ріст. Черниці дивились на нього знизу вгору: графиня Гагаріна — з жахом, князівна Долгорукова — смиренно. Вони вже були біля митрополита, готові щохвилини підтримати його, тільки він ступить крок. Спокійно, з обличчям, на якому не здригнув жоден м'яз, Шептицький проказав російською мовою:

— Це — насильство. Відповідатимуть за нього міністр Керенський, полковник Оберучев і ви, штабс–капітан… е–е–е?

— Боголєпов–Южин! — підказав штабс–капітан з чемною посмішкою, яка мала засвідчити, що він чудово розуміє, що митрополит умисно зробив вигляд, неначе він забув прізвище.

Шептицький глянув на графиню Гагаріну. Мегера миттю вихопила з глибокої кишені свого грубого підрясника елегантний, в оправі слонової кістки, блокнот і прегарним срібним олівцем занотувала.

Після того, так само з лагідною, сумовитою посмішкою на устах, як і належить смиренному душпастиреві, Шептицький мовив до Грушевського українською мовою:

— Як бачите… шановний професоре: зостаюсь і надалі в'язнем. — І додав російською мовою: — Свобода, проголошена російською революцією, не є одначе свободою для синів української нації, навіть у столиці України, престольному Києві. — Тоді знову по–українському: — До побачення, милий друже! Я телеграфуватиму вам про моє прибуття в Петроград і про день мого другого, невідкладного подорожування до Чернівець. Слава Йсу! Благословен Бог!

Він простяг руки, і святенниці враз підхопили їх.

Поручики зробили «на місці кругом» і рушили слідом. Штабс–капітан пішов позаду, ліниво човгаючи по пухнастих килимах. Остроги його за кожним почовгом мелодійно подзвонювали. То був саме той «малиновий» дзвін, яким так пишаються пшюти–офіцери, замовляючи собі остроги з щирого срібла.

Грушевський вибіг з–за столу і вхопив штабс–капітана за рукав:

— Але ж я настоюю… я вимагаю!.. Як ви насмілились…

Штабс–капітан Боголєпов–Южин обережно зняв чіпкі пальці Грушевського з свого рукава, коротким рухом вирівняв зморшки, потім — за одним заходом — розправив і ріжки своїх широченних модних бриджів. Аж тоді звів руку до кашкета і промовив, над міру ґрасуючи та відкопилюючи губу:

— В армії наказ вищого командування не підлягає коментуванню. Але вам, особі на такому високому посту, — ці слова він підкреслив, не приховуючи іронії, — вам, пане голово української Центральної Ради, можу доповісти: їх священство, глава греко–католицької церкви і митрополит отець Андрій, граф Шептицький, є небезпечний крамольник: малоросійський сепаратист–мазепинець!

На порозі він ще спинився і кинув через плече:

— І тішу себе надією, що так буде з кожнісіньким сепаратистом–мазепинцем, якого б високого стану він не був! А особам високого стану буде ще гірше!

Здається, при цьому він зробив рух пальцями впоперек горлянки, що звичайно символізує зашморг на шиї для того, кого збираються підтягти на шибеницю.

Наздогнав усіх Боголєпов–Южин вже на вулиці.

Тут, під дверима, перед входом до Центральної Ради, який охороняли четверо малолітніх українських скаутів з жовто–блакитними биндами на лівому плечі, — зараз вишикувалось ще десятків зо два солдатів з комендантського патруля. Попереду і позаду карети митрополита стояли по чотири кінних донських козаки. Ще два кроки віддаля стояв відкритий автомобіль–ландо марки «Рено».

Поручик Драгомирецький — тільки митрополит вийшов з–між шеренг солдатів і наблизився до бровки тротуару — широко розчинив дверцята автомобіля:

— Прошу, ваше… первосвященство!..

І сану митрополита він справді не знав, і заплітав п'яним язиком. Запрошувальний жест вийшов у нього схожий на реверанс іспанського гідальго. Від надто широкого розмаху рукою він знову п'яно заточився.

Олександр Драгомирецький, укоханий син доброчинного печерського лікаря, почував себе після фронту в тилу, як у Христа за пазухою, і розкошував на свій смак.

Та митрополит Шептицький не звернув уваги ні на п'яного офіцера, ні на розкішний автомобіль: він проминув машину і підійшов до карети, якою приїхав. Послужливі черниці кинулись відчиняти йому дверці та піднімати ногу на приступку.

А поручик Драгомирецький, здобувши рівновагу, гикнув і вийняв з кишені невеличку табакерку. Нігтем великого пальця він відколупнув щіпку білого порошку і одним духом втягнув половину щіпки в одну ніздрю, другу половину — в другу.

— Будь ласка, частуйтесь, мілорде! — з фіглярством запропонував він штабс–капітану.

— Облиш, Олексашко! — сердито відгризнувся Боголєпов–Южин.

Поручик Драгомирецький простяг табакерку Петрову:

— Нюш!

— Спасибі. Не вживаю.

— Нам більше буде! — Драгомирецький заховав табакерку в кишеню. Хитнувшись, він мало не впав, заплутавши ногами.

Дверці карети ляснули. Крізь скло мелькнуло на мить обличчя митрополита — аж тепер гнівне, розлючене, аж чорне. Він звів руку — неначе для хресного знамення, щоб благословити місце, з якого від'їздив, але не благословив: рвучким жестом він засмикнув фіранку на віконечку карети.

— Пшол! — гукнув штабс–капітан Боголєпов–Южин.

Карета духовного вельможі рушила поволі. Козаки попереду теж пустили коней, четверо інших загарцювали позаду.

Шофер включив мотор, штабс–капітан сів поруч з шофером, поручики — позаду, і автомобіль рушив слідом за каретою. Офіцерам для особливих доручень при командуючому наказано особисто приставити крамольного митрополита–в'язня на вокзал, особисто посадити його в поїзд Київ — Петроград і залишити вокзал лише після того, як поїзд зникне з очей.

Коли авто сіпнуло на швидкості, поручик Драгомирецький аж завалився навзнак. В натовпі на тротуарі засміялись. Це кинуло п'яного поручика в сказ. Вирівнявшись, він посварився кулаком на людей і загорлав:

— Сепаратисти! Мазепинці! Украйонці!.. Ще не вмерла Україна, але вмерти мусить! Скоро, братики–хохли, вам обріжем вуса…

Натовп відсахнувся, а поручик, осатанівши, вже розмахував пістолетом, забувши вийняти його з кобури.

— Олексашко, дурак! Облиш! — роздратовано гукнув на нього Петров. — Що за ідіотизм? І це ж — чорносотенство!..

Та кокаїн почав діяти, і поручик Драгомирецький вже впав у наркотичний екстаз. Автомобіль котив до вокзалу, а доблесний син доктора Драгомирецького, рідний брат активної діячки української «Просвіти» студентки Марини Драгомирецької, — розмахував кашкетом в одній руці та кобурою пістолета у другій і репетував, як недорізаний.

— Ура! Вів! Гох! Банзай! Гоп, мої гречаники! Малороси мало росли, та забагато виросли! Амба! К стєнкє! В розході…

Петров марно тягнув його за поли френча та галіфе.

Боголєпов–Южин флегматично кинув через плече:

— Поручик Петров, дайте поручику Драгомирецькому в морду!

2

А професор Грушевський стояв у цей час у вікні свого кабінету і всіма фібрами душі ненавидів Росію.

— Ага! — Грушевський запихав бороду собі мало не в горлянку, неначе хотів задавити там якогось біса, що сидів усередині, в ньому самому. — Ага! Ви скажете зараз, що Україну гнітили деспоти і тирани, царі та імператори? Таки ні! Маєте ось тепер вашу «революційну» Росію, де на чолі «революційного» уряду стоїть «революційна» партія конституційних демократів. Годі! З цією партією покінчено! Професор Грушевський прихилявся до неї, коли ця партія була проти абсолютизму. Тепер Грушевський очолить партію есерів. Що? Керенський теж очолює партію есерів? Але ж Керенський очолює партію російських, великодержавних есерів, а Грушевський очолить партію українських, національно–свідомих есерів. Цей чортів митрополит таки має рацію: російська великодержавницька політика завжди розпалює націоналістичні настрої серед українців, а Центральній Раді це тільки на користь. Бо національно–свідомій «еліті» від того тільки легше повести за собою народ.

Ах так — народ!

А що таке, власне, — народ? Соціологічний термін чи тільки побутовий вираз?

Змалку ще маленькому Мишкові Грушевському татко з мамою завжди пояснювали, що народ — це прості люди: двірники, покоївки, фурмани, ну і, звичайно, селяни, з яких і з'являються всі ці фурмани, покоївки та двірники. Грушевського, коли він був ще малим Мишком і приїздив влітку на дачу в Китаїв під Києвом, навіть тягло до цих простих людей, селян: від них так смачно пахло житнім хлібом, невживаним вдома, а від жінок — теплим молоком. І пісень вони співали таких гарних, зворушливих — про кохання та гірку долю… Від теплого молока та пісень, власне, все воно й почалося — гімназичне українофільство, студентське українство, професорське українознавство. Так воно і пішло: нація, визволення нації, відродження нації, — раніше — козацької, а тепер — селянської, якій, проте, так гарно було б знову вбратись у старовинні, живописні козацькі шати… Ах, так! В народі ще є робітники. Ті, що роблять біля машин, — по млинах, у ґуральнях, на цукроварнях. Але, прошу, — які ж це робітники? Це знову ті ж таки селяни, які через злидні подались на заробітки, а мріють тільки одним: повернутись додому, придбати земельки, сіяти жито й пасти корів, Є, правда, ще й робітники на великих металургійних заводах, у шахтах та копальнях, — вони печуться біля всяких там домен, довбають кайлами вугілля, повзають на животі, тягнучи за собою санчата з породою. Цих робітників Грушевський бачив на картинках — у різних спеціальних виданнях. Але ж, бійтеся бога, — хіба то український народ? Доведено вже — й іншими авторитетами, і самим професором історії Грушевським насамперед, що ці робітники — зайди: кацапи, татари і всякий інший набрід. Або й з українського села, тільки ж — перевертні: вдягнуть російську косоворотку, взують російські сапоги на рипах, візьмуть у руки російську гармошку, нажлуктяться російської водки — і цвенькати починають по–кацапському! Навіть співають вже не думу про Морозенка, а пісню про Стеньку Разіна і танцюють не українського гопака, а російського трепака. Перекинчики, ренегати — пролетаріат без роду і племені, якому «кроме цепей, неча терять…» Цю покруч, цей виплід підступного зросійщення, — нехай любісінько забирають собі російські великодержавники. Український селянин — не перебендя, заробітчанин, а той, що сидить на своїй землі і міцно держиться за свою власну земельку, — народить собі нових українських людей, яким національна українська держава потрібна, щоб боронити їх власність, щоб побільшувати їх власність, щоб багатіти їм — мужицькій нації, нації міцних на власній землі мужичків… Нехай собі німці, французи, англійці як хочуть, як знають, — нехай у них буде і буржуазія і пролетаріат, але на Україні, силою історичних обставин, має бути тільки нація і ніяких соціальних класів! Діксі! Українського пролетаріату нема…

Професор Грушевський ненавидів Росію, дивився крізь вікно на вулицю і чмихав — то сердито на російське великодержавництво, то з задоволенням і зловтіхою — бо ж великодержавницька політика ллє воду на млин милого його серцю українського націоналізму.

3

А вулицею якраз ішов пролетаріат.

Сьогодні — погожого весняного дня — трудовий народ відсвяткував день Першого травня, свято солідарності трудящих — і пройшов вулицями веселою маніфестацією.

А надвечір народ вийшов на вулиці знов. Але була це вже не святкова маніфестація, а демонстрація протесту.

Прем'єр–міністр Тимчасового уряду, кадет Мілюков, оголосив свою «ноту» союзним державам, у якій запевняв уряди Франції, Англії, Італії та США, що Тимчасовий уряд свято виконуватиме зобов'язання поваленого два місяці тому царського уряду Російської імперії — всі таємні міждержавні договори, і далі провадитиме війну аж до переможного кінця.

І народ революційної Росії вийшов на вулиці і вимагав:

— Опублікувати таємні договори! Покінчити з війною!

Тисячу днів точилась всесвітня кровопролитна бойня — війна між десятками держав. Десяткам мільйонів людей дали в руки зброю і наказали убивати людей інших націй. Мільйони були вже вбиті — молодь, окраса й надія народів. Кров мільйонів просочила землю Європи від Балтійського до Чорного моря, від Атлантичного океану до океану Індійського, від Альп до Кавказького хребта. І кістки мільйонів вже зогнили. Але горе, біда, злидні й нужда, страждання й відчай наситили мільйони людей, що ще жили на цих стражденних землях. Чоловіки убивали один одного, матері й вдови сохли в тузі, сироти мерли з голоду, молоді подружжя не запліднювали нового, молодого життя. Морок смерті завис над трьома континентами, сонце сходило і заходило в кривавому тумані. Людей винищували кулями, бомбами, отруйними газами, душили землею і топили водою. Здавалося, людство збожеволіло і вирішило пожерти себе самого…

Ні, не людство! То злочинно діяли ті, хто претендував панувати над людством. Воювали уряди держав між собою, а гинув — народ!

І народи сказали: геть війну!

І слово єднання народів — через голови урядів — покотилось на всі країни, що вигибали в шаленстві кривавої бойні…

В тисяча перший день війни демонстрації протесту вийшли на вулиці Лондона і Берліна, Парижа і Будапешта, Рима і Стамбула, Софії і Бухареста.

Протестували докери Гавра і металісти Шеффілда, шахтарі Руру і ткалі Манчестера, шофери Нанта і електрики Едінбурга, металісти Бірмінгема і докери Марселя.

В революційній Росії демонстранти ще зранку вийшли на вулиці Петрограда і Москви, Тули і Орєхово–Зуєва, Іванова й Пензи, Саратова й Ростова–на–Дону, Новгорода і Ярославля.

Демонстранти несли плакати:

— Відставку міністру Мілюкову! Геть з Тимчасового уряду міністрів–капіталістів! Кінець імперіалістичній війні!

По обіді демонстрації рушили вулицями українських міст. Демонстрували Луганськ, Юзівка, Бахмут, Кривий Ріг, Катеринослав, Харків.

У Петрограді командуючий Петроградським військовим округом щойно віддав наказ: виступити проти демонстрантів військам, і, взявши зброю, вийшли — проти народу — юнкери Михайлівського артилерійського училища.

Але тоді вийшли і солдати Фінляндського полку, і матроси флотського екіпажу, і сто вісімдесятий піший полк, нещодавно укомплектований на Чернігівщині, на Україні.

Солдати теж вийшли із зброєю, але несли плакати.

— Геть війну! Мир без анексій і контрибуцій!

Мир! Замирення — то було найперше, чого потребував народ. А далі — він вже сам розпорядиться своїм життям як знайде за потрібне. Мир! — то й був початок його майбутнього. І народ вимагав миру — зараз, сьогодні, негайно! Світле майбутнє повинно нарешті стати сьогоднішнім днем, щоб народ міг покінчити назовсім із своїм проклятим минулим.

Надвечір вийшла демонстрація і на вулиці Києва.

Смеркало. На київські вулиці спадали вечірні сутінки, і демонстранти несли в руках смолоскипи — палиці з клоччям на кінці, умоченим в гас чи мазут і підпаленим від газокалильних ліхтарів на околицях. Вони спалахували і примеркали, ці примітивні факели, і все довкола — стіни будинків, крони дерев понад вулицями, самий брук під ногами, — все огнисто мерехтіло, спалахувало і примеркало, і знову спалахувало багрянистими відблисками тремтливого вогню. І в цій багрянистій заграві рясні білі свічі каштанів враз червоніли, і живим вогнем — теж неначе спалахуючи та примеркаючи — майоріли червоні прапори і транспаранти під рожевим каштановим цвітом. Написано на транспарантах було:

— Геть війну! Ганьба тому, хто підніме зброю на нас!

І демонстранти співали:

Вихри враждебные веют над нами,

Темные силы нас злобно гнетут…

Грушевський дивився крізь широке вікно на вулицю — і раптом йому стало недобре.

Там, за вікном на вулиці, перед його зором кипіло і вирувало: проходили мерехтливими тінями юрби людей, гукали і співали тисячі голосів, — і все зливалось у суцільний гомін, гамір, галас, ґвалт, а над усім спалахувала і примеркала, і знову спалахувала червона заграва. Це було моторошне видовище і слуховище. І якісь моторошні, хоча відразу й не усвідомлені до кінця, образи неначе пливли й колихались перед внутрішнім зором Грушевського, а з глибини пам'яті зринали якісь — теж ще не осмислені — асоціації.

…Пахло чадом, ні — гаром, валували пси, ні — здіймала ревище череда, ні — котився рев багатотисячного натовпу, і ці білі суцвіття каштанів, що засвічувались червоним — тож сніг, що враз ставав кривавим, — як погане знамення, як тяжкий кошмар, як фантасмагорія. Ах так! То ж і справді було! Було — у грудневу ніч тисяча дев'ятсот п'ятого року.

Палали маєтки Залевської — під Княжичами, Музичами і Горбовичами, палав маєток Терещенків під Шпитьками, палав Родзянко за Бучею, Бруховецький у Білгородці, Юзефович біля Северинівки, Хитрово в Боярці… Селяни вимагали землі, а не діставши, — палили…

А Михайло Сергійович стояв отак біля вікна, заховавшись за штору, у себе в Китаєві, в будинку над ставком, — тоді ще велика київська кам'яниця не була виведена, — і завмирав серцем, і холонув душею, і тремтів увесь з голови до ніг. І думав, і міркував, і вагався, і катувався — спалять чи не спалять?… Власне, і палити не було чого. Хіба він, Грушевський, був поміщик, пан? Того «маєтку» — раптом кілька десятин обсівних, як у звичайного хуторянина, ну ще овочевий сад, ну ще ті городи, ті теплиці, парники, плантації з полуницями, обора, комора… Так, так, камора! Справжня італійська камора, французькі санкюлоти — на православну українську голову! Ціла банда якогось Соловйова, солов'я–розбійника, в чернігівських, за Десною, борах! А можуть спалити й свої — китаївські, голосіївські, корчуватські, мишоловські… Так, так, зовсім як у мишоловці! Спалили ж такого ж — теж хуторянина, якихось півста десятин у броварських лісах, зовсім близько, через Дніпро, — щирого приятеля Михайла Сергійовича, німця–українця, поміщика Фогенполя… Так спалять чи не спалять, господи пронеси!

Не спалили, обійшлось…

Отоді ж, зразу, з того переляку, і ліквідував Михайло Сергійович усе, що було, залишив тільки самий будинок замість дачі, — і всі гроші, сто тисяч, як одна копієчка, вклав у будівництво нового — третього — великого, на п'ять поверхів, будинку в Києві. В місті, знаєте, воно безпечніше — поліцаї, жандарми, козаки, сам губернатор, хоча й україножер, а все ж таки на чолі порядку, на сторожі священних законів власності і таке інше…

Господи! Невже ж знову таке? Невже й тепер повториться лихоліття дев'ятсот п'ятого року? Невже знову — після революції, коли вже й свобода вийшла, коли зайшло навіть на національне відродження — знову виникнуть заворушення, вчиняться заколоти, розбій? І — від кого? Від українських селян, яких він, найавторитетніший історик України, стараннями цілого життя виставляв як гегемона української нації!

Ні, ні! То ж — не вони, то ж оті покручі, перекинчики, ренегати, пролетарі без роду і племені, яким, крім кайданів, нічого й губити!

І ніколи, ніколи не простить професор Михайло Сергійович Грушевський письменникові Михайлові Михайловичу Коцюбинському — нехай і видатному, нічого не скажеш, нехай навіть українському, — що оспівав він у своєму, нехай і талановитому, творі «Фата моргана» отих розбишак–мужичків! Не простить і не простив. Коли Коцюбинського вже доконували сухоти і хвороба серця — не дав своєї згоди голова українського «запомогового товариства», професор Грушевський, на те, щоб видати Коцюбинському позичкою п'ятсот карбованців для поїздки на лікування в Крим чи Італію. Сухоти і серце, певна річ, — дуже зле, але ж нехай не оспівує анархістичних, руїнницьких, аморальних домагань розбещеної мужви — забрати землю в дбайливців і поділити між гольтіпаками… Від сухот та хвороби серця Михайло Михайлович і помер. Але ж, хто знає, може, і його безбожна «Фата моргана» — ця проповідь класової боротьби і в українському народі — теж спричинилася до того, що й далі бушує та безчинствує мужва… Он у Василькові, в Юзефівці, в Григорівні, в Бородянці…

А Невським проспектом у Петрограді в цей час марширував сто вісімдесятий піший полк, щойно укомплектований на Україні, на Чернігівщині, в місцях, оспіваних у «Фата моргана» Михайлом Коцюбинським, і ніс прапори з написами «Геть війну! Земля — селянам, фабрики — робітникам!». На чолі полку йшов голова його військового комітету — син Михайла Коцюбинського, Коцюбинський Юрій, член партії більшовиків, активіст петроградської військової організації.

А в Києві — Володимирською вулицею — демонстранти теж несли транспаранти «Геть війну! Земля — селянам, фабрики — робітникам!» І зараз, в стихійній демонстрації під цими транспарантами, перемішались і пішли разом усі ті, хто вранці маніфестували нарізно. Йшов хор матросів Дніпровської флотилії і співав «Шалійте, шалійте, скажені кати». Йшли залізничники, і поміж них Боженко, — із прапором «Пролетарі всіх країн, єднайтеся!» Йшли робітники заводів і з Подолу, і з Шулявки, і з Деміївки, і з Печерська. Колону печерських очолювали арсенальні, і поміж них — Іванов, Фіалек — більшовики, йшли й Іван Бриль з Максимом Колибердою — позапартійні прихильники соціал–демократії, йшла і печерська робітнича «Просвіта», і заспів виводили молодики Данило Бриль, Харитон Києнко та Флегонт Босняцький під орудою студентки Марини Драгомирецької. А далі йшли робітники і службовці міського району — кравці, пекарі, ремісники, конторники, аптекарі, продавці… І вони співали різних пісень — російських, польських, єврейських, українських.

Йшов народ України.

На розі Бібіковського бульвару до демонстрації робітників і службовців приєдналась колона солдатів без зброї, — її вітали могутнім радісним «ура». Київська округа була прифронтова, в Києві діяв стан облоги — вийти із зброєю в руках військові частини могли тільки на виконання бойової операції. Але солдати вишили не для бою, а — вимагати миру! І це не була якась частина, це були солдати різних частин, відпускники, яким пощастило дістати сьогодні до вечора «увольнительную». В колоні були піхотинці, кавалеристи, артилеристи, авіатори, іскровики, понтонери, — солдати різних частин і різного роду військ. Але вони вишикувались в одну колону і підняли над шеренгою транспарант:

«Мир без анексій і контрибуцій!»

Демонстрація заспівала «Отречемся от старого мира…»

А Грушевський стояв у вікні, очманіло дивився на каштани, що раптом зацвіли червоно, жував бороду і ненавидів.

Світла в кабінеті Грушевського не було — сполохана панна Софія мерщій виключила жирандолі; Грушевський стояв у темряві, і в пітьмі борода Грушевського, коли він її торкався і наминав, — сипала іскрами і потріскувала, як шерсть в кота, коли його гладити проти шерсті.

«Голова» української нації дивився на свою націю.

Він був один, тільки позаду німо стовбичила його вірна секретарка, і обличчя її кривилося від люті і жаху.

А народ ішов, співав і вимагав.

Травень

Тисяча і один день

1

А війна тимчасом тривала далі. Тривала і на тисяча перший, і на тисяча другий день.

І артилерійський обстріл з австро–німецького боку почався знову точно о п'ятій — як і щодня, тільки сонце забагрянило вершки тополь.

Снаряди далекобійних гармат пролітали з залізним гуркотом, схожим на гуркотіння експреса на пристанційних розвилках: за десять кілометрів у затиллі німці паралізували штаби й порушували комунікації з передовою.

За далекосяжними «чемоданами» з орлиним клекотом линули «гостинці» п'ятнадцятисантиметрової дивізійної артилерії. Вони накривали лінію шанців, утворюючи над ними «стелю» з металу й вогню. Це був страшний «купол смерті», що заганяв під землю все живе, вірніше — півживе від смертного жаху, тоскної безнадії та млосного передчування невідворотної загибелі. Разом з людьми — коні, собаки і навіть миші припадали до землі і враз дубіли, зачувши харамаркання набою на спаді або лункий удар близького розриву.

Після дивізійної подавала голос і полкова. Траншейні мортири, бігло сипонувши по третій лінії позицій, поспіхом переносили свій залізний дощ ближче до переднього краю.

Тоді вступали і ротні міномети — найогиднішого голосу потвори війни — і з виском та кувіканням обрушували вогонь на злощасний рубіж.

Так починався — після воєнної ночі — черговий день війни…

2

Солдат Дем'ян Нечипорук перебігає зигзагами від вирви до вирви і в кожній він припадає, вгрібається в глей — наче добувається в самісінькі надра землі. І щоразу, покидаючи хвилинне пристановище, щоб шукати нове, він визирає попереду — де близька вирва куриться ще димом і гаром — старий солдатський розрахунок на бога війни: два снаряди вряд не влучають у ту ж таки точку під сонцем.

Фронт стоїть проти заходу, обличчям на захід повернута і вся машинерія цієї ділянки російського фронту, але солдат російської армії Дем'ян Нечипорук перебігає з заходу на схід. Та Дем'ян Нечипорук не тікає, він не дезертир, навпаки — в цю хвилину він, можливо, єдиний на цілу ділянку фронту активний боєць.

Рота Нечипорука виконала наказ і здійснила бойове завдання: солдати таки звелись і пішли, всіваючи трупом проклятущу «нічийну землю». Вони перехопились на шинелях через п'ять рядів дротяної загорожі, лишаючи на ній мертві і ще живі стражденні тіла, вдерлись у ворожий окоп і повернули першу німецьку траншею бруствером із сходу на захід. Тепер перша німецька стала першою нашою, і з неї рота взяла під обстріл другу німецьку, що тепер для німців стала першою. Рота здобула перемогу. Але це було аж учора. Після того минула ніч — друга і третя лінії не підійшли. Що ж мали тепер робити солдати?

Стояти на місці? Ні з чим і нема з ким: із ста двадцятьох вдерлись до окопу лише сімдесят два, тридцять з них — поранені, без медичної допомоги.

Вертати назад? Покинути тридцятьох товаришів напризволяще, а сорока двом — плазувати смертним полем під куполом смерті? Коли бог війни буде ласкавий, то приплазує… зо два.

Лишався єдиний вихід: здобуту позицію повернути противникові, а переможцям… здатись… на милість переможеного. Тьху!

Солдат Нечипорук спересердя плює. Ну й війна! Безглуздя якесь…

Він обережно визирає з вирви. Він біжить на схід, але визирає на захід: захід йому віщує смерть.

Годі шукати глузду в війні! Всю цю обширну територію Галичини російська армія пройшла вже два рази туди і два рази назад. А от цей «населений пункт», що зветься на карті Обертин — і колись, може, й справді був селом, а нині є лише купою сміття, — російська армія здобувала в крові та муках аж шістнадцять разів… Такою каторжною роботою можна було б, либонь, провертіти дірку на місці і вийти на той бік землі. Навіщо це? Скажіть на милість, будьте ласкаві! Дурнішого не вигадає і рудий піп Отецько, що править панахиду на «Христос воскрес», а в од–пуст — молебень.

Дем'ян Нечипорук падає лицем у рахманну землю і, зіщулившись, щоб зробитись меншим, щоб зробитись нічим, — перележує, поки через нього харамаркає снаряд, а далі зойкає удар вибуху десь кроків за п'ятдесят, війнувши через вирву смердючою курявою. Осколки дріботять та риють землю довкола… На щастя, на Дем'янову спину не припадає жодного. Тоді миттю, щоб скористатися з хмари куряви, він вистрибує з ями і знову, як заєць, зигзагами, увібравши голову глибоко межи плечі, стрімголов біжить до свіженької вирви, що куриться димом, наче пригасле багаття. Вчасно! Віяло кулеметної стрічки відрізає його від неба, коли він вже знову припадає до землі.

Боже! Як огидно смердить земля! Свята земелька — така солодкодуха, якій родити запашну пшеницю та духмяні гречки, — відгонить спаленим порохом, залізним гаром, сіркою, аміаком — чорті–чим! Не земля, а — нужник, прости господи!

Справді, — що робити? Помахати білою онучею і піти в полон?… Але ж старому, обстріляному, два рази пораненому солдатові Нечипорукові і раніше, за старого режиму, не лежало до серця звести руки й гукнути: «капут, твоя, плєн!» Тепер же — як цареві «дали по кумполу» і гукнули до революції — в полон не кортить і поготів: війні ж швидко кінець! Хіба не мужикові в солдатській шинельці сподіватися тепер полегкості та земельки? Додому треба мерщій — до сім'ї й земельки, а не в полон!

Словом, хлопці на передньому краї кинули жеребок, і Дем'янові випало рискувати за всіх: добуватись крізь смертне поле до своїх, нагримати, чого забарились, і жадати підмоги всіма способами невідкладно!

Кулеметне віяло відійшло геть, і Дем'ян сторожко виставляє півголови над берегом вирви. Кулі січуть самісінький край, і одна дзенькає по Дем'яновій касці. Дем'ян осувається грудьми вниз, і від цього в його нагрудній кишені щось шкарубиться та шарудить.

Ага! То ж учорашній лист! Від молодиці Вівді — тільки ж тиждень і пожили в подружжі до мобілізації… Ротний листоноша тицьнув листа до рук, — коли, перечікуючи артпідготовку, рота саме ладналась виходити з окопу. Нетерпеливилось, звісно, прочитати — які там слова виговорює молодиця про біле личко: це в Дем'яна, вогнем та вітром обпаленого солдата, — личко біле! Цікаво, як там з коровою Манькою — чи ж обминула її реквізиція по літері «а», на потреби фронту? І взагалі, — що воно там, у рідному селі Бородянці на Київщині? Та Дем'ян сунув листа до кишені не перечитавши, — не до листа тоді було. Не до листа й тепер. Снаряд гупає десять кроків від вирви, і Дем'ян аж вхрясає в землю. Господи, пронеси, господи! Передсмертна туга — невимовне, словами непередаване відчуття: на цілому світі ти зовсім один, сам у пустелі, під безмежним небом — дрібна, приречена комашка на байдужій, мертвій землі…

Ні, минулося й на цей раз; і Дем'ян знову визирає на захід. Просто перед ним — смужка смертної зони, яку він вже перебіг, а далі, до другої і третьої лінії німецьких траншей, простилається те, що було колись полем: десь, певне, тучні жита стояли колись тут, у низині, відкриті гарячому південному сонцю; ходив, мабуть, вітер хвилями по нивах на оболоні — зеленіло тут ясно напровесні, половіло в цю пору року і золотилося місяць пізніше, в жнива. Восени, мабуть, весело проходив по цих роздолах ратай із ралом, потім сіяч із козубом, а після Петра і Павла дзвеніли дружно серпи та коси й бриніла пісня до ясного неба… Тепер поля не було. Була просто «пересеченная местность» — мовою фронтових карт, — і вся земля була посічена, поколупана, побита дірками: тисячі вирв від снарядів не зорали, а зрешетили її. Це була сплюндрована й споганена земля, — ніщо на ній не росло, не родило і не живилось, і люди на ній теж не жили: мешканці пішли геть, а які були — солдати — сиділи під землею по вирвах, окопах та бліндажах.

За полем на згірку — мовою фронту то була «висотка 173» — стояв, очевидно, колись гарний ліс: «лесистая местность» — мовою фронту. І був це ліс високої ціни: він захищав від сухих південно–східних вітрів ораницю і сам по собі, деревиною, був величезним багатством — бук та граб: на стояни, крокви та бантини — під хату ліпшого та міцнішого і придумати неможливо. Тепер цього лісу теж не було. Його наче вичесало величезною бороною. Стирчали лише пні, та й ті — потрощені, розщеплені згори і донизу… Скільки того багатства змарновано — пущено за димом, на ніщо і ні для кого!

Дем'ян оглядає засмученим хазяйським оком милий його серцю ліс — під Бородянкою ж який ліс: сама сосна!

Далі все на захід було під австріяком та германом.

А втім, і самого «заходу» насправді, мабуть, і не було. Був тільки «напрям на захід». І для Дем'янового полку цей напрям мав спеціальну назву: на Калуш!

Гвардійський корпус, у якому служив рядовий Дем'ян Нечипорук з Бородянки під Києвом, держав фронт кілометрів сто двадцять. Позаду справа був Тернопіль, зліва — Чернівці. Тільки за Дністром то був уже інший фронт: не Південно–Західний, а Румунський, і армія була вже не восьма, а сьома. Але напрям там теж був «на захід»: через Годи й Отиню, а гвардійцям — через оцей колишній Обертин. Наступати — долинами, лісами, горами, а тоді відступати — горами, лісами, долинами. Чи ж не безглуздя? Про таку війну командир Дем'янового батальйону, поручик барон Нольде, казав: «Міф, блеф, сама географія!»

Дем'ян вхоплює гострим чуттям обстріляного солдата слушний момент — коли снаряд «аж ніяк не може влучити в цей квадрат», — і прожогом перебігає ще тридцять кроків, щоб впасти знову в чергову вирву. І знову, коли він зсувається грудьми по грудках, у кишені в нього шарудить зіжмаканий папір. Цікаво б все ж таки знати, що пишуть із дому? Чи ж живий–здоровий батенько? Як господарюється там братові Софрону? Чи вийшов уже земельний закон?… Ох, швидше, швидше треба додому, а то поділять землю без фронтовиків і знову скривдять солдата! Коли ж то, нарешті, вирішать міністри про війну? Коли край цьому смертовбивчому безглуздю?

Хоча, правду сказати, війна від дня революції неначе застопорилась на місці. Артилеристи випускали приділену норму снарядів, але піхота — нема дурних! — тепер вже не виходила з шанців. Виставляли дозори та облягалися спати. Годі! Навоювалися вже! Перестрілюватись сюди–туди — будь ласка, але справжньої війни не було. І офіцери нічого не могли зробити, скільки не доводили солдатові, що воювати треба, щоб захищати батьківщину від ворога. Солдат відказав: моя батьківщина далеко — в кого по той бік Дніпра, в кого під Костромою, а в кого аж за Волгою — поткнеться туди германець, тоді й буду її захищати…

Словом, «обороною батьківщини» не взяли.

Але взяли іншим: обороною революції.

З'явились спеціальні агітатори і присягались — хто Тимчасовим урядом, хто Радою депутатів, — що німець скасує революцію і настановить знову царя: от і кукай тоді, хлопче, заразом і під своїм, і під чужим, німецьким, царем!

Правда, наступати солдати згоди не дали, але й з фронту не пішли: послухалися слів прапорщика Дзевалтовського, що тепер головував у полковому комітеті. Дзевалтовський теж гнівався, коли поодинці накивали п'ятами з фронту. Він казав:

— Держи тимчасом гвинтівку міцно в руках: нема в солдата нічого дорожчого за гвинтівку. Бо з фронту не по одному тікати треба, а — з гвинтівками та кулеметами — цілим фронтом треба вдарити по панах та буржуях!

Порішили тоді так: в бій не йти, загарбницького імперіалізму не проявляти, але германа з австріяком, доки вони під своїми царями, не пускати до себе ні на крок.

Втім, німці та австріяки тепер теж причаїлись і тільки ставали на артилерійську дуель по–німецькому точно: вранці і ввечері, із сходом сонця і під захід сонця.

А що гатили вони сьогодні серед білого дня, то це була лише відповідь на вчорашню атаку з нашого ж таки дурного розуму…

Дем'ян визирає на захід, потім зиркає на схід. До своєї залишилось кроків із сорок, з–поза бруствера мигне каска і знову сховається: виглядають солдати — чи живий ще солдат і чого він не перебігає далі?

Дем'ян вистрибує з вирви і мчить петляючи, наче заєць.

3

Вчорашню атаку і справді було спровоковано. В район Тернопіль — Чернівці прибув раптом — власною персоною — французький міністр Альбер Тома.

Справа в тому, що російський фронт, на сході, вже кілька місяців стояв бездіяльно, і німці, скориставшися з того, перекинули свої найкращі частини на захід, на удар проти Франції і Британії.

Французький міністр був соціаліст, а в революційній Росії слово «соціалізм» було в кожного на вустах і викликало справді щире захоплення. Тим–то саме на соціаліста Тома й покладено найвідповідальнішу місію.

Мсьє Тома їздив вздовж лінії російського фронту, з армії в армію, — йому шикували дивізії, полки, батальйони. Тома проходив перед строєм бійців, що тримали гвинтівки «на караул», вимахував чорним з шовковою стрічкою «котелком», гукав «вів ля Рюсі, вів ля революсьйон!» — і солдати відповідали «ура!». Після того подавалась команда «вольно!» — і член партії французьких соціал–патріотів відкривав мітинг російських солдатів.

Промовляв Тома перед корпусом сорок хвилин, перед дивізією — двадцять, перед полком — п'ять–шість. Для корпусу він розповідав історію французьких революцій та про роль «пруссаків» у їх загибелі. Для дивізії обмежувався описом тієї загрози, яка виникла б перед цивілізацією, в разі б перемогу в цій війні здобули «боші». Для полку вистачало запевнення, що це вже остання війна, бо тільки буде розтрощений тевтонський імперіалізм, негайно ж настане вічний мир.

Та був з соціаліста Тома дійшлий мітинговий оратор — років із двадцять він виголошував демагогічні промови на профспілкових форумах у себе в Парижі. Тому він додавав насамкінець, що для того, щоб ця війна закінчилась, потрібно, щоб і в Німеччині сталася революція. А німецький пролетаріат тяжко пригноблений і не має сили сам повалити у себе Вільгельма, — треба йому допомогти: понести на російських штиках революцію в саму Німеччину! Отоді вже, будьте спокійні, ніколи не буде ніяких війн…

І гвардійці дали свою згоду.

Звичайно — чому не підмогти? Підмогти можна, особливо коли дуже просять: російський солдат завжди був доброї, жалісної душі. Та й спокусливо: війна враз закінчиться, і тоді — паняй кожний кому куди треба.

І гвардійці пішли.

На ділянці фронту під Обертином Дем'янова рота звелась першою і виконала бойовий наказ: здобула першу лінію німецьких траншей. Через неї — на другу та третю німецькі — мав зразу впасти весь батальйон.

Та… батальйон і досі сидить у землі, а Дем'янова рота кукає під огнем — без огнеприпасу, без їжі й води, навіть без санітарів. І до вечора від неї залишиться тільки горе в ста двадцятьох посиротілих родинах, розкиданих по просторах колишньої Російської імперії…

4

Дем'ян вихором мчить двадцять–тридцять кроків і, перше ніж найближчу вирву накриває віяло кулеметних куль, котком скочується в своє нове пристановище.

Тепер це вже зовсім близенько від другої своєї.

З окопу стривожений голос гукає через бруствер:

— Гей! Землячок! Чи живий? — І додає буркотливо: — І якого б ото чорта отак ганяти під зливою? Змокнеш!

Дем'ян підплазовує до краю вирви і сердито кричить:

— Сволота! Чому нас не підтримали? Де ваша совість? Хоч би патронів підкинули! Хоч би санітарів прислали!

Новий вибух уриває розмову, Дем'ян припадає до ґрунту — лист у кишені знову шкарубиться і шарудить — і коли шурхіт осипу осколків вщухає, гукає знову:

— Гей, ти! Смішливий! Кинь закурити. З махорки вибились ми…

За хвилину велика грудка падає в вирву: до окопу кроків двадцять і перекинутись не так важко. В грудку встромлений патрон, заткнутий згорнутим лопушком. Дем'ян виколупує лопушок нігтем і висипає на долоню пучку махорки. Чорт! Папірцем би заткнути! Махра є, а з чого ж скрутити цибуха?

Дем'ян згадує про лист у кишені і мерщій виймає його. Лист пожмакано, але нічого — на куриво годиться. Правда, не читаний же лист… Прочитати б, а тоді вже скурити… Обережно Дем'ян одриває ріжок конверта — так, щоб не подерти й листа, згортає з клаптика «ніжку» і висипає в нього махорку — обережно, щоб не просипати й крихти. Тоді добуває з кишені кресало, кремінь та ґніт з уривка бікфордового шнура: зараз буде добуто вогонь — способом, яким його добували ще прадіди та діди, — отут, у цьому місці землі, де довкола палахкотить та шугає вогнем на цілу світову пожежу.

Та закурити Дем'ян не встигає. Чуйне вухо обстріляного солдата вловлює хвилинку, коли кулеметне віяло стелеться геть набік, — і він прожогом вистрибує з вирви. Одним духом — з цигаркою в зубах, кресалом та кременем у руках — перестрибує останній десяток кроків і перекочується через бруствер в окоп.

Він падає мало не на голову якомусь солдатові.

— Молодця! — схвалює солдат. — Махри не розтрусив! Це я тобі кинув, — каже ще солдат, і це треба розуміти так: не забудь, коли доведеться попросити і в тебе.

Дем'ян сідає навпочіпки у тісній траншеї, викрешує вогню та старанно, — щоб цигарка зайнялась рівно з усіх боків — припалює від бікфордового шнура. З насолодою затягнувшись раз і другий, він акуратно ховає кресало і тоді суворо питає зводячись:

— Поручик де? У вас чи у себе на третій?

— На третій. Багато у вас лягло?

Дем'ян не відповідає і нахильці — окоп неглибокий і кулі кувікають, риючи бруствер, — біжить по траншеї.

Поручик, барон Нольде, сидить перед пролазом до свого бліндажа. Ногами він уперся в одну стінку траншеї, плечима привалився до другої, обома руками тримає перед очима книгу, і очі його шпарко бігають з рядка на рядок. Він цілковито захоплений читанням. Він читає роман Арцибашева «Санін», — і саме в цю хвилину молодчага Санін дуже ефектно роздягає шістнадцятилітню гімназисточку. Поручик Нольде зараз далеко від фронту — в розкішній холостяцькій квартирі світського лева, і на солдата, що виростає перед ним з–під землі, він не зважає.

— Ваше благородіє! — сердито каже Дем'ян. — Дозвольте доповісти?

«Благородіє» вже давно скасовано в армії спеціальним «Наказом № 1», але солдати не дуже звикають до нової форми звертання.

Поручик Нольде знехотя відриває погляд від сторінки — Санін вже скинув спідничку і саме розстібає ліфчик, рожевий, з брюссельськими кружевами по бережках, — і зводить на солдата неуважний, сердитий погляд.

— Ну, що тобі?

До солдата офіцер тепер мусить казати «ви» — це також декретовано Тимчасовим урядом, але офіцери звикають не зразу, та й солдати на «ти» не ображаються.

— Ах, це ти… здається — Нечипорук? — флегматично каже поручик, пересвідчившись, що перед ним, наче виходець з того світу, стоїть солдат з роти, яка от вже дванадцять годин лежить накрита вогнем. — Ну, що там? Як?

— Сорок полягли, тридцять поранені! — злісно рапортує Дем'ян. — Чому нас не підтримали, ваше благородіє?! — раптом аж скрикує він з мукою і обуренням. — Чому друга і третя не вийшла, як домовились? Сукини сини!

Поручик знизує плечима.

— Наказу не було, — каже він, сердитий, що його одірвано від цікавого читання.

— Ваше благородіє! — вже репетує Дем'ян. — Падлюцтво це! Люди загинуть всі! І герман же в атаку може вдарити! Треба артилерію запросити! Дзвоніть у полк, ваше благородіє! Або дозвольте, я побіжу. В штадив, як живий свідок, сказати б…

Поручик Нольде знову знизує плечима — прискіпався цей божевільний солдат: де таке видано, щоб у дивізії доповідав рядовий? З цією ідіотською революцією все перемішалось!

— Біжи, катай, — дає він індиферентну згоду. — Катай, коли ніг не шкода. На тебе там тільки й чекають…

Дем'ян зривається і біжить — по солдатських тілах, що поприпікались де попадя в тісному пролазі.

А поручик Нольде, втретє знизавши плечима, занурюється знову в розгорнуті перед ним сторінки: ліфчик розстебнуто, оголено молоду, затужавілу в пристрасті дівочу грудь…

Дем'ян біжить і сипле прокляттями — в бога, в міністра Тома і навіть в саму революцію! Продали солдатське життя! Сухомлинови! Мясоєдови! Ах, яка сволота! Правду прапорщик Дзевалтовський казав: повернути штики на своїх генералів…

5

Поручик Нольде тим часом вже дочитав до того місця, де навіть у Арцибашева йдуть тільки крапки, і сердито захлопнув книжку. Завжди в тих книжках тільки отак: на найцікавішому місці — крапка, крапка і крапка… Роздосадуваний, він позирає в спину солдатові, що біжить, мов несамовитий, аж поки той зникає за вигином траншеї. Тоді, вчетверте, поручик знизує плечима: і чого єрепенитись? З чого тарарам? Все на світі — єрунда, і любов — ігрушка, все на світі чепуха, а війна — петрушка.

Поручик Нольде був, либонь, останній з кадрових офіцерів у корпусі, що досі, за три роки війни, затримався ще в чині поручика. За табелем, бути б йому вже давно підполковником. Але ж — два розжалування і два рази — знову, спочатку, до поручицького погона. Це, знаєте, не всякий зуміє! Перший раз зірвали погони за розтління малолітньої. Другий раз — не заплатив картярського боргу, ще й по фізіономії з'їздив паршивого корнета, — чорт, не повезло, — князя Оболенського. Теж зірвали погони і знову в дисциплінарку. Тепер — тільки знову третю зірочку почепили, нате, здрастє вам, — революція: кажуть, чини й зовсім скасують.

Ну й плювать! Поручик Нольде плює на все. Він не вірить ні в сон, ні в чхання, ні в чини, ні в ордени. Не вірить ні в війну, ані в мир. Ні в перемогу, ані в поразку. Ні в революцію, ані в контрреволюцію. Навіть і в те, що він — барон, не вірить. Батько, звичайно, бароном був: про це поручик Нольде сам читав відповідні папери з гербами. Але татуньо був старою руїною, відколи поручик пам'ятає світ. Що ж, поручика лелека під качан капусти мамуні підкинула? Війнула, мабуть, хвостиком десь під кущем люб'язна мамуня — і привела поручика Нольде на світ від якогось заїжджого гусара, а то й власного форейтора… І правильно! Браво, мамуньо! Що на світі є? Баба, три зірочки — шустовський коньяк, шмендефер з накрапленою колодою карт — та й вже! А решта — міф, блеф, фокус–покус — чорна магія! Все! Хоч би й ця сама війна — за віру, царя і отечество, а тепер — здрастє вам, — за свободу і революцію!

Щоправда, війна, сама по собі, не викликала в поручика Нольде якихось принципіальних заперечень. Війна — це було навіть здорово! Хіба за мирного часу все так дозволено, як на війні? Дівчата — в щойно захопленому ворожому місті, партнери–фраєри з безусих прапорщиків, вчорашніх гімназистів, яким все одно жити на світі, як підрахували великі статистики, тільки сорок вісім окопних годин, отже, всі підйомні, екіпіровочні та подвійне фронтове утримання за три місяці наперед — можна програвати за один, останній в житті вечір… Такого за мирного часу ніколи не може бути. Війна, кінець кінцем, це вже не так і погано. Єдине завдавало прикрості поручику барону Нольде: не було в окопах ванни з гарячою водою. А життя без ванни з гарячою водою після доброї пиятики поручик барон Нольде зневажав.

Хе! Цікаво все ж таки, як потурять зараз з штадиву цього звомпілого від дванадцятигодинного вогню солдата, як його… Нечипорука? Побіг, бачте, щоб порятувати ще півста таких же мужланів, як він сам. Подумаєш — півста! Велика статистика підрахувала, що російська армія вже поклала на олтар вітчизни аж десять мільйонів отаких ідіотів–мужичків. Подумаєш — ще п'ятдесят! Наказу йому! Хе!

Наказ ще вчора ввечері був — тільки та нещасна рота — з своєї дурної голови, через довгий язик того французика із Бордо — осатаніло поперла на рожен! Наказ був такий. З огляду на те, що сили другого ешелону відмовились викинутись на бросок, щоб підтримати наступ першого ешелону, — розпочаті дії засуджено на провал. Тому їх відмінити. Це — по–перше. По–друге, з огляду на те, що під рясним огнем допомога вогнеприпасами, харчами та медикаментами протягом дня пов'язана з великими втратами людьми та майна, — допомоги роті до вечора не подавати. По–третє, якщо до вечора рота з відчаю не передасться німцям у полон, і якщо до вечора від роти залишаться ще живі солдати, — подати їм, з настанням темноти, ракетою сигнал: залишити здобутий рубіж і повернутись на вихідні позиції.

6

Дем'ян виповзає з окопів за висоткою 197. Тут вже зовсім безпечно, тому під захистком згірку розташувались кухні — з–під покришок казанів смачно парує.

Перший поштовх — до казана! Хіба кашовар відмовить, коли побачить перед собою земляка з голови до ніг у ґлею та багні: ясно — прямо з переднього краю!

Але Дем'ян мерщій одвертається, біжить спотикаючись через моріжок за висоткою 197 — аж чудно, тут ще росте трава! — і тільки скоса озирається на кухні: вісім вряд. Цікаво все ж таки, що ж вони зараз варять? Невже знову сухий борщ? Боже мій, до чого довела солдата війна! Добрий хазяїн свиням посоромився б давати: сушена капуста, сушені буряки, в'ялена цибуля і навіть картопля — теж суха! Недурно кажуть, що на тому сушенні та гноєнні овочів для війни всякі там «земгуари» мільйонщиками поробились! Втім, Дем'ян зараз охоче ум'яв би казанок смердючої юшки або, скажімо, офіцерський омлет з яєчного порошку…

Дем'ян ще наддає ходу. Зараз і ліс, а на узліссі, в хатині лісника, тобто, по–фронтовому — в «отдельно стоящем строении» — штаб. Щоб одірвати думки від кухонь позаду, Дем'ян добуває з кишені лист і заглядає в сторінку біжучи.

«Революцію, — читає він, — зробив трудовий народ…»

На бігу рядки стрибають перед очима:

«Та буржуї скористались з неорганізованості трудящих верств і захопили владу в свої руки…»

Що за чорт? Вівдя такого не втне, хоч би й не сама писала, а проказувала письменному дякові. її листи завжди починаються так: «Письмо пущено мужу від жони, і низенько кланяюсь до сирої землі мойому ясному соколикові…» А закінчуються тільки так: «І ще кланяються батенько наш Оксентій Опанасович, брат Софрон, братова Домаха і сусідоньки наші від дороги — матрос Тимофій Гречка та його молодиця, а ще…»

Дем'ян перегортає сторінку і дивиться аж у кінець — чи нема імені того, хто відписує? Але він вже на лісовій стежці, і назустріч посувається нескінченна вервечка «ходаків»: остання і найважливіша комунікація між тилом і передовою. Нестройові піднощики несуть — ніяк не переносять — поживу для неситого черева війни та харч для підтягнутого солдатського живота: отой проклятий сухий борщ у мішках, цини з кулеметними стрічками, міни у плетених козубах — наче сулії молока на базар, — навіть тридюймові снаряди — мов поросят у торбі… Поступаючись, Дем'ян пробує заглядати у лист, але то марна справа — перед очима миготить.

І раптом — він бачить у вервечці прапорщика Дзевалтовського.

— Господин прапорщик! — радісно гукає Дем'ян. — Товаришу предполкома!

— Нечипорук? — Дзевалтовський хапає Дем'яна за рукав і тягне його геть, щоб не застопорити плин вервечки.

Вони відступаються в хащі чагарника, і ліщина своїм гінким гіллям боляче періщить їх просто по обличчях.

— Нечипорук? — аж перестрашено перепитує Дзевалтовський. — Ти — тут? Звідтам?!

— Звідтам, — каже Дем'ян, — звідтам, товаришу прапорщик.

І раптом сльози спливають йому з очей і зарошують обличчя.

Прапорщик Дзевалтовський мовчить. Він знає ціну солдатській сльозі: два роки на фронті «вольнопером», потім шість місяців школи прапорщиків — і знову позиції з зіркою на погоні. Плакав під Перемишлем і він. І знає: рідко проймає солдата сльоза, солона вона і — тільки з обиди…

Дзевалтовський — молодий, йому й тридцяти ще немає, але скроні в нього легко посріблені, а в очах — гіркота від побаченого за прожиті роки. Втім, у цю хвилину очі Дзевалтовського темні й люті. Він зсуває зім'ятий солдатський кашкет з офіцерською кокардою на потилицю — під дашком лоб у нього білий, не засмаглий, — і кладе, нарешті, руку Дем'янові на плече:

— Ну, кажи…

Поспіхом, затинаючись, схлипуючи, Дем'ян розповідає. Дзевалтовський слухає і зрідка кидає короткі репліки: сволота… мерзотники… Він адресує ці слова до тих, хто спровокував цей злочинний наступ, має на увазі, очевидно, і тих, хто винен у цій війні, хто поклав народові шию в ярмо і збиткується над простолюдом. Дзевалтовський молодий, але за плечима в нього — тюрма, каторга, втеча, і взагалі тільки він сам і знає — чи він Дзевалтовський, як по паспорту, чи, може, в метричних книгах костьолу, де його хрещено, він записаний під зовсім іншим прізвищем. В Лодзі, на металургійному, він, правда, був уже Дзевалтовським, техніком–розмітчиком, одначе, з свідоцтвом про закінчення «вищесереднього мукомельного» в Одесі, де він ніколи не був.

— Запросити в артилерії підготовку! — каже Дем'ян, притискаючи руки до грудей, наче благаючи. — Зразу! Поки герман не надумався на денну атаку! А тоді — підняти батальйон!

— Підняти? — злісно всміхається Дзевалтовський. — Лінії не вийдуть з окопів: кавкорпус другого ешелону відмовився вийти на бросок!

— Сволота! — аж скрикує Дем'ян — з подивом, з обуренням, з відчаєм. — Ми ж вийшли! Ах, яка сволота!

— Ні! Пшепрашам! — люто гукає Дзевалтовський. — Сволота — ми! Бо дали себе піддурити цьому французькому провокаторові! Рішення було: держати позиції і не наступати! Кавкорпус твердо держить солдатське слово! А ми пустили слину на радість цьому соціал–зрадникові! Кость слоньова! Тепер — вночі відходити всім назад…

— Вночі! — сплескує руками Дем'ян. — До ночі там не залишиться жодного! Сімдесят два, тридцятеро ранених! Це ж не те, що я сам — в одиночку. Жоден не пройде…

Дзевалтовський понуро мовчить. Дем'ян має рацію.

— Що ж робити? — вже шепоче Дем'ян: від хвилювання та горя він позбувся голосу.

Дзевалтовський не відповідає. Виходу нема. І порадитись ні з ким. А так же потрібна чиясь порада! Військові спеціалісти вже порадили: хай гине рота, щоб не ставити під удар цілий фронт.

Вони стоять у кущах ліщини, височенні стрункі граби здіймаються над ними густою стіною. Там, угорі, в небі, — яскравий сонячний літній день. А тут, у затінку, — прохолода і з глибокого річища гірського потоку пахне водою. За лісом, за висоткою 197, раз по раз, але не часто, стугонять вибухи: німецька артилерія б'є ритмічно і спроквола — тільки б держати смертне поле — смертним. Інколи гуркотить кулемет, він провіває залізом по квадратах між вогненними стовпами вибухів. Людська вервечка плине повз Дем'яна з Дзевалтовським, плине неспинно — снотворним ритмом одноманітності…

Може, спинити цей потік поживи для черева війни? Ні, цим не врятувати роти! Німець же рине тоді сюди, як у тиху протоку, змиє злощасну роту з свого шляху, і разом з ротою буде поглинуто полк, дивізію, корпус, фронт… Не сто двадцять чоловіка, а може, сто двадцять тисяч людей!

— Що це в тебе? — питає Дзевалтовський, киваючи в задумі на праву Дем'янову руку. — Донесення, чи що?

В правій руці Дем'ян жмакає папірець. То його лист — так і не прочитаний, ще навіть невідомо, ким і написаний.

Дем'ян байдуже — байдуже до всього на світі, крім долі своєї роти, — махає рукою:

— Ат! Лист із дому…

Замислений Дзевалтовський навмання бере лист з Дем'янової руки і біжить поглядом по рядках: «Користаючи з того, що пролетаріат… меншовики та есери…»

— Від кого це?

Дем'ян здвигає плечима:

— Не знаю… ще не вчитав.

— Оксентій Нечипорук, — читає вголос, заглядаючи на звороті, Дзевалтовський.

— Батько!

— Іван Бриль…

— О! — дивується Дем'ян. — Дядько! Власне, шуряк — батькової сестри чоловік. З київського «Арсеналу».

Він здивований, але здивований приємно: дядько, шуряк, йому на позиції ще ні разу не писав.

— Максим Колиберда…

— Диви–но! — Це вже, справді, зовсім дивно. — То ж шуряків сусіда. Я його, може, раз за життя і бачив, як перед війною з батьком у Київ до лаври на прощу ходив…

— Андрій Іванов, Василь Боженко, Федір Королевич…

Дем'ян здивовано зводить плечі. Його увага, нарешті, привертається до листа. Що за люди? Про таких чує вперше. Чого це вони, незнайомі, пишуть йому листа?

— Слухай! — раптом скрикує Дзевалтовський. — Нечипорук!

Він рвучко відштовхується спиною від стовбура грубезного граба, до якого стояв прихилившись. Лист він бгає в руці і неуважно суне його собі в кишеню, наче свій. Якась гаряча думка враз пронизала його. Про лист він забув, але слова, мигцем вхоплені з листа, народили в нього цю гарячу думку, яка пронизала його раптом: «Нехай російський солдат викликає німецьких солдатів на братання!»

— Ходім! — кидає Дзевалтовський і біжить по стежці — туди, до позицій. Дем'ян розгублено поспішає за ним. Вгя не збагне, що трапилось, але якась надія зогріває йому серце: Дзевалтовському щось раптом спало на думку!

А Дзевалтовський біжить, випереджаючи носіїв з гнилим сухим борщем і з сталевими поросятами на плечах, біжить, інколи штовхає когось і дістає лайку навздогін:

— Помалу! Гей, господин прапорщик, підтягни штани! Тю, ще один! Куди це вони так скоро? Вмирати біжать, чи війна закінчилась?

Братання! Ну, певне ж — братання! Як він не подумав зразу про це? На Перше травня, наприклад, солдати вийшли з окопів з білим прапором: «Камрад! Герман — камрад!» З буханцями хліба і з махоркою в капшуках. І німці вийшли теж і міняли хліб на шоколад, махорку — на сигарети, байдуже, що на що: то була не комерція, а вияв симпатії, спільної ненависті до війни, солідарності. Братання на фронті, до якого закликає партія більшовиків!

Ах, як же потрібна була порада, — і от цю пораду вони мають. З листа, що одержав з дому солдат Нечипорук — від батька, дядька, сусіди і ще якихось невідомих товарищів. Порада: братання!

Дзевалтовський біжить, і Дем'ян ледве поспіває за ним.

7

За півгодини над другою лінією гвардійських окопів звився білий стяг — на двох багнетах, наче транспарант в час вуличної демонстрації. Він був зроблений з кількох солдатських бязевих рушників, нашвидкуруч обкиданих суровою ниткою з солдатського окопного ужитку. На плакаті був напис розмоченим хімічним олівцем: «Брюдер! Браття!» В бінокль з німецьких окопів це можна було добре вчитати. І зразу, наче сміючись з посвисту куль, в російському окопі заграла гармонь: «Вдоль да по речке, вдоль да по Казанке». Хор застуджених солдатських голосів підхопив шпаркий мотив.

Німці зразу збагнули, що воно таке, і віяло куль враз перестало сікти бруствер. Кулемет, звичайно, рокотів, але кулі летіли тепер «по молоко».

І якась німецька пісня теж подала голос. Кулемети вторили їй. Але то також був тільки голос — спеціально для начальства: війна відбувається далі, кулемети стріляють — чого ж вам треба? Кулемети стріляли в ясний божий день.

Та на заваді були ще гармати. Смертна зона, нічийна земля, була в штабі акуратно пографлена на квадрати, і артилеристи повинні були неодмінно ці квадрати прострілювати, хай там хоч що. Для того, щоб від обстрілу звільнився якийсь квадрат, потрібно було, щоб той, з чийого боку б'є артилерія, — першим вийшов з свого окопу. Коректувальники в стереотруби побачать своїх, — і по своїх артилеристи не будуть стріляти: їм же зовсім просто пересунути попадання на один–два квадрати вбік…

І німці звелися перші. На далекому німецькому бруствері з'явився солдат. Він вимахував білим прапором.

Тієї ж хвилини Дем'ян вистрибнув на свій бруствер. За ним на бруствер висипали зелені гімнастерки. А на німецькому — вже маячили густо сіро–блакитні мундири.

І дві лінії — лінія солдатів російської армії і лінія солдатів армії німецької — рушили смертним, тепер вже не смертним, полем назустріч одна одній.

Офіцери цьому на заваді не ставали. Це ж мав відбутися просто «базар»: обмін продуктами, яких в одної сторони був надлишок, а в другої бракувало. Війна вже витворила свою, воєнну, мораль і встановила свої, воєнні, звичаї.

Лінії зближались, і з обох боків солдати вимахували кашкетами, кепі, просто руками.

— Камрад! — гукали німці.

— Камрад! — відгукувались росіяни.

Слово «камрад» уже ввійшло в інтернаціональний лексикон.

Гармошка награвала польку–кокетку. І під задьористий мотив вже не один гвардієць викаблучував на смертному полі. Лінії зближались, виспівуючи та весело пританцьовуючи.

Дем'ян біг попереду — вистрибом, наче хлопчисько: він конче мусив добити першим до своїх, обійняти когось, котрогось поплескати по плечу, глянути будь–кому в очі.

А з окопу посеред смертного поля люди виходили повагом, згинаючись під тягарем: йшли сорок два і несли вони тридцятьох.

Лінії зійшлись. В руках у людей були буханки хліба, сигарети, махорка. І обмін почався зразу — жваво і весело, з смішливою примовкою — нехай і незрозумілою, однаково — доречною: все одно вона викликала дружний регіт.

Поручик Нольде стояв на бруствері свого окопу, курив цигарку в довгому бурштиновому мундштуку, дивився в бінокль і презирливо посміхався: черговий факт братання мав місце на ділянці його батальйону, і ще сьогодні ввечері його покличуть в полк і накажуть зняти шаблю. Його питатимуть, одвівши очі набік, і він відповідатиме, теж скосивши око. І ті, що питатимуть, знатимуть наперед, як він скаже: німці, мовляв, вийшли перші й запропонували міняти шоколад на хліб. Просто — «базар» — і ніякої політики! Що він міг зробити солдатам? Революція ж! Свобода! Так би мовити — свобода совісті, друку і зібрань, хе–хе… І комітетчики його зразу підтримають, ще й докинуть: це, мовляв, дуже добре, що німецька армія революціонізується! Хе–хе!.. Така вже встановилася мовчазна згода поміж офіцерами і солдатами. Нічого не поробиш — закони війни! Он поручик Кирсанов вистрілив був у спину своїм «братальникам». І що ж? Сам дістав кулю в потилицю. Прапорщик Білоусов тільки рапорт подав, що, мовляв, почуваючи відповідальність перед вітчизною, сповнений, так би мовити, щирого патріотизму, вважаю своїм обов'язком рапортувати… І — накрили безвусого дурня шинелями та так одшмагали шомполами, що довелось відправляти його в госпіталь, щоб пришили йому новий зад… Ні, поручик Нольде на відповідальність і патріотизм плював! Потилиця й зад, пробачте, дороже вітчизни! І взагалі, хай собі побавиться мужва! Однаково, жодному з них не вибратися живим з цієї катавасії. Плювати! От тільки прапорщик Дзевалтовський — ай–ай–ай! Все ж таки, знаєте, офіцер! Повинен би, знаєте, розуміти… Про прапорщика Дзевалтовського поручик Нольде, про всякий випадок, звичайно, запам'ятає…

А посеред смертного поля лунали пісні, сходились і розходились пари у танці. Солдати в зелених гімнастерках ляскали солдатів у сірих мундирах по спині так, що луна гула. Під загальний регіт виникла навіть така гра: хто вдарить гучніше. Окремо стояли гуртки і пробували розмовляти:

— Моя! — гукав гвардієць, тицяючи себе пальцем у груди. — Твоя! — і тицяв пальцем у груди німця, — моя — твоя — мир!

Він був цілковито певний, що коли спотворить мову, то це вже буде мова германська, і його зрозуміють.

І справді, його розуміли.

Німець у відповідь теж калічив свою мову:

— Іхь — зольдат, ду — зольдат. Вір — меншен!

— Віримо! — гукали зрозумівши гвардійці. — Солдатів менше! Вибили нашого брата, солдата. Пора кінчать війну!

— Альзо!

В іншому колі поспіхом складався словник міжнародної солідарності:

— Камрад! — гукав гвардієць і тицяв у груди і собі, і німцеві. — Товариші! Камрад по–нашому буде — товариш!

— Я! Я!

— Ти ж, ти! І я! Обидва товариші! Аякже! Камради! Ясно?

— Яволь! Ту–ва–риш! Камрад! Геносе…

— Вірно! Дивіться, братці, вже по–нашому як чеше!

Прапорщик Дзевалтовський навіть промовляв:

— Ді алес фолькен зінд брюдер! Алес фолькен — герман, поляк, рюс: всі — брюдер! Вшіске! Ферштеєн? За що воюємо? Імперіалізм!

— Яволь!

— Кайне гвер, каине машингевер, ніхт пул єн! Ферштеє? Нідер кріт! Брюдер! Геть війну! Ура! Гох!

— Гура! Гох! — гукали й німці. — Нідер мігм кріг!

Тим часом Дем'янова рота вийшла вся. Снаряд з німецької сторони впав у сусідній квадрат, і на мітинг війнуло гаром і курявою. «Базар» треба було кінчати.

І німці повертались у свої шанці з буханками хліба під пахвами. Вони повертались в окоп, який ще вчора вранці був німецьким, потім став російським, а тепер був просто покинутий — нічий. Тепер німецькі офіцери могли подавати рапорт по начальству, що, мовляв, стан на фронті відновлено: позиції повернуто геройським ударом без відчутних втрат з німецького боку, але з вельми відчутними втратами з боку росіян.

Мітинг розійшовся, братання закінчилося, але ще довго бриніли пісні в окопах — і з нашої, і з німецької сторони.

І дивно: в німецьких шанцях співали німецьких пісень, в російських — російських, але коли затягли української «Ой що ж то за шум учинився», то «що комар на мусі оженився» прилинуло вже з німецької сторони, аж з–поза Обертина.

Абтайль перед Обертином держали німецькі, а поза Обертином — австро–угорські дивізії. А в складі австро–угорської армії, як відомо, були цілі підрозділи галичан, синів особливо стражденних у цій війні західних земель України.

В світовій війні воювали між собою уряди, але руками народів, а український народ віками переполовинено: українцям доводилось служити солдатами по обидва боки фронту — і в російській, і в австро–угорській арміях.

Вечоріло. День війни закінчився.

У зведенні ставки з'явилось чергове: на фронті без змін.

За що боролись?

1

Село Бородянка на Київщині цього погожого недільного ранку виглядало зовсім незвичайно.

Витягнута довгою стрічкою понад «большаком» Бородянка має тільки одну вулицю — оцей «большак» з Києва в «поліщуки» — і виставила свої півтисячі хат обаполи шляху тісно, бо на чиншових від графа Шембека грунтах. Така топографія і зумовила, власне, сумирність побуту села, незважаючи на доволі–таки потужне господарське життя — панський млин, панську економію, кілька чинбарень, кілька кузень та десяток людських вітряків. Коли в Бородянці люди сходяться в одному кінці села, — з другого і не вгледіти тієї сходки. Коли заспівати на одному кутку, — на іншому й не почути. Коли гукнути на ґвалт на майдані, — під економією і не обізветься. Цілим селом бородянці не сходились навіть у дванадцять щорічних ярмарків, а ярмаркували ж у Бородянці люди і з Дружні, Рудні, Голокрилля, Ряски, Глеї, Забари, Поташні та інших шембеківських хуторів і з Мірчі, Небрата, Нової Буди, Бабинець, навіть Макарова — з земель панів фон Мекка, фон Лянге, де Лятура й Родзянка.

Та сьогодні стільки подій мало відбутися в селі, що сколихнулося відразу мало не все тритисячне населення Бородянки.

З Києва — від самого комісара Тимчасового уряду на Україні, добродія Василенка, — надійшло важливе оголошення. Пан тимчасовий комісар повідомляв «усіх, усіх, усіх» громадян на Україні сущих, що кандидатських списків на вибори членів до Всеросійських установчих зборів виставлено аж від сімнадцяти партій, і всі мешканці вище–поіменованого населеного пункту — громадяни мужська і женська статі, віком від вісімнадцяти літ аж до старості, окрім божевільних, — мають вирішити кожний для себе, за представника котрої ж з сімнадцяти партій подати йому свій голос. А мають Установчі збори вирішити геть–чисто всі питання — і про землю, і про фабрики, і про інше: словом, укласти нові, революційні закони по всіх статтях та заразом визначити — якої б форми влади бажав би для себе надалі вільний народ.

З Києва ж — тільки вже від Центральної Ради, від самого її голови пана–добродія Михайла Грушевського — надійшла і друга об'ява. В тій об'яві повідомлялося, що нині геть–чисто по всій Україні утворюються такі собі «селянські спілки», і Бородянку як волость запрошується також закласти в себе «філіал». Вписуватись до філіалу вільно всім селянам; але позаяк обстоюватиме спілка спеціальні хліборобські інтереси, то й писатись годиться насамперед тим, хто сидить на своїй землі.

З Києва ж таки прибув ще до громадян села Бородянки заклик, — організувати свою, Бородянську, Раду селянських депутатів. Ради селянських депутатів спільно з Радами робітничих депутатів та Радами солдатських депутатів боротимуться за бідацьку правду і долю — проти панів, поміщиків та інших експлуататорів. Підписано: Київське губерніальне міжпартійне оргбюро партій соціал–демократів більшовиків, соціал–демократів меншовиків та соціалістів–революціонерів.

І, нарешті, Пилип Якович Савранський — маєтками графа Шембека на Бородянщині управитель — сповіщав, що має сьогодні погуторити з людьми — як же воно буде з косовицею й жнивами? Трава на луках понад Здвижем вистоялася вже, а жита по той бік битого шляху вже половіють. То як же буде? Чи вийдуть люди з серпами, косами та до панських машин? Чи норовитимуться, як по весні, коли не хотіли сіяти, вимагаючи землю собі, і довелося гнати строкових аж з київської безробітної босячні? Якщо люди вийдуть–таки, то — поденно чи від копи й снопа? А якщо від снопа, то — за котрий? Пан давали до революції десятого, а нині, з огляду на демократію, дають згоду і на дев'ятий. Дали б пан і восьмого, так війна ж, і на поставки забирають десять процентів по казенній ціні.

Отакі найважливіші справи стали сьогодні на розсуд громади. Тим–то так незвичайно і виглядала сьогодні Бородянка: люди валом прямували на вигін — на графських луках понад Здвижем.

Люди йшли по одному, по двоє і цілими гуртками — і чоловіки, і жінки, і хлопці, і дівчата, бо оголошено рівноправність мужської та жіночої статі. Правда, парубків майже не було, хіба що — порчені та калічені, бо всі хлопці по вісімнадцятому році були нині в солдатах і проливали кров на позиціях.

Йшли люди, зодягнуті в щонайкраще, в празникове: діди — в смушевих шапках, дарма що в спеку; баби — в очіпках та літниках; молодиці — в плахтах та керсетках; дівчата — в мережаних сорочках та вінках; чоловіки — котрі не на війні, а з білими білетами, — в чумарках чи жакетах наопаш, поверх хрестиком вишитих сорочок.

Оксентій Нечипорук, хоча віку був і не дідівського — тільки відстукало п'ятдесят, але вийшов уже й в діди: Софронова молодиця минулого тижня подарувала мужика, хрещеного Савелієм, Савою — Савкою, доки малий. Тому Оксентій теж нап'яв шапку замість картуза і взяв у руки довгий ціпок. Вибрався Оксентій, хоча й був удівець, не сам, а цілим сімейством. Софрон виступав за ним крок у крок, — як і годиться синові з поштивості до батька. А ще кроків п'ять відступивши, — як і належить за сільським звичаєм, — посувалось жіноцтво: Софронова Домаха з немовлям біля пазухи, Дем'янова солдатка Вівдя — з порожніми руками та ще Меланя Бриль, уроджена Нечипорук, Оксентійова сестра, київського арсенальського Івана дружина. Меланя приїхала відвідати невістку з нагоди народження та хрестин малого, а також по півпуда ячменю, бо в місті харчі вже були по карточках і жилося чимраз то сутужніш. На сільський сход Меланя, дарма що киянка, вирішила йти з усіма — роду держатись, немовля зацитькувати, та й взагалі нехай пригадають усі, що й вона — бородянська. А раптом землю нарізатимуть не на робочі руки, а — подушно, на весь рід?

Оксентій ішов, твердо постукуючи ціпком попереду себе та поважно пахкаючи люлькою. Люльку він взагалі не курив — брав тільки до рота для поважності на великі свята. Був він урочистий: свідомість визначних громадських актів, які мали відбутися, сповнювала його поваги і хвилювання — адже люди сходились, щоб вирішити все і про все. Нехай, нехай у світі почують і мужицького голосу!

Софрон, довготелесий та сутулий — за слабу грудь його й не взяли в солдати — цибав чапельним ходом, намагаючись потрапити своїми підборами точно в слід, прим'ятий батьковими чоботами у росяному спориші. Він теж хвилювався, бо давно мріяв придбати до своїх ще б десятинку і з чиншу зійти, а революція показала таку надію, і неначе саме сьогодні до того повертало. Від хвилювання він раз у раз скидав картуза та пригладжував і без того прилизане олією волосся: така вже була у нього звичка, хвилюючись.

Софронова Домаха усе зацитькувала свого Савку, — дарма що воно і без того солодко сопло: адже від понеділка була вона вже матір'ю і попервах до своїх материнських обов'язків ставилась особливо ретельно. Вона не колихала, а священнодійствувала, бо певна була, що відтепер у цілому світі нема нічого дорогоціннішого за її Савку.

Солдатка Вівдя йшла поруч із нею, раз у раз заглядала через Домашину руку на мале, тоді страшно червоніла і мерщій одверталась. Вона тяжко заздрила Домашиному материнству.

Меланя Бриль замикала родинне шестя, лагідно позираючи по сторонах: все таке миле та любе їй тут, у рідній Бородянці! Отут, під селом, на толоці, пасла вона дівчатком гусей; отуди, до Здвижу, вигонила на пашу корову; отам, за панськими луками, в економії, її колись добре–таки відлупцювали — коли корова зайшла в шкоду і її зайняли панські гайдуки. Свят, свят, свят, — нехай такого ніколи більше не буде на світі! Меланя з двору Нечипоруків давненько пішла — на поденне на залізницю: там чверть століття тому і поєднав її арсенальський слюсар Іван Бриль.

Дарма що рано, а на вигоні було вже повнісінько людей. Хто стояв, хто присів навпочіпки, хто вилежувався на моріжку. Трималися люди гуртками: кожному кортіло погомоніти і розпитатися в людей — як воно там буде, що й до чого?

В центрі вигону стояв гурт поважних дядьків у жупанах під пояс. То були статечні господарі, які з чиншу давно зійшли і сиділи на власній землі: в кого п'ять, в кого й десять десятин. Купчились вони довкола Григора Омеляненка — батько його дістав столипінського одруба дві десятини, а Григор–Батькович дбайливо примножив родинні достатки, даючи односельцям коней на оранку, — і поставив собі вітряка. Тепер він сам посідав дванадцять під полем, шість лучки та дві — молодого бірка. Зараз він стояв з якимось папером у руці і поважно стукав по ньому зігнутим пальцем. Статечні дядьки слухали його уважно і всі поспіль смалили люльки: так вже заведено в Бородянці, що цибухи палять лише бідніші, а статечнішим годиться смоктати люльку. Раз у раз то один, то другий діставав капшука, розв'язував і частував усіх інших січеним самосадом «з власної плантації» — тамечки он, за клунею, коло грядки з помідорами.

Поблизу зійшовся величенький гурт господарів не таких вже й статечних, бо — чиншовиків. Чиншовики смалили цибухи з кременчуцької махри, півтори копійки чвертка, і перебалакувалися стиха, — заздрісно, але й поштиво позираючи на сусідній хазяйський гурт.

Окремо аж вирувало величезне коло дівчат. З цього табунця весь час прискало сміхом, а то й виском — неначе хтось ускочив поміж них і нишком лоскотав то одну, то другу. Дівчата, вони ж, нехай там хоч що, — селянську спілку закладати, Установчі збори обирати чи й саму Центральну Раду настановляти, — нетруєне насіння, трясогузки! Хоча сьогодні й вони трималися якось погордливо, з пихою, — що не кажіть, а свобода прийшла і для них: можуть віддати свій голос кому завгодно. Схочуть — піднімуть руку за Григора Омеляненка, а схочуть — за Омелька Корсака, Омеляненкового миршавого наймита, якого й на війну не взято через пришелепуватість: на тому тільки й держиться, що ниньки мало не єдиний парубок на ціле село.

До дівоцького гурту помалу, неначе й ненароком, присувався гурток сільських парубків. Ой вже й парубки — сама каліч, білий білет: одне кульгаве, друге якесь сухоруке, а найбільше — пуцьвірінки по п'ятнадцятому році, що й вуса не засіялися! Але поміж них, як і годиться в парубоцькому гурті, один був з тальянкою, другий з бубном, третій з сопілкою, ще й паламарів семінарист — зі скрипкою. І дівчата копилили губу на парубоцький гурт, одначе, одна від одної ховаючись, немовбито за якимсь ділом, — переходили на той бік, що ближчий до парубків. Таким чином дівоцький табунець поволеньки посувався назустріч парубоцькому.

І вже зовсім окремо стояли фронтовики. Були поміж них і бородаті дядьки, і безусі хлопчаки, одначе трималися вони купно, дружно, тісно — як одна команда, і всі браковані: хто без руки, хто без ноги, хто на костурі, а хто, нехай і без милиць, так і зовсім без ніг. Вакула Здвижний, наприклад, совався просто задом по землі, підпираючися руками: обидві ноги йому відтято аж на турецькому фронті під Ерзрумом, — є таке нехристиянське місто під басурманом. Фронтовики палили «льогкі» — «Ласточка», два десятки п'ять копійок, — перекидались жартами, підозріло позирали на статечних дядьків, зневажливо — на дівчат і цвиркали через губу під ноги.

Женська стать, — а з ними й дітвора — трималися віддаля і оточили вигін ланцюжком, неначе взяли його в облогу. Торохтіли вони між собою жваво і всі враз, — так що над вигоном немовби джмелі гули з щойно розбурканого кубла.

Оксентій, наче ніж крізь масло, пройшов через жіноцьку облогу. Софрон тримався батька. А жінки тут і залишились. Домаха зразу заходилася переповивати свого Савку, бо здалося їй, що він впісявся. Бідоласі Савці ті маніпуляції були не до душі, — він прокинувся і заверещав на весь голос.

— І що воно за дитя таке вродилося? Ану, цить! — сердито гримала на нього Домаха, шаріючися з гордощів та пихи. — І що йому зробити, щоб воно нишкло? — сіпала вона плечем до жіноцького гурту, що враз зійшовся довкола неї.

Жінки зразу відкрили жваві дебати.

— А ти сповивач попусти… Проти ночі в теплій воді з материнкою треба скупати… А то кропу заварити добре…

Вівдя прихилилась до Домашиного вуха і прошепотіла, стидаючись та червоніючи:

— А може воно циці хоче? Га? Дай…

— Не лізь! — відказала Домаха, зневажливо кліпнувши на бездітну молодицю. — Сама знаю, коли йому що давати.

2

Оксентій спинився за лінією жіноцької облоги, роздумуючи, до якого б гурту пристати? За станом, йому йти аж он куди — до чиншовиків.

Найближче стояв гурт батраків з економії. Було їх, мабуть, з півста, мужської і жіноцької статі купно, — фурмани, товарчі, єгері, садівники, теслі, млинські, свинарки, пташниці, всяка челядь. Поміж них інколи схоплювався спів: то «Зозуля», а то й «Ра–ра–ра, Антек на гармоні гра», одначе, зразу й уривався — загальної підтримки не було: не вечір, хіба ж удень заспіваєш по–справжньому?

До цього гуртка Оксентієві путь не лежала ніяк: в економії він робив, мабуть, літ з тридцять тому, ще за царя Олександра, — доки спромігся на чинш.

— Ходімо, тату, пристанемо до хазяїв, — тихцем запропонував Софрон. — Ми ж таки поза чиншем і своїх дві десятини маємо… — Софрон завжди говорив тільки тихо та вкрадливо, така вже в нього вдача була, а до статечних господарів його захитувало здавна: мріяв Софрон про «настоящий» ґрунт.

— Постривай! — невдоволено відмахнувся Оксентій. — Роздивитись хочу, де люди. Сказано: попереду батька…

Софрон примовк. Батька він трохи побоювався: Софрон, взагалі, багато чого побоювався та остерігався.

Оксентій насупився, приміряючись та прикидаючи, а перед Софроном — наче милувався з гарного краєвиду перед ним.

Краєвид, і справді, був гарний–прегарний. Впрост поза лукою тихо спливав Здвиж — хоча й не широкий, але повноводий, і риби з нього вистачило б на цілу Бородянку, коли б граф Шембек не заборонив рибалити, бо спродав усю рибу в воді київському підрядчику по ресторанах. Понад Здвижем — неширокою смугою — стояли очерети: в них качок, лисок та куликів — гибель, хоч усю Бородянку годуй, — коли б граф Шембек дозволив комусь полювати. А по той бік Здвижу і по цей його бік, — луки неозорі, по весні суціль залиті водою, а влітку — трава, як шелюги, висока, густа та соковита: випасти можна б череди, табуни й отари не одної Бородянки, а й Дружні, Рудні, Голокрилля, ба й Бабинець, коли б та лука та не була панська, Шембекова. Граф Шембек, власне, його управитель Пилип Якович Савранський, пакував усе сіно пачками по два пуди і відправляв аж у Берлін, а тепер — на фронт, героям–кавалеристам для бойових коней. За лукою, понад залізницею, стояв бір. Бір також був Шембеків. Граф Шембек його рубав і засилав на шахти в Донбас, мало не за тисячу кілометрів. З пнів та коріння томив вугілля, гнав дьоготь, випалював поташ і скипидар. І теж кудись тарабанив — до Києва і далі, Дніпром.

Оксентій журно зітхнув і одвернувся.

А втім, позаду, за селом по обрію, знову стояв бір, і знову Шембеків. А між селом і лісом на роздоллі залягали поля: пшениця, жито, ячмінь, просо, гречка — і теж — Шембекові: людські ґрунти були далі у лісі й за лісом…

Жита на Шембекових полях вже половіли.

Оксентій відвернувся і рішуче попростував до гурту статечних дядьків. Софрон поспіхом поцибав слідом за ним.

Оксентій обрав для себе гурт статечних дядьків не тільки тому, що поза чиншем мав і свої дві десятини, а ще його гіпнотично вабив папір у руках в Григора Омеляненка. А що коли в тому папері якраз і записано відповідь на всі запитання, які не дають спокійно заснути? Крім того, Оксентій зметикував, що бричка, з якої старшина промовлятиме, спиниться саме на белебені, в центрі вигону, а Оксентій любив завжди стояти до діла ближче і все гарно бачити й чути.

Не дійшовши трьох кроків до гурту, Оксентій, як і годиться, скинув шапку, вклонився і привітався:

— Здоровенькі були! З неділею! Мир чесній кумпанії!

— Здоров був! Здоров, Оксентію! Здоровенькі, Опанасовичу! — відповіли по–різному, залежно від характеру знайомості, дядьки. А Григор Омеляненко навіть зрадів:

— О! — сказав він. — І Нечипорук! От вам і він! Я ж казав, люди, що Оксентій зразу тут буде. На! — Він простяг папір, який тримав у руці. — Вписуйся!

— А… що воно за папір? — насторожено поцікавився Оксентій, про всякий випадок відсторонюючись.

— Вписуйся, вписуйся! — хором обізвались дядьки. — Діло хороше, правильне, наше, мужицьке…

— Вписуйся! — Омеляненко подав огризок олівця. — Нашу «Селянську спілку» закладаємо. Зразу й делегата в Київ на віче оберемо. Омельку! — гукнув він до наймита, що тримався поблизу, сказати б — напохваті, коли б господареві виникла якась потреба. — Підставляй, Омельку, стола!

Дядьки догідливо зареготали. Омелько підбіг і зігнувся. Папір з руки Омеляненка ліг йому на плечі, як на пюпітр.

— Кха! — кахикнув про всякий випадок Оксентій. — А що ж то за спілка і що в тому папері прописано?

— Нічого не прописано, — заспокоїв Омеляненко. — Бач, самі людські розписи. Хто розпишеться, той і вписався, значить. Пишись. Отут. — Він вказав репаним нігтем. — Під номером сорок чотири. Сорок четвертим будеш. Просилися б іще сто, так все — чиншовики…

Оксентій знову кахикнув. На олівець він про всякий випадок ще не дивився.

— Таж я той… теж дві десятині від графа держу…

— То особ–стаття! — сказав Омеляненко. — Від пана кожний щось держить. Але ж і своєї в тебе аж дві десятині. Ге?

— Атож. Дві. Аж за лісом на пісках. Така невдобна…

— Пишись, пишись! Чого думаєш? — загукали дядьки. — Всі вже вписались, котрі господарі. За мужицьку правду…

Мужицької правди Оксентієві якраз і було треба. Він миттю поглянув довкола. Навкруги стояли: Самійло Воронець — на дванадцяти, Ларивон Дюдя — вісім, Юхим Лавриненко — сім, Казіміж Щенснолевич — шість, і менші… Господарі, нічого не скажеш. Писатись чи не писатись? Підпис, він же — документ! Підписуються на паспорті — у волості, на купчій — в нотаря, або на чиншовому зобов'язанні — в економії… Хто його зна… А раптом та поверне назад? Уряд же — тимчасовий… Коли б знаття…

— Подумаю, — сказав Оксентій, відвертаючи обличчя від аркуша і відхиляючи олівець. — Нехай потім… після сходки…

— Після сходки! — фаркнув Омеляненко. — Після сходки запис закриємо, бо ж делегата оберемо. Твоє діло, як хочеш. До хазяйського гурту кличемо, а там — твоє діло. Добровільно — так і в об'яві сказано…

Григор Омеляненко почав згортати папір.

— Постривай! — зупинив його Оксентій: серце йому закалатало — а що коли не впишеться, то й не наріжуть, як ділитимуть землю? — Скорий який! Я хіба проти кажу? Кажу: подумати треба, обмізкувати. Діло ж таке… А ти вже той…

Софрон потиснув батька за лікоть:

— Пишіться, тату! Глядіть, всі пишуться, хто з землею. За людьми не пропадемо…

— А ти помовч! Молодий ще підказувати!

Омеляненко тримав папір у руці. Він знизав плечима:

— Моє діло — запропонувати, поскільки мені довір'я виказано, бо в Києві був і до Центральної Ради заходив…

— Ну й що кажуть? — жваво поцікавився Оксентій. — Як предполагають: нарізати чи не нарізати землі? Що порадили?

— То діло дальше — нарізати, — ухильно відказав Омеляненко. — Спершу треба, щоб було кому боронити наш хліборобський інтерес. А в Центральній Раді відомо, лозунг який: земля селянам, вопче… Пораяли мене фундатором стати…

— Фундатором? — Оксентій такого слова ще не чув.

— Атож, — фундатором філіалу.

— Філіалу? — І такого слова Оксентій не знав. Нових слів тепер пущено хто й зна скільки!

— Атож, — знову поважно підтвердив Омеляненко. — Ініціатором.

Оксентія скропило потом. Хай йому грець! Ніяк не второпаєш, що за тими новими словами стоїть: цяця чи кака?

Нові слова над міру хвилювали й тривожили Оксентія Нечипорука. Щоб тими незрозумілими словами та не обдурили мужика! Ех, треба було в городі, в шуряка Івана, розпитатися як слід: вони, арсенальці, до всього поняття мають. Другий раз, як поїде Оксентій до Києва, неодмінно скаже шурякові — нехай складе йому таку грамотку, як ото в церкві на часточку подають, і впише в неї всі, які тільки є, нові слова, заведені від революції, і розкаже Оксентієві, що означає кожне. Фундатор, філіал, ініціатор! За царя такого слова не було — од революції це слово пішло… А хто його знає, що потім вийде? Он у п'ятому році, теж говорили–балакали нове слово: конституція! А тоді нагнали козаків і гайда народ лупцювати. Ще й приказували: оце тобі конституція, оце тобі конституція…

— Ну, то як? — вже нетерпляче запитав Омеляненко. — Чи до вечора перед тобою стовбичити? Не такий вже й хазяїн! Бігати за тобою не будемо. Так просто, як до всіх людей говоримо, які землю мають. Бо ж за земельний інтерес…

— А! — Оксентій вдарив руками в поли: слова «за земельний інтерес» подіяли на нього магічно. — Давай, Григоре, твого олівця!

— Омельку! — гукнув Омеляненко. — Підставляй аналой!

Дядьки довкола знову поштиво захихикали: штукар був з Григора Омеляненка! То «стола» підставляй, то «налой»! Олівець був короткий, списаний, між шкарубких пальців погано й держався. Оксентій, буркочучи, послинив його. Писати взагалі було незручно: вітром загинало папір. Омелькові плечі ходили ходором, — на літері «ч» вискочив хвіст угору, але кінець кінцем Оксентієві пощастило вивести «Нечипорук Оксентій» і поставити хреста. Ставити хрест, раз Оксентій вмів підписуватися, не було потрібно, але Оксентій завжди розписувався тільки так — з хрестом: для правди й совісті. Хрест, він же від Бога — і нічого проти нього не скажеш.

— Ну от! — зразу й прийняв папера Омеляненко, не давши Оксентієві помилуватися з свого розпису, і загукав: — Пилипе Яковичу, Пилипе Яковичу! А йдіть–но сюди! Впишіться і ви у нашу мужицьку спілку. Драстуйте вам!

Бричка з управителем Савранським, старшиною та головою волосного земельного комітету, якраз вирівнялась з гуртком статечних дядьків. Управитель Савранський зняв до дядьків капелюха і покивав головою: зажди, мовляв, от впораюся з справами, тоді…

А Оксентій тупцював на місці, то блід, то червонів — тяжко переживаючи акт свого самовизначення. Чи ж до ладу він учинив, що вписався, чи, може, не треба було вписуватись?

— Добре зробили, батьку! — шепотів йому на вухо Софрон. — Он, дивіться, і самі Пилип Якович впишуться…

— Тьху! — розсердився Оксентій. — А ти мені не шепочи! Що я тобі — дівка під вишенькою? Сам знаю, що добре, що зле. Савранський! Йому добре скрізь уписуватись! Не наріжуть, так своєї — сорок десятин! Коли б і його сорок між людей поділити, то на десять дворів вистачило б…

Оксентій сердився б далі, бо на серці в нього залишився неспокій, та тут загукали: «тихо, увага!» — старшина махнув з брички шапкою, подаючи знак, що зараз буде до діла.

На вигоні стало тихо, як у церкві, всі посунули ближче, окремі гуртки майже зійшлися, взявши бричку в тісне кільце. Підступила ближче й жіноцька облога з дітьми.

— Люди добрі! — гукнув старшина. — Громадяни!

Та почати йому не дали: від села раптом почувся якийсь крик — і всі голови враз повернулися туди.

3

Гукав і зчиняв ґвалт одним–один чоловік, але цього чоловіка знали всі.

То був матрос на поправці після поранення Тимофій Гречка — Оксентіїв сусіда на двох чиншових при матері, жінці та малечі, — нічого, гарний чоловік, акуратний господар, дарма що в нужді. От тільки після фронту почав надміру заливати за свою смугасту тільняшку.

Матрос Тимофій Гречка поспішав від села, розмахував червоним прапором і притому репетував:

— А! Паразити! Контра! Душа із вас геть! Протестую!

— Нажлуктався вже, — докірливо констатували дядьки. — Ще й, глядіть, знамено поцупив із волості!

— Сором який! — непохвально захитали головами в жіноцькому колі. — Отаке зробила війна з чоловіком! Сердешна Ганна, бідолашні дітлахи — проп'є Тимофій останнє… — Жінки, коли Тимофій з своїм прапором пробивався крізь їх облогу, спробували навіть перейняти його.

— Протестую! — репетував Тимофій Гречка. Очі йому горіли, безкозирка збилася на потилицю, чорний чуб звісився через око мало не до губи, велика сережка в лівому вусі, на манір місяця–молодика на першій чверті, теліпалася і подзвонювала. — Ім'ям революційної совісті і закону протестую!

— Тимофію! — начальницьким голосом гукнув старшина. — Ти перед людьми свого характеру не показуй! Іди проспись! Тут обчеське діло: громада, сход. А ти…

— Протестую! — Просто з ходу Тимофій стрибнув на передок і змахнув прапором перед усіма. — Протестую проти революційного беззаконня! Який–такий сход, коли без прапора революції? За що боролись? Вимагаю рішати діло під сінню штандарта революції! Ім'ям совісті і закону!

На хвилину в натовпі стало тихо. Люди зніяковіли. Справді–бо: годилося б із червоним прапором по случаю революції… Тимофій, хоча й перебрав, — а до діла каже. Зразу видно, що — матрос: гвардія революції! Так і в газетах писалося! Ну, хильнув чоловік, — хто не перехиляє? Самогонки ж тепер — море. Ну й плаває по морю матрос. Надміру, кажете? А ви б спробували самі проти дредноутів «Гебена» і «Бреслау» у залізній башті біля гармати дванадцять годин, води не ковтнувши, бій вести! Ребра виламані, в голові контузія, в усі барабанка лопнула! Єгорія йому почепили! А ви кажете!

— Вірно! Правильно! — загукали з натовпу. — Нехай старшина на старе не верне! Ура Тимофію Гречці, матросу!

Тимофій Гречка тимчасом водрузив прапор на самій бричці. Він устромив держално в ту мутру біля передка, куди фурман уставляє батіг. Прапор став трохи нахилом і затріпотів по вітру, лоскочучи коням спини.

— Мух відгонити добре, — глузливо гукнув Омеляненко. — Треба б собі такого, щоб ґедзі до коней не підступалися!

Статечні дядьки запхикали: той Григор завжди насмішить!

Водрузивши прапора, Тимофій враз заспокоївся і споважнів. Він сплигнув з брички на землю, встановив безкозирку на брову, підтяг кльоші, віддав честь прапорові і попростував до гуртка фронтовиків: нехай і сухопутна снасть, а все ж таки — своя братва, разом кров проливали, — вони на суші в окопах, а він — «на канаві». «Канава», по–моряцькому, — море. Фронтовики зустріли Тимофія радо: гупали кулаками в спину, совали безкозирку з брови на потилицю і знову з потилиці на брову. Заводій гуртка фронтовиків безногий Вакула Здвижний вийняв з закладеної порожньої холоші штанів сороківку, заткнуту кукурудзяним качаном, і запропонував Тимофієві:

— На, браток, хильни. Для заспокоєння. Партійний будеш, чи так — від щирого серця?

Старшина тимчасом оголосив порядок денний.

— Чи будуть які запитання?

Запитання були і неабиякі.

Першим таки вирвався Оксентій Нечипорук.

— Вопрос! — гукнув Оксентій. — Так чи наріжуть людям землі, чи не наріжуть? І — задурно чи ні? І — чи зараз — поки панський хліб не зібраний, чи згодом — коли пан обіжнуться? Бо коли, сказати б, наріжуть, а свого зерна нема, то й…

— Дядьку Оксентій! — урвав старшина. — Постривайте лишень! Різати чи не різати — про те, як сказано, вирішать Установчі збори. А друге, — ви ж таки зразу двадцять запитань навернули, а треба порядку додержувати. В кожного ж своє запитання є, а ви, дядьку, зразу за всіх…

— Нарізати! — зарепетував Тимофій Гречка. — Зразу й нарізати! З панським хлібом! А ми вже самі викосимо! Земля селянам, фабрики робочим! Геть буржуазію! Паразитам амба!

Це було — як посвист на аврал. Загув цілий вигін — нарізати, зразу ж з пшеницею! І марно старшина та голова земкому переривались, закликаючи людей до порядку. Жінки на облозі теж зняли ґвалт.

Григор Омеляненко намагався настановити людей на розум:

— Та бійтеся Бога, люди добрі! Земля без устройства і під цвинтар — невдобна! Попервах треба Установчі збори, щоб закон написати!

— А коли ж вони, ті Тимчасові чи пак, Установчі збори будуть? Чи ж довго закон написати? Он писар за день по п'ять законів переписує! Що Установчий чи пак, Тимчасовий уряд собі думає!

— Геть Установчі збори! — гукав Тимофій Гречка.

Фронтовики, дарма що сухопутна снасть, його заодно підтримували:

— Геть тимчасовий, нехай постійний буде, правильний! Нехай землю нарізає, а то глядіть, щоб ми костурами та милицями не пішли різати! За що кров проливали?

— Ждати та ждати! — репетували жінки. — Вже й жданики поїли! Голопухнемо! Хай одміряють кожному, що полатається від революції!

Дівчата теж зняли вереск, але за загальним галасом їх голоси прохоплювались пискляво, і годі було розібрати, чого вони домагались. Мабуть–таки — клинка ґрунту на придане.

— Люди! — благав старшина, утираючи червону лисину хусткою. — Люди! Таж не для того ми сюди зійшлись! От народ…

— А не для того, то нічого й вистоювати! По хатах підемо. Вдома і без того діла є!..

Тільки управитель Савранський залишився наче до всього байдужий, бо йому і справді було байдужісінько: до сорока йому ж, звісно, нарізати не будуть, а панського — поки закону не буде — однаково не займе ніхто: на те влада є, нехай і тимчасова, а з міліцією та стражниками. Он у Григорівці вже спробували! Так козаки вишомполювали сот дві… Він зневажливо посміхався собі в вуса, аж Тимофій Гречка гукнув до нього:

— А ти, холуй, чого хахи строїш? Ще засмієшся на кутні! К стєнкє його, паразита!

Тоді Савранський, ображено озираючись, відсунувся в глибину брички, ховаючись за полотнище прапора.

Оксентій хвилювався чи не дужче від всіх. Вагання знову бентежили його душу. Хто ж його знав, де та правда була! Гукав Гречка, щоб різати землю негайно, — і Оксентій був з ним заодно: звичайно, зразу, доки ж чекати можна? Але гукав старшина, що без закону не годиться, — і Оксентій не міг не погодитись: певна річ, без закону куди ж? Гукали економічеські, щоб давати землю без викупу, — і Оксентій був саме за це: де ж людям тих грошей добути? Але гукали статечні дядьки, що нарізане задурно потім хтось таки відбере, а от коли купчу закласти, тоді вже комар носа не підточить, — і Оксентій признавав, що це слушно, бо ж сьогодні ти візьмеш у пана, а завтра хтось візьме твоє, а куповане — то вже зась! І батько ж, і дід Оксентійові мріяли мати власну земельку, і йому заказали таке на духу…

Час ішов, вже й сонце стало на полудень, а люди все гомоніли, сперечались, домагались. Коли більш–менш притихло, старшина уклонився громаді:

— То просю ж вас, люди, покірно: подавайте вже запитання по одному, до ладу, а то дядько Оксентій усіх з пантелику збив. Просю вас, піднімайте руку й кажіть. Тільки не про те, коли нарізати, бо на це вже відповідь дано.

— Як буде з війною? — зразу й гукнув Вакула Здвижний. — Доки ще кров проливатимуть? І — за що тепер воюємо? За чужі землі? Так у нас он своєї, руської, скільки в поміщиків: коли переділити, на всіх вистачить. Для чого ж ще в іноземців землю відбирати? Чей на тій землі свої, іноземні, люди сидять? Куди ж їх дівати?

— Геть війну! — зарепетував Тимофій Гречка. — А землю нарізати зразу!

І знову почалась веремія.

Тимофій Гречка вибіг наперед, став під бричкою і зарепетував, що — раз не буде зараз такого рішення, щоб поміщицьку землю сьогодні ж людям нарізати, то він, ім'ям революційної совісті, вимагає, щоб зразу, як оголошено, вибирати Раду депутатів, і нехай у цьому питанні Рада раду дасть! А вона таки дасть, коли обрати до неї людей правильних — не контру, не паразитів, не буржуїв, а трудовий народ.

Фронтовики — із одчайдушним лементом і свистом — зразу підтримали Тимофійову пропозицію, до них прилучили свої голоси батраки з економії, пристали й чиншові. Над вигоном знову завис гамір і не кінчався до тої пори, аж поки старшина не перегукав усіх, щоб називали кандидатів.

— Тимофія Гречку! — дружно гаркнули фронтовики. — Воліємо Тимофія і ще Вакулу Здвижного! Сухопутного!

— Не треба Гречки! — загукали статечні господарі. — Нема згоди! Баламута він! Горлодер! Проп'є!

Аж тепер вчинився гармидер, якого не знала досі Бородянка за пам'яті й найстарших дідів. Тисяча гукала «за», сотня відгукувалась «проти», дівчата верещали. Вакула Здвижний сидів долі — одною рукою гупав костуром по землі, а з другої два пальці заклав до рота і пронизливо свистів, а свистіти краще та дужче від нього не вмів ніхто, навіть поміж дітвори.

Так почалися вибори Ради селянських депутатів у селі Бородянка, над Здвижем, на Київщині.

Вибори тривали мало не до смерку. Кому недалечко до хати, ті перехопили борщу, інші послали дітей за окрайцем хліба та квашеним огірком, дівчата вдовольнялися насінням. Та до смерку таки вибрали Раду з сімнадцяти членів: по кількості партій у списку до Установчих зборів. Членів будь–якої партії поміж бородянців не було, але вирішено так, на випадок, що партії, мабуть, таки об'являться згодом, як народ у свідомість увійде, — от нехай тоді для представника кожної і знайдеться місце.

Обрали Гречку і Здвижного, обрали й Омеляненка — бо за нього гукали статечні дядьки. Обрали Оксентія — бо допитливий і за землю гарячкує. Обрали коваля Велігуру — бо силою був найдужчий на все село, кував коней бідним у борг і був до того ж неначе представник пролетаріату. Обрали і чиншових, і економічеських, і кількох фронтовиків. Не обрали тільки нікого з жіночої статі, бо одне що — жінкам і вдома по хазяйству мороки вистачає, друге, — дай їм власть, так усіх пересварять між собою, а, по–третє, вони й самі стидаючись відмовлялися.

Головою Ради вирішили обрати діда Онуфрія Маланчука, бо був найстаріший на все село, сто один рік, але ще міцний дідуган, сам косив, сам і ціпом махав, а найбільше за те, що, може, один з усіх зараз на вигоні весь час тримався спокійно, слова не сказав, тільки кивав головою, отже, — був людиною розсудливою і поміркованою.

Раду, отже, обрано, фронтовики похриплими голосами прокричали «ура», і дід Онуфрій уклонився на всі чотири сторони, дякуючи за шану, перехрестився і поцілував землю.

З першим питанням покінчено.

Вечоріло.

4

Сонце хилилося вже за шембеківські ліси. З шембеківських пшениць зійшла хвиля, і колос у тиші застиг один до одного — спокійним неозорим морем. На шембеківські луки серпанком накочувався з очеретів туманець. Від Здвижу потягло прохолодою.

Люди оглядались на село: обідати не обідали, та вже й вечеряти час. Дівчат у колі значно поменшало: пройшла череда і треба було переймати корови.

Слово забрав управитель Пилип Якович Савранський.

— То як же, люди, буде? Станете завтра вдосвіта косити? За дев'яту частку, отже, на ваших, звичайно, харчах.

Хоча й притомилися люди куди дужче, ніж коли б цілісінький день вимахували косами, а на вигоні знову вчинився ґвалт. Найдужче тепер гукали з жіноцької облоги.

— А дзуськи! — гукали жінки і сукали пану Савранському здалека дулі. — А ніц не буде! Щоб граф жирів, а тобі замість каші — кулешик? Нехай граф четвертим кланяються, і то ще подумаємо: може, третього забажаємо! Пхі!

Гречка знову вихопився і гукав, що відмахати лучку можна, звичайно, «під первий номер», дарма що та лучка десятин сто. Тільки ж сіно не в панські скирти люди складатимуть, а по дворах повезуть — людському товару теж сінця треба! А так — хай пропадає сіно: сохне чи гниє — косити не будемо!

Оксентій катувався. Як так — не косити? Трава ж перестояти може! Вже й так під селом, де вище, вигоряє. Не можна, щоб пропадало добро! Від Бога ж воно чи від природи, як тепер кажуть. Однаково — дар землі: без сіна хіба можна в селянському господарстві? Раз нема рішення зразу ділити панську землю, то нехай і панові, а косити сіно треба. Звісно, обидно за дев'яту частку, — нехай пан надбавлять трохи…

Більшість чиншовиків підтримали Оксентія, і зразу почався торг. Гукали — за шосту, за п'яту, за четверту, а жіноцтво затялося — тільки за третю!

Савранський не поступався:

— Глядіть, люди, — умовляв управитель, — з сіном управимось, жнива почнуться. До жнив ще не буде тих Установчих, так що договоритись треба тепер же, наперед. Глядіть, люди, не розбивайте глек з паном графом: разом же і далі жити…

— Не будемо жити разом! — скаженів Тимофій Гречка. — Геть буржуазію! Хай живе світова революція! Під ніготь усіх паразитів, душа із них геть! І амба!

Але Савранський був управитель досвідчений.

— Давайте, люди, — казав він таким собі воркітливим, як у кота на пічці, голоском, — заложимо «примирну камеру» з представників. Нехай «камера» і вирішає. Он у Макарові, у пана фон Мекка, «примирна камера» всі справи по компромісу, слово таке є, вирішує. І в пана Родзянка в Бабинцях. А Родзянки — вони ж міністри: наперед про все догадуються! Панова пропозиція: нехай вже восьма частка вам…

Люди м'ялись. Восьма краща, як дев'ята. Але ж сьома була б ще краща. Люди чухали потилиці. На вигоні примовкло. Стало чути, як мостом через Здвиж котились якісь вози, уривками долинала пісня. Москалі чи що? Дівчата потихеньку присунули ближче до шляху.

— Ну? Надумались, дядьки? Від двох кіп — п'ятнадцятка. Чи чуване таке за старого режиму? За царя п'ятнадцяту від двох з половиною брали!

— На півкопи — півснопа пользи від революції! — глузливо відгукнувся Вакула Здвижний і проказав недобрі слова.

Тим часом від мосту через Здвиж, з Київського большака, викочувався віз за возом. Коні трусили дрібною риспо, на возах сиділо повно людей, і то з–поміж них сплескував спів: «Ой видно село, широке село під горою…»

— Що то за люди? — питалися бородянці одне в одного, придивляючись крізь сутінок. — Москалі чи що? Співають по–нашому, а пісня наче й не по знаку…

Та дівчата вже роздивились. На кожному возі біля фурмана сидів один справжній москаль, а далі було повно немовби й москалів, тільки ж якихось не наших: не в зелених гімнастерках, а в сірих тужурках, і на голові мали не кашкети, а якісь чудернацькі макітерки денцем догори.

— Тю! — плюнув хтось. — Таж то австріяки!

— Полонені! Полонені! — вискнула дітвора і чкурнула до шляху.

Савранський зняв капелюха і широко перехрестився: слава Богу, нарешті, приїхали–таки!

Австрійських полонених для збирання врожаю граф Шембек зажадав від комісара Тимчасового уряду вже коли, але все не було вільних, а пан Емануїл Стефанович Свейківський з Кашперівки на Таращанщині, де розташовано полоненську дивізію для польових робіт, ніяк не згоджувався позичити графу бодай зо дві сотні. Тому й говорив зараз Савранський до людей ласкаво, умовляючи їх. Добре, що ще не договорився! Тепер граф Шембек буде з хлібом, а люди…

Савранський гукнув вже не вуркітливо, а грізно:

— Авжеж, австріяки! Убиратимуть за самі харчі. А ви собі… як знаєте. Не хотіли по–доброму пристати на дев'ятий.

5

З большака викотився один віз і вкотився між крайні хати в село, тоді другий, третій, четвертий…

Боже! Люди стояли розгублені. Оце так так!

П'ятий, шостий…

— Ціла рота! — обчислив Вакула Здвижний. — А будьте ви прокляті! В наступлєніє на наш хліб ідуть! Мало вам війни на позиціях, так і тут поперек нашому життю стаєте…

Жінки в облозі заголосили, запричитали.

Савранський пхнув фурмана в спину:

— Паняй! На шляху переймемо — перестріти треба.

Фурман вийняв прапор із мутри і передав пополотнілому Тимофієві Гречці. Старшина і земком поплигали з брички геть: управителеві треба поспішати, а візок — панський.

— По–нашому співають? — непорозуміло дослухався старшина. — Які ж то австріяки? Може, то ще й не австріяки?

— Австрійці! — весело обізвався Савранський. — В австрійській армії нашого брата, малороса, чимало є! — А до людей, коли вже бричка рушала, він ще гукнув: — То глядіть люди: хто надумається, — прийму за десятий, як до війни… А не надумаєтесь… — Він махнув рукою і поїхав.

— Як — за десятий? — гукнув хтось тоскно. — Казали вже за дев'ятий і восьмий…

Бричка, вихопившись з кола, полинула до большака, де починалась Шембекова алея з старезних лип. Коні бігли шпарко, фурман додавав їм духу пужалном, люди оступались — молоді з лайкою, старші — скидаючи шапку до управителя.

Коли бричка підкотила до початку липової алеї, — з–поза крайніх хат з'явилися вже й передні підводи. З веселою піснею «Хто ж нас поцілує в уста малинові», — бо ж їм таки весело було вихопитись з–поза колючого дроту на привілля піль, — австріяки прокотили крізь село з краю в край, підморгуючи до дівчат. Позаду возів бігла орава хлопчаків і з тюканням закидала вози кізяками та грудками.

Управитель став своєю бричкою поперек дороги і подав знак зупинитись. Підводи спинялись, наїжджаючи одна на одну, бо гнали ристю, а було їх шість — по двадцятеро жовнірів на кожній: сто двадцять пар робочих рук!

З переднього воза зразу скочило двоє, підійшли до брички і обидва віддали честь по–військовому. Один, у гімнастерці, приклав п'ять до околички кашкета — по–нашому. Другий, в сірій австрійській тужурці, — двома пальцями до дашка: по–австрійському. Один був унтер–офіцер російської армії — начальник над охороною полонених, другий — очевидно, старший з–поміж полонених.

Унтер–офіцер рапортував:

— Так што, згідно наказу командуючого округом, приставлено австрійських полонених сто двадцять для збирання врожаю в маєтку графа Шембека бородянського — строком на три місяці.

Австрійський солдат подав папірець. В папірці було: «Легітимація. Капрал Степан Олексюк–Тудор настановлений зверхнім над сто двадцятьма полоненими в Росії стрільцями австро–угорської, цісаря Франца–Иосифа Габсбурга, армії на час відбування польових робіт на терені Київської округи, волості Бородянки, у маєтку графа Володзімежа–Станіслава Шембека, — під вартою комендатури київського гарнізону. Вивід загону та вихід окремих стрільців за межі вказаних поселень — заказаний». Підписано: Казіміж–Станіслав–Марія Шембек, майор кірасирів у війську імперії Остерайх–Унгвар, начальник зведеного у російському полоні полку.

Управитель Савранський вдоволено посміхнувся: отже, небіж маєтного на Бородянщині графа Володзімежа–Станіслава Шембека, російського підданця, Казіміж–Станіслав–Марія Шембек, син його рідного брата, підданця австрійського, — таки постарався вихопити в пана Свейківського, маєтного в селі Кашперівці, сто двадцять хлопів і відрядити їх рідному дядькові на поміч. Недурно ж у графа Шембека російського є добрі зв'язки в Центральній Раді, подейкують — з самим її головою, паном–добродієм Грушевським.

— Спасибі! — мовив управитель до унтера і додав: — Розташовуйте хлопів на казармі, тоді запрошую вас на вечерю до себе, унтер–офіцер!

Австрійському капралові він не сказав нічого і заховав легітимацію до кишені, навіть не глянувши на нього.

— До економії! — наказав він фурманові. — Сідайте, пане унтер, підвезу.

Унтер стрибнув у бричку. Капрал відкозиряв коням у хвіст, зробив «кругом» і повернувся до своїх.

Вози були вже в тісному колі сільської малечі, яка ґедзькалась до австріяків; старші люди сварились на австріяків кулаками та соромили, що приїхали видирати в людей хліб з рота. Коваль Велігура гукав до них, що вони — штрейкбрехери, і кляв по–польському непристойно.

Австріяки м'ялися ні в сих ні в тих, розгублено посміхались. Котрийсь один українською мовою — видимо, з галичан, — пояснював, що вони ж полонені, все одно що каторжні: хіба вони по своїй волі? Наказ! А невиконання наказу для військовополоненого — кара на горло…

— По повозах, хлопці! — гукнув, повернувшися, капрал Степан Олексюк. — Ругік! Ахтунг!.. Командо!.. Поїхали, — сказав він знову по–українському, стрибаючи на свій передній віз, і додав: — А най його маму мордує, най його шляк трафить…

6

Розходились люди потомлені і пригнічені — по одному, по двоє, мовчазні, буркочучи собі в вуса прокльони.

Тільки статечні дядьки подались з вигону одною гомінкою компанією. Григор Омеляненко кинув думку, що коли до Савранського з «чимось у пазусі» підійти, то як австріяки швидко з машинами управляться на панських ланах, Савранський може уступити по кілька і на хазяйські ґрунти, — щоб і їм, хазяям, вправитись борше: теперка ж, як голод у місті починається, знаєте, яка ціна стоїть на зерно?!

Обмізковували й другу справу: кому від щойно утвореної спілки бути на київське віче представником? Сходились на тому, що — першому господареві на все село, ініціаторові та фундаторові філії, Григорові, й їхати!

Та Омеляненко нараз відхилив дружні запросини:

— Негаразд, добродії! Ви ж таки самі розсудіть: пошлете мене, то голодранці наші зразу й почнуть патякати: Омеляненко на своє верне, а сам на двадцяти десятинах сидить! Послати треба, що й казати, людину достойну і господаря доброго, тільки ж — не такого вже й заможного. От як я міркую, добродії громадяни…

Дядьки слухали Омеляненка і чухали потилиці. Дядько Григор таки, мабуть, слушно каже, тільки ж — де другого замість нього знайти? Кому таке буде по сназі?

Та Омеляненко вже й пораду мав:

— А що, — мовив він, — дядьки, коли ми, чуєте, кого на делегата оберемо? Оксентія Опанасовича Нечипорука! Га?

Він навіть пристанув, вдарений цією ідеєю, наче громом.

— Господар добрий, до хазяїв пристав, але й від чиншових не відійшов, справою боліє — чулисьте, як голос подавав? Ге! Оце й буде наш делегат, щоб баби не плескали й гольтіпаки не комизились! — І, звичайно, Григор до діла і жарт устругнув: — Ми його, дядьки, на віче пошлемо, а делегати з–поміж себе його ще й членом Центральної Ради оберуть! От і матимемо свого чоловічка у самісінькому центрі.

Люди посміялись: той Григор завжди щось таке утне — де вже нашому Оксентієві та до самісінької Центральної ж!

Але Григорове слово було–таки, мабуть, до діла, і дядьки одноголосно порішили: кланятися Нечипорукові Оксентієві Опанасовичу, щоб постарався за обчеську справу!.. Так і записали, — скільки не відхрещувався, скільки не посилався на свою малограмотність та незнання нових слів бідолаха Оксентій.

На тому дядьки поручкались, зичили один одному доброго здоров'я, успіху у ділах та на добраніч, — і розійшлись.

7

А Оксентій, ошелешений, притьмом подався до хати, аж держачись за голову: така біда!

За Оксентієм з одного боку цибав Софрон — напиндючений, неначе то його самого на делегата обрано; з другого — дріботіла Меланя. Вона лагідно потішала пригніченого брата, доводячи, що все, мовляв, обійдеться — віче те побуде та й кінчиться, а перебути в Києві він може і в них, у Брилів, на Печерську, — так що дуже й не витратиться, хай тільки скількись фунтів ячменю прихопить з собою — на кашу.

Дем'янова Вівдя та Софронова Домаха з заснулим Савкою біля пазухи підбігали позаду мовчки.

Вже зовсім упав смерк, місяця не було, і йшли обабіч большака стежкою, орієнтуючись по білих плямах рубаних, як скрізь на лісовій Бородянщині, але вибілених по зрубах хат.

Два двори не доходячи до подвір'ячка Нечипоруків, під біленим верстовим стовпчиком при дорозі, щось неначе забовваніло крізь сутінки при самій землі.

— Хто то? — гукнув Оксентій.

Скулена постать на землі під стовпчиком не обізвалась. Але вже признати можна було й так: два кроки далі німо стовбичила друга постать: Греччина, Тимофійова Ганна. Вона тихо плакала, утираючись ріжком білої хустинки. Мабуть, знову тягла свого чоловіка з похмілля й пристанула, притомившись.

Оксентій схилився над матросом. Йому, людині поважній, саме й личило виговорити непутящому сусідові, всовістити його. Але коли вже й руку поклав Тимофієві на плече, слова в нього чомусь вийшли зовсім інакші й про інше.

— То як же буде, Тимофію? Ти мені скажи! Ти ж таки чоловік бувалий, по морях–океанах плавав, світу побачив. Скажи, Христа ради, наріжуть людям землі чи так і не наріжуть?

Тимофій Гречка, що сидів, спершися ліктями на коліна, лице поклавши між долоні, раптом ухопився за голову, застогнав і захитався, неначе йому враз заболіли зуби:

— Друг! — крикнув Тимофій Гречка, і стільки горя було в тому крикові. — Браток! Можеш зрозуміти — сам ні чорта не розумію! Не так треба, а як — не знаю! Контра все, паразити, а навпроти — тільки наша проклятуща темнота! О–о–о! — застогнав він і захитався дужче. — Чи в пень головою, чи пана палити! Вже й сам не знаю…

Меланя сахнулась від таких слів і захрестилась: свят–свят–свят! А зляканий Савка на руках у Домахи заверещав спросонку, Домаха мерщій почала його зацитькувати та захитувати. Але Савка не нишкнув і аж заходився.

Оксентій стояв приголомшений, не добираючи слова.

А немовля репетувало на весь світ.

— А ти йому циці дай, циці! — гаряче підказувала Вівдя.

— О–о–о! — стогнав хитаючись матрос Тимофій Гречка, що дванадцять годин стріляв з гармати по «Гебену» і «Бреслау». — За що кров проливали? За що боролись? Матері вашій… з стонадцяти орудій… огонь! Огонь!

Хай живе свобода!

1

Це був у Києві день торжества вільного самовизначення — свято готування до першого всенародного волевиявлення.

В цей день — на здійснення найвищого громадянського права і на підставі статті 52 Закону про вибори, — оголошено початок підготовки до виборів нової, революційної Думи — замість дореволюційної, складеної ще за царя, з цензових представників. Нову, революційну Думу належало всенародно обирати з представників від усіх партій. Про день самих виборів мало бути повідомлено пізніше.

Крім того, в цей день обнародувано ухвалу Тимчасового уряду про те, що з огляду на потребу підперти завоювання революції міцною фінансовою базою, оголошується всенародну передплату на «Позику свободи».

Ще вдосвіта сотні київських середньошкільників розійшлись по всіх кварталах міста, — і на ранок столиця України прибрала зовсім незвичайного вигляду. Не лише афішні тумби, але й усі стіни будинків у центрі та паркани на околицях з першим променем вранішнього сонця зацвіли плакатами, афішами і аншлагами.

На плакатах — на тлі величезного червоного прапора — була намальована прегарна дівчина в шатах барвистих, і постать її вибагливий художник скомпонував так, що прапор сам собою перепадав у довгий, звивистий шлейф елегантної дівочої сукні: дівчина була, власне, зодягнута в прапор і символізувала «Свободу».

Під цим пишним плакатом наліплено афішу — офіціальне оповіщення комісії по готуванню виборів. В оповіщенні один за одним були видрукувані списки зареєстрованих кандидатів. Списки російських партій надруковано російською мовою, українських — українською, польських — польською, єврейських — єврейською; в разі партії виступали в блоці, такий список друковано чотири рази вряд, усіма чотирма мовами.

На стінах будинків, на парканах та ліхтарях рясніли ще й аншлаги усіх можливих барв. І барви аншлагів були аж ніяк не довільні, а суворо регламентовані — за партійністю кандидатів. «Ви голосуватимете за список номер один!» закликали блакитні аншлаги партії есерів. «Ми голосуватимемо за список номер два!» заявляли рожеві аншлаги есдеків–меншовиків. «Голосуйте за список номер три!» запрошували жовтенькі аншлаги партії народної свободи. «Готуйтесь віддати свій голос тільки за мій список, за мій номер, за мій колір, за мою партію!» умовляли аншлаги вільних громадян усіма барвами спектра.

Цілком зрозуміло, що з такої нагоди над входами до всіх урядових і громадських установ замайоріли червоні прапори.

Над Педагогічним музеєм, де містилася Центральна Рада, замаяв прапор двоколірний: жовто–блакитний.

Ресторани та кафе «Шато», «Максим», «Франсуа», «Семадені» — з міркувань чисто комерційних — вивісили поряд і червоний, і жовто–блакитний стяги.

Національні знамена — біло–малиновий, біло–блакитний з шестикутною зіркою та зелений з півмісяцем — виставили клуби польський, єврейський і татарський.

Над клубом «Мать–анархія» вимахувала крилами чорна корогва.

Була неділя — вільний від праці день.

О восьмій, як завжди, хлопчаки–газетярі враз густо сипонули від друкарень з співучими, але пронизливими вигуками: «Киевская мысль»! «Последние новости»! «Южная копейка»! Для сміху — як неодмінний одвіку дотеп — вони останню назву газети переінакшували у вимові — «дюжина копейка»! Спеціально ж по змісту сьогоднішнього номера, — як найбільш сенсаційну новину та формулюючи свій непоправний професійний скептицизм в оцінці світових подій, — вони присшвували ще й щойно складену частівку:

Петухи забастовали, куры нестись перестали, —

Вот свобода и без яйца, ламца–дрыца–гоп–ца–ца!

В сьогоднішньому номері газети — ложкою буденного дьогтю в бочку святкового меду — видрукувано оголошення про зменшення по карточках цукрового пайка до фунта на місяць і хлібного — до фунта на день, а також про заборону вільного продажу на ринках курячих, качиних, а також і голуб'ячих яєць.

Вулицями вже деренчали трамваї — великі пульмани «франко–бельгійського товариства» з плетеними віденськими сидіннями, котили один за одним тупорилі авто–омнібуси маршрутних ліній на Дарницю і Святошине, снували триколісні «циклонетки–таксомотори», оглашаючи ущелини вулиць пікантними мотивами популярних оперет із своїх духових клаксонів.

О дев'ятій почались самодіяльні маніфестації.

2

З Політехнічного інституту на Брест–Литовському шосе під прапором «Свободу — народу!» висипали студенти–політехніки. Вони пройшли на Святославську, де з приміщення Вищих жіночих курсів забрали курсисток під прапором «Хай живе свобода!». Політехніки з курсистками промарширували до Комерційного інституту на розі Нестерівської і ввібрали в свої лави студентів–комерсантів під прапором «Свобода — наше майбутнє!». На розі Володимирської до них приєднались і студенти університету. На прапорі універсантів напис був максимально лаконічний: «Свобода!» Але — всупереч усім правилам граматики — з двома знаками оклику: позаду і попереду — «!Свобода!».

На чолі маніфестації повним складом вишикувався «Косостуд» — «Коаліційна рада студентства» — з «програмним» девізом молодого покоління революційної інтелігенції: «Обновленная Россия воспрянет от ига рабства и насилия».

Тротуари на цю пору вже густо залив празниковий набрід. Понад тротуарами шествували один за одним фігуранти з рекламними щитами від численних київських кабаре–мініатюр: «Інтимного», «Бергоньє», «Аполло», «Кіссо», «Буф», «Пел–мел», «Бі–ба–бо», «Кі–ка–пу». Рекламували Вертинського, Руденка, Сокольського, Франкарді і мадемуазель Гопля.

Празникова юрба ручаями вулиць стікалась головним чином до Хрещатика і тут негайно диференціювалася: солдати, покоївки й майстрові товклися тільки по правій стороні; офіцери, чиновники і дами в капелюшках — тільки по лівій.

Проте люди купчились не так перед пишними плакатами, як перед кольористими анонсами синематографів.

«Шанцер» анонсував на сьогодні сенсаційний «Шумной жизни пир» — з Лисенко й Мозжухіним; «Синема» — «Разбойника Антона Кречета» — за нашумілим романом Раскатова; «Експрес» — Макса Ліндера в «Павутині кохання»; «Люкс» рекламував «гвоздь сезона» «Поцелуй сирены» — з королевою екрана Вірою Холодною в парі з Рунічем. Але біоскопи «Новый мир», «Колізей» та «Шремер», — тонко відчуваючи політичну ситуацію, — оголошували на день вільного волевиявлення демонстрування епохальних бойовиків, по дві тисячі метрів кожний: «Предатель Мясоедов», «Тайны императорской фамилии» та «Гришка Распутин».

Тим часом з Подолу пройшла маніфестація Спілки офіціантів — з несподіваною заявою на плакаті: «Чайові ображають гідність людини».

Трохи пізніше почали оголошувати своє самовизначення різні клуби та союзи, що густо схопились за ці три місяці від дня Лютневої революції. Самовизначення клубів мало вже аж ніяк не двозначний політичний характер.

«Южно–русский союз» ніс прапор з одним лише словом: «Россия!»

«Клуб прогрессивных русских националистов» пройшов зовсім без прапора. Прогресивні російські націоналісти не несли нічого і не заявляли ні про що. Вони демонстрували з порожніми руками і мовчки. Що це маніфестують саме члени клубу російських націоналістів, а не будь–хто інший, можна було, проте, легко пізнати з медальйона, пришпиленого в кожного клубмена на лацкані піджака або на вилозі офіцерського кітеля. Знак цей був — невеличка іконка Божої Матері з младенцем Ісусом на руках. Втім, програма клубу російських націоналісти? була аж ніяк не божественна: її оголошено ще четвертого травня на шпальтах газети «Киевлянин»:

«Наше знамя — великая Россия, а великой она может быть, пока она неделима… Малороссия может получить только областное самоуправление. Государственным языком сохраняется незыблемо русский… Война должна быть доведена до победного конца — на условиях присоединения к державе Российской Царьграда и Прикарпатской Руси…»

Слідом за російськими націоналістами виступали лави членів українських «просвіт». Вони співали «Не пора, не пора, не пора нам, братове, чужинцям служить» і несли жовто–блакитні прапори з написами: «Свій до свого!», «Українці, гуртуйтесь!», «Україна — ненька нагла мила!»

Спочатку за «просвітами» йшла купка народу, але коли вони пройшли тими вулицями, якими щойно продефілювали російські прогресивні націоналісти, лави української маніфестації значно зросли: обурені зухвальством російських великодержавників, до них приєднувались нові й нові люди. Підбадьорені таким успіхом, українські націоналісти підняли ще кілька транспарантів: «Кохайтеся, чорноброві, та не з москалями!», «Згинуть наші воріженьки, як роса на сонці!», «Вимагаємо окремих Українських установчих зборів!»…

Тим часом на Думській площі, де стояв до революції монумент Столипіну, — вже вирував мітинг. Мітинг тут почався ще три місяці тому — тієї хвилини, як пам'ятник стовпу російського самодержавства був повалений на брук під грім оплесків та спів «Марсельєзи». З цього гранітного п'єдесталу були вимовлені перші вітання революції, і відтоді він став форумом для вільного, міжпартійного волевисловлювання: навпроти була Дума, поряд розташувалась Рада професійних спілок. Оратори з'являлись тут раннім–рано — тільки виходив на вулицю трудовий народ, поспішаючи на роботу, — і тільки пізнього вечора, коли місто вже облягалось спати, затихав тут на кілька годин нескінченний мітинг. Сквер з столипінським п'єдесталом інтелігенти іронічно прозвали «Київський Гайд–парк». По–вуличному це місце прозвано «центробрех», або просто — «брехалівка».

Сьогодні на «брехалівці» обговорювалась щойно оголошена «Позика свободи». З приміщення Думи був винесений величезний плакат і встановлений позаду місця для ораторів. На плакаті тому був намальований солдат з закривавленим бинтом на голові. Він вказував пальцем просто перед собою, і палець його та погляд очей були намальовані так хитромудро, що звідкіля б не глянути, палець наколював, а погляд пронизував саме того, хто дивився на плакат, тобто — відразу всіх і кожного зокрема. Вгорі по плакату був величезний напис: «Громадянине свободної Росії! Чи ти передплатив "Позику свободи"?»

Оратори від есерів та соціал–демократів меншовиків підтримували патріотичний захід Тимчасового уряду, підкреслюючи його величезне значення для дальшого розвитку революції і, особливо, для справи ведення війни до переможного кінця.

Оратори від українських есерів та українських есдеків одначе застерігали, що підтримку від української громадськості цей акт дістане лише в тому разі, якщо відповідною до кількості населення України частиною мобілізованих «Позикою свободи» коштів порядкуватиме Центральна Рада.

Потім слово взяв член Центрального бюро професійних спілок та член Ради робітничих депутатів міста плотник Боженко Василь Назарович.

Він почав так:

— Товариші й громадяни, дозвольте мені поставити вам одне запитання! Чи можна, питаюся, одне запитання?

— А від кого запитання? — поцікавився головуючий на мітингу член «Викорого». — Від вас особисто, від профспілок, Ради депутатів або якоїсь іншої організації?

— І кому ж на нього відповідати? — почулося з юрби.

— Відповідати, — сказав Боженко, — будемо всі гуртом. А запитати маю від партії більшовиків.

— Давай — запитуй! — гукнув десяток голосів: новий спосіб ведення мітингу «брехалівці» заімпонував.

Боженко поторсав бороду і запитав:

— Так от, питаюся, товариші, про таке: для чого Тимчасовий уряд хоче витягти з народу останні його трудові копійки? І як він ті грошики заміряється протринькати?

В юрбі сплеснув сміх.

— Щоб німця бити! — гукнув хтось здаля.

— Щоб завоювати Мілюкову Дарданелли, а Гучкову — Берлін! — почувся ще іронічний відгук.

— Правду кажете, товариші! — підхопив Боженко. — Простріляти з гармат та кулеметів хоче народні грошики Тимчасовий уряд! От для чого потрібна ота «Позика свободи», хай їй біс! Щоб війну ще затягти і виложити народ трупом за інтереси імперіалістів! Так от, я й питаюся вас — потрібно народові таке чи не потрібно?

— Не потрібно! — гаркнув хор голосів.

Боженко рубонув кулаком у повітрі:

— І я думаю, що не потрібно! Тому й протестуємо ми, більшовики, проти цієї провокації! Закликаємо — одкоша дати імперіалістам з Тимчасового уряду!

На майдані зчинився гамір. Гукали, свистіли, закликали всі. Організатори мітингу теж зарепетували, вимагаючи, щоб оратор зійшов з трибуни, взиваючи його німецьким запроданцем.

Та Боженко знову махнув рукою.

— Але на позиціях кров проливають мільйони наших братів! Вони просять їсти, а ще попросять і чобіт та теплої куфайки, тільки вдарять морози! На утримання армії таки потрібний чималенький куш! Тому ми й пропонуємо: усі видатки на армію, доки вона не буде демобілізована, покласти на тих, хто затіяв цю прокляту війну. На банкірів та буржуїв! З їхньої кишені і взяти гроші! Пропонуємо і вимагаємо: обкласти геть–чисто всіх експлуататорів та паразитів контрибуцією; експропріювати їхні мільйони по банках, їхні прибутки від виробництв, зиск від урожаю в поміщиків! Отак, товариші громадяни, і вимагаємо від Тимчасового уряду! А від нас, голодранців, нехай має…

Два величезні кулаки, якими Боженко розмахував у повітрі за кожним словом, раптом склались у дві величезні дулі, і ці дві дулі він сунув під ніс головуючому, а тоді ще потрусив ними над головою, щоб бачили всі.

Майдан вибухнув реготом, оплесками, вигуками «браво!» А Боженко з гранітного куба стрибнув просто в юрбу.

3

Данило Бриль, Харитон Києнко та Флегонт Босняцький не випадково опинились цього ранку на розі Хрещатика й Думського майдану. їх пригнала сюди аж з Печерська важлива справа.

На розі Хрещатика й Думської, займаючи два поверхи наріжного будинку, містилася найбільша на весь Київ мебльова крамниця об'єднаної фірми «Якова та Йосипа Кон»: монопольний продаж виробів фабрики Кимаєра. Перший поверх займала власне крамниця, або, як Яків та Йосип Кон іменували її — «салон», а на другому розташувався рекламний відділ, або, як іменували його Йосип та Яків Кон, «вернісаж». Чотири величезні вітрини другого поверху дивились на Хрещатик, чотири точнісінько такі ж — на Думський майдан. В кожній вітрині, що на Хрещатик, був виставлений комплект гарнітуру меблів: вітальня, їдальня, кабінет і будуар. У вітринах, що дивились на Думу, стояли поштучні меблі: ліжка, канапи з кріслами, столи й стільці, шифоньєри та етажерки. Яків та Йосип Кон у співдружбі з Кимаєром претендували умеблювати квартири мешканців цілого міста.

Данило, Харитон і Флегонт спинились на розі — щоб бачити відразу всі вісім розкішних виставок.

Вони вибирали двоспальне ліжко.

Втім, кожний із трьох, коли мова заходила про те, що ліжко має бути двоспальне, — соромився перед двома іншими. Особливо ніяковів Флегонт: бо коли говорилося про Тосю, він завжди мимоволі починав думати про Марину.

— Он! — гукнув Флегонт, — оте, в другому вікні, гарне!

— Дурило! — пирхнув Данило, — таж то гарнітур!

— Ні, чого ж? — обізвався Харитон. — Он же таке самісіньке окремо від гарнітуру!

Він кивнув на вітрини, що виходили на Думську площу.

— Однаково! — набурмосився Данило. — Воно ж нікельоване! Яків з Йосипом злуплять за нього карбованців, може, сорок, а нам… карбованців на п'ятнадцять треба…

Харитон вгилив Данилові межи плечі:

— Скупендра! Для молодої жінки жалієш сорок карбованців! Та ми з тобою знаєш скільки зароблятимемо на "Марії–біс"? А ліжко, воно ж раз на ціле життя купується. Тобі на ньому й помирати: могилу собі купуєш. А Тосьці на ньому той… дітей, знаєш, родити…

Данило з Флегонтом почервоніли. Харитон зиркнув на них і теж зробився в один колір з своєю червоною сорочкою. І всі троє поквапились заклопотатись якоюсь справою. Флегонт видобув цигарку: тепер, як революція скасувала педелів, Флегонт закурював на вулиці з особливим шиком. Данилові якраз влетіла мошка в рот, і він почав кашляти, а від цього кров, як відомо, кидається в обличчя. Харитон поліз до кишені по гаманець.

— Давайте–но, хлопці, перевіримо, скільки ж у нас капіталу!

Вони відійшли набік і взялися ще раз підраховувати фінанси, дарма що ще звечора було точно відомо, що в Данила п'ятнадцять карбованців, у Харитона — десять, в Флегонта — двадцять п'ять: тільки вчора одержав плату за репетиції.

І справді, грошей виявилося знову тільки п'ятдесят.

— Ні! — понуро буркнув Данило. — Будемо лічити тільки двадцять п'ять: Флегонтових брати не будемо. Ми поїдемо, Флегонт залишиться тут — як же йому без копійки грошей?

— От маруда! — розсердився Флегонт. — Таж сказано тобі: перші ж гроші, як заробите, надішлете мені переказом!

— Ні! — відмахнувся Данило. — На пошті гроші ще пропадуть: тепер же — війна! Он в тітки Марти минулого року пропала ж листівка від братової з Сахаліну…

— Так то ж — листівка, і — аж з Сахаліну!

Данило ще ніколи в житті не посилав і не одержував грошей поштою. Тому до діяльності міністерства пошт і телеграфу ставився з упередженням.

— Один чорт! — огризнувся він. — Що Рим, що Крим, що Нарим — поштмейстери скрізь дістають сорок карбованців на місяць, а пнуться в пани і мусять красти! Давайте спершу поїдемо на Житній базар і подивимось з рук, між старих речей…

— Хлопці! — раптом аж присів Харитон. — Дивіться: триколірний! Щоб мені більше «Марії–біс» не побачити!

Справді, на чолі маніфестації, що посувалася в цей час по Хрещатику, аж палахкотів проти вітру біло–синьо–червоний штандарт поваленої Російської імперії.

Маніфестанти вирівнялись з гирлом Прорізної, і вже можна було прочитати й написи на транспарантах: «Довіряємо Тимчасовому урядові!», «Хай живе Тимчасовий уряд!». Але на третьому, найбільшому, стояло одним одне, величезними літерами слов'янської в'язі виписане слово: «Цар!» А ще далі майорів у повітрі величезний жовтий стяг з чорним орлом посередині — штандарт династії Романових — з написом: «Хочемо конституційної монархії!»

Данило, Харитон, Флегонт стояли, як і всі навколо, роззявивши рота від здивування. А тротуаром — у захваті аж забігаючи наперед маніфестантів — насувався вже натовп якихось підозрілих людців у «каптанах» та лакованих чобітках «з набором», гукаючи: «Спаси, Господи!» та «ура!»…

Якийсь солдат з петличками авіаційної частини, що стояв позаду Данила, похмуро проказав:

— С–с–сукини сини! За довір'ям Тимчасовому урядові вони, бач, тягнуть царя! Нічого собі камуфляж для контрреволюції: уряд, значить, тимчасовий, а царя — назовсім!

Коли маніфестанти проминули книжкову крамницю Ідзіковського, стало видно, що попереду внизу вони несуть ще й довгий червоний сувій, на якому білими літерами виписано: «Южно–русский союз русских учащихся». Розпізнати тепер можна було і склад демонстрантів: то були суціль гімназисти та реалісти старших класів або учні «колегії Павла Ґалаґана» та ремісничих шкіл філантропічних організацій — училищ «Царя–освободите–ля», «Цесаревича Алексея» та «Принца Ольденбурского». А позаду марширували — з своїми довгими патерицями на плечі в ширококрисих зюйдвестках та апашках хакі з триколірними фестонами на лівому рамені — підлітки по чотирнадцять–п'ятнадцять років: організація російських бойскаутів. Загін скаутів був чоловіка з двісті. Жодної старшої від сімнадцяти–вісімнадцяти років людини в лавах маніфестантів не було.

Союз російських монархістів, зареєстрований у «Викорого» нарівні з усіма іншими громадськими організаціями, таки дбайливо підготував цю молодіжну монархічну демонстрацію: з діточок же «взятки гладки»…

Передня лава юних демонстрантів урочисто співала:

Коль славен наш Господь в Сионе…

А з задніх, скаутівських, лав накочувався інший спів — в швидкому темпі — кличний і войовничий:

Славься, славься, наш русский царь.

Господом данный нам царь–государь,

Да будет бессмертен твой царский род —

Да с ним благоденствует русский народ…

З під'їзду кафе «Семадені», з гуртка офіцерів, назустріч цим співам раптом грянуло «Боже, царя храни…».

З дня революції це був перший відкритий виступ реакції.

4

Харитон аж тупцював на місці:

— Мама рідна! Таж то ті ж таки субчики, яких ми товкли ще в п'ятнадцятому році!

— Ті самі! — зціпив зуби й Флегонт. — Що шевченківські роковини зірвали і громили українські книгарні…

— Набити б знову! — буркнув Данило, роблячи рух, схожий на той, коли збираються закачати рукава.

Поруч з хлопцями в цей час опинилась якась дівчина в червоній кохтинці, на вигляд — курсистка, з тих дореволюційного гарту «курсих», що неодмінно були членами «земляцтва», відвідували всі студентські сходки і загонисто виспівували пісень, у яких римувалося слово «народ».

Поруч з курсисткою стояли ще двоє: молоденький стрижений наголо студент–комерсант у вицвілому кашкеті з пощербленим дашком, і другий — бородатий, типу «старого студента», в розстебнутій двобортній студентській тужурці. Інших ознак приналежності до студентської корпорації на бородатому не було: він був у солдатських чоботях, солдатській гімнастерці і простоволосий. Він зціпив зуби, аж жовна ворушились над щелепами, і його огнисті на тонкому матовому обличчі очі аж сипали блискавицями.

— Мерзотники! — скрикувала й скрикувала дівчина. — Ах, які ж мерзотники!

Молоденький стрижений студент метушився:

— Товариші! Треба негайно бігти в «Косостуд»! Зібрати студентів! Ні! Краще — в Раду робітничих депутатів!

Дівчина зиркнула на нього гнівно й зневажливо.

— "Косостуд"! Там самі білопідкладочники! В Раду! Там засіли самі меншовики! Будьте певні, що не обійшлося без їхнього потурання! Треба повідомити комітет!..

В цей час бородань гукнув щосили, стуливши руки рупором біля вуст:

— Геть монархісти?! Геть чорну сотню!

І зразу з протилежного тротуару, від крамниці Балабухи, наче у відповідь, гаркнув могутній бас:

— Бий!

Не признати цього могутнього баса–профундо в Києві було неможливо.

То гримів октавою, з відкотом на низах, усім відомий вигнаний семінарист Наркис Уведенський, один з лідерів київських анархістів — Нарцис.

Тоді закричала і дівчина–курсистка, та так, що її дзвінкий голос прохопився навіть крізь трипісенний спів:

— Протестуємо! Товариші, протестуймо всі!

Вона вхопила Данила, що стояв якраз біля неї, за руку і заговорила до нього, а тоді й до Харитона з Флегонтом:

— Товариші! Ви, здається, робітники? Цього ж не можна допустити! Це ж — контрреволюція! Хіба ж ви не бачите?…

А на її вигук вже чулося звідусіль:

— Протестуємо!.. Геть!

— Бий! — знову прогримів звідкілясь голос Нарциса.

І тоді раптом курсистка скочила на візок продавця морозива, що притулився біля будки з зельтерською, і закричала:

— Товариші!.. Всі більшовики, які тут є, гуртуйтесь тут!

В цю хвилину високий, ставний гімназист, що попереду маніфестації ніс триколірний прапор, якраз вийшов на майдан перед Думою.

— Ех! — залементував посатаніло Харитон і плюнув у кулаки. — Хлопці! Наші! Бий!..

Перестрибуючи зразу через кілька плит тротуару, він вибіг на брук. Лівою рукою він ухопив прапор, а правою затопив довготелесому гімназистові в пику.

І вже кілька чоловік — солдатів, майстрових — вибігли з тротуару і врізались у ладно вишикувану лаву демонстрантів.

Дівчину–курсистку вже хтось стягнув на землю, якась дама погрожувала їй зонтиком, але двоє її товаришів–студентів пхнули її в будку з зельтерською, відштовхуючи юрбу.

Три кроки віддаля, на ліхтарному стовпі, тримаючись за нього одною рукою, стояв якийсь солдат і гукав:

— Земляки! Солдати! Робочі! Товариші! Чесні люди! Не допустимо контрреволюції!

Його смикнули за ногу, він зірвався з стовпа, але зразу ж підхопився і теж побіг на брук — проти демонстрантів.

Данило з Флегонтом тим часом були вже біля Харитона. Харитон і довготелесий гімназист качались по брукові в тісних обіймах — виринав то Харитон, то гімназист. Прапор простелився долі. Передні шеренги демонстрантів вже розсипались, і на допомогу поверженому прапороносцеві кинулось кілька гімназисти?. Та Данило гатив своїм важким кулаком, і Флегонт діяв ногами — з нього був непоганий футболіст.

Хрещатик вже вирував. Над бійкою на бруці завис лемент, перехожі з вереском ховались до крамниць, інші, навпаки, бігли від тротуару, щоб взяти й собі участь у бійці.

Битися проти демонстранти? вибіг уже не один десяток — солдати? робітників, студентів, теж гімназистів. Демонстранти змішались і тікали. їх наздоганяли, накладали в потилицю, накручували вуха, зривали кашкети з голії? і шпурляли геть. Нарцис, нарешті, теж об'явився: він з нальоту плигнув на якусь купу тіл зверху і почав молотити всіх підряд, вигукуючи притому: «Хай живе мать–анархія!»

Але тут наспіла задня лава — скаути з своїми патерицями. І дошкульні вдари посипались на голови нападників. Офіцери, що ставали біля кафе «Семадені», кинулись у бійку й собі. Вони хапали нападників, піднімали за руки й ноги, розгойдували і кидали просто в вітрини крамниць. Брязнуло скло.

Голос курсистки все ще дзвенів десь:

— Товариш! Товариші!..

Але вже крикнуто і «тікай», і дехто повертав та біг геть Хрещатиком. Першим, либонь, побіг Нарцис, репетуючи своїм могутнім басом, бо дістав палицею в обличчя. Кілька двірників у білих фартухах, взявшись за руки, перетяли вулицю, але Нарцис шарпонувся, повалив весь ряд, перестрибнув через тіла і чкурнув далі, до Олександрівської.

Офіцери й юнкери насідали, скаути молотили та кололи палицями, очумалися вже й демонстранти–гімназисти: на кожного нападника кидалося десятеро, скручували руки і кудись тягли.

Данило, Харитон і Флегонт теж побігли. Вони хотіли шмигнути в Костьольну, але звідти вибігло кілька архаровців у «каптанах», і один з них ухопив Данила за руку. Данило видерся, але залишив у «каптана» свій рукав. Та позаду підскочив Флегонт, загилив «каптанові» в вухо і вихопив Данилів рукав з його рук. Харитон біг позаду і репетував несамовито:

— Сволота! Ми вам ще дамо чосу! Лапітудники! Песиголовці! Паразити!

Двірник з якогось під'їзду пустив з брандспойта струмінь води, струмінь вдарив Харитона в бік, Харитон впав, але зразу ж викрутився з–під водоспаду, зірвався на рівні і, мокрий з голови до ніг, побіг далі, за своїми, репетуючи:

— Я тебе, гад, не водою потоплю, а огнем опалю!..

Данило пристанув, повернув, підскочив до двірника і так стукнув його по голові зверху, що той простятся горілиць. Брандспойт випав з його рук, і вода побігла з крана на тротуар тихим дзюркотливим струмочком.

Тікали вже всі: на Олександрівський майдан, тоді — до Купецького і Царського саду, щоб заховатися там між дерев.

Данило, Харитон і Флегонт дерлись просто по схилу вгору — далі та вище, а позаду вже чути було, що погоня відстала: в хащах могла чигати якась несподівана небезпека.

Демонстранти купчились тепер на майдані — біля п'єдесталу скинутого в лютневі дні пам'ятника «царю–освободителю». Чути було їх переможні крики, а ще за кілька хвилин вже линув і побідний спів. На голос відомого романса з репертуару модної каскадної співачки Вяльцевої «Белой акации гроздья душистые» співалося в швидкому, маршовому темпі:

Смело мы в бой пойдем за Русь святую

И всех жидов побьем мы подчистую…

Там з'явився вже автомобіль командуючого Київським військовим округом, і в ньому, випроставшись на весь зріст, стояв офіцер для особливо важливих доручень штабс–капітан Боголєпов–Южин.

Штабс–капітан Боголєпов–Южин промовляв до вишикуваних перед ним демонстрантів — в голосі його бриніли докірливі інтонації, але в очах полискували сміхотливі іскорки:

— Ай–ай–ай, панове! Хіба так можна? Свобода, революція, а ви… Ай–ай–ай! Дозволили якійсь сволоті нагло напасти на вас! Ай–ай–ай! Так не годиться, панове! А ще виступаєте оборонцями монархії — одвічної, законної форми правління на Русі… Ай–ай–ай!.. Але, як представник військової влади у прифронтовій смузі, безладу і заворушень я не можу дозволити…

В ландо автомобіля сиділи ще два офіцери, неодмінні супутники Боголєпова–Южина при виконанні всіх особливо відповідальних доручень: поручики Драгомирецький та Петров.

Маніфестанти — майбутні оборонці одвічної законної форми правління на Русі — стояли «смирно». їм було ніяково, що допустилися такої необачності, соромно, що в декотрих світилися синяки під очима або юшила з носа кров, — і вони ховали очі.

Тоді, щоб підбадьорити сердешних юнаків, — є все ж таки ще на Русі надійне молоде покоління, яке можна покликати під гвинтівку, коли наспіє час боронити відновлення імперії! — штабс–капітан Боголєпов–Южин закінчив так:

— Поздоровляю вас з бойовим хрещенням, молодці!

Шеренгами юнаків наче перебігла хвиля, і півтисячі юних голосів гаркнули як один:

— Раді стараться, господин капітан!

Порядок, таким чином, відновлено, і автомобіль рушив. Поручик Драгомирецький перехилився через борт ландо і гукнув до шеренг, що стояли струнко:

— Мало ви їм дали! Треба було добре юшку пустити цим більшовикам! Ех, ви! Карандаші!..

«Карандашем», тобто — гімназистом, сам він був тільки три роки тому, коли з сьомого класу 5–ї печерської гімназії пішов у 3–ю, печерську, школу прапорщиків — добувати військової слави і вислужувати Георгії.

Поручик Петров сидів нудний та тоскний. Єдине почуття, яке пронизувало його зараз перед шеренгою гімназистів, це було почуття заздрощів: ех, коли б отак заплющити очі, а тоді розплющити — і ніби не буде цих трьох років, і він і далі тільки гімназист сьомого класу!

З якою б радістю вхопив би він зошити під пахву і побіг до гімназії — хоч би й писати остогидлі латинські екстемпорале або завчати напам'ять тексти катехізису! Щаслива, їй–право, була пора…

5

Данило, Харитон і Флегонт спинились аж на вершку кручі, поза літнім павільйоном ресторану «Ротца» на самісінькому шпилі, де гребінь Купецького саду перепадає вже на той бік — урвищами до Дніпра. Вони спинились, насилу відсапуючи, тримаючись за серця, що скажено калатали після швидкого бігу та сквапного дряпання на гору. Тут і там, з кущів, з'являлись і інші фігури втікачів — групками і поодинці.

Харитон був без свого хвацько заламаного на потилицю «фартового» синього кашкета — загубив його в бійці, руде волосся стирчало віхтями на всі боки, червона атласна сорочка була розпанахана навпіл. Він важко сів долі. Між його зашерхлі губи видерлося тільки три слова — всі три недруковані.

Данило теж сів поруч з ним. Данилові якимсь дивом кашкет на голові залишився, і гарно відпрасована Тосею вишита сорочка теж була неначе зовсім ціла, тільки — без лівого рукава. Зате ліве око йому підпливло пухирем, а з розсіченої губи кров стікала на підборіддя. Груди Данилові здіймались рвучко, а в горлі так пересохло, що він не ладен був і ковтнути.

Флегонтова гімназична тужурка виглядала зовсім жалюгідно: всі п'ять блискучих ґудзиків були відірвані, рукава на ліктях лопнули, а один був роздертий до самісінького плеча. На лобі в нього кривавила подряпина — від скаутської патериці. Він сів і простяг Данилові рукав від його сорочки:

— На!

— Що, хлопці? — люто, але заразом і якось весело та зухвало, кинув якийсь солдат, виринаючи з кущів, — дісталося на горіхи? — Він посварився кулаком кудись назад, звідкіля чувся спів. — Ви хто такі будете?

Йому не відповіли, і солдат сів трохи віддаля.

Данило, нарешті, ковтнув через силу — його хтось душив за горлянку, і горло тепер зовсім запухло, — і прохрипів:

— Ну, нехай начуваються, сволота!.. Чуєте, хлопці, завтра ж треба вступати в нашу арсенальську дружину робітничої самооборони…

— Дружина! Дружина! — сердито огризнувся Харитон. — Що там твоя дружина може: тільки й того діла, що стережуть кіоск з більшовицькими газетками! Теж мені — вояки! Пацани!

Він плюнув і почав викручувати воду з холоші.

Харитон мав рацію: арсенальська дружина робітничої самооборони вартувала вночі біля кіоска, що продавав більшовицьку літературу; щоночі юнкери сусідньої з «Арсеналом» школи прапорщиків замірялись перекинути кіоск і літературу знищити.

— На Донеччину треба вертатись швидше — от що! — гукнув він вже зовсім люто. — А то марудимось тут: то тобі — женихатися, то тобі — вінчатися треба! Завтра ж їдемо на шахти, чуєш?

Флегонт похмуро промовив:

— Монархісти! Великодержавники! Скільки їх у нашому Києві! Українська столиця і пролетарський центр, а дворян, чиновників і всякої російської аристократії — тьма–тьмуща!

— Самовизначаються! — презирливо хмикнув Харитон.

— От і добре! — понуро відказав Флегонт. — І нехай собі самовизначаються: революціонерам і українцям легше буде розібрати, кого з міста і з України гнати геть…

Вихований на аполітичності дореволюційної гімназії, звихнутий в сумбурі безпредметного в перші дні Лютневої революції протестантизму, він щиро вірив, що революційними і є ті партії, які звуть себе революційними. Прихилений батьками до всього рідного, яке, проте, все його коротке життя перебувало під суворою забороною царського режиму, він мислив собі так: все революційне — заборонено, все українське — теж заборонено, отже, все українське — революційне. Втім мислити так навчено його і з підручника формальної логіки професора Челпа–нова, — відповідно до шкільної програми.

— А ти думаєш, десь по–інакшому? — скептично запитав Данило. — Скрізь так!

— У нас, на Донеччині, не так! — знову озвався Харитон. — У нас Климент Ворошилов Червону гвардію організує!

— Скрізь так! — вперто повторив Данило. — Я в газеті читав. Так і буде! — майже скрикнув він, бо горлянку йому вже потроху відпускало. — Аж поки закінчиться війна. Фронтовики вже покажуть паразитам, по чому на ярмарку гребінці!

— Вірно, браток! — відгукнувся солдат і пересів ближче. — Нехай тільки рушить армія з позицій! Закурити в котрогось є? Я — з Воронезької сто сорок сьомої, на Львівській стоїмо, — компанійськи поінформував він. — А сам я з Рязанської губернії, деревня Солотча, може, чули?

З кущів на кручу вийшла дівчина і двоє студентів. Дівчина була в самих панчохах — туфлі вона тримала в руках: в обох туфлях начисто відламано каблуки. Червона кофтинка на ній теж була подерта. Бородатий студент накинув їй на плечі свою тужурку, щоб прикрити непорядок. Тепер, без студентської тужурки, він виглядав просто солдатом — в чоботах і гімнастерці. Другий студент — щуплий, стрижений — тримався за голову: там цвіла величезна, аж синя, ґуля.

Хлопці зразу впізнали студентів і дівчину–курсистку, що гукала «протестуємо» та «більшовики, гуртуйтесь сюди».

Курсистка з студентами сіли кілька кроків оддалік, звісивши ноги з кручі. Вона сперла руки ліктями на коліна, поклала голову між долоні і завмерла, дивлячись кудись просто перед собою. Бородатий в гімнастерці теж сидів непорушно й мовчав. Стрижений студент тулив мідного п'ятака до гулі на голові, потім охолоджував його, помахавши в повітрі, і знову тулив, і говорив, говорив безперестанку — збуджено й пристрасно. Він щось доводив чи чогось вимагав і для більшої переконливості раз у раз змахував у повітрі другою, вільною рукою.

— Помовч, Сашо! — з досадою кинула йому курсистка.

Але студент говорив далі, так само пристрасно.

Позаду, за хащами саду, гуло місто — життя на Хрещатику вже, очевидно, ввійшло в норму: чулися бренькіт трамваїв, схлипування автомобільних клаксонів, гуркіт екіпажів по бруку, вигуки вуличних продавців. Ближче, в ротонді Купецького зібрання, духовий оркестр награвав попурі з «малоросійських пісень».

А стрижений студент, вихолоджуючи свою ґулю, все дзумів та дзумів, ніяк не заспокоюючись.

— Юрій! — звернулась курсистка до бороданя. — Чуєш, Коцюбинський? Скажи Саші, щоб замовк: ну просто нестерпний.

Бородатий студент всміхнувся — посмішка на його матовому, блідому обличчі, облямованому від вуха до вуха густою, лопаткою вниз, кучерявою бородою, була несподівано напрочуд лагідна проти гострого, пронизливого і суворого погляду очей.

— Горовиць! — сказав він лагідно, хоча й трохи іронічно. — Покиньте: ви не на мітингу! Бодай зараз, коли вас таки добре довбонули по голові, придивіться краще довкола себе: гляньте, яка попереду краса!

А попереду, на заріччі задніпрянському, справді стояло чудо київської неповторної краси. По обрію — темна смуга броварських лісів, ближче — серед піль та перелісків — смужка білих, аж сліпучих проти сонця, хатинок Вигурівщини та Троєщини; праворуч — похмурий Дарницький бір; ліворуч — марево над Десною. Ще ближче — зелені хащі за Передмостною слобідкою і ажурний контур Ланцюгового мосту, голуба протока перед Микільським пустищем, піски понад синьою смугою Старика, верболози за Чорториєм. Зовсім близько — тільки через жовті води Дніпрового фарватера — тісні вулички Труханівки в кучугурах верб та яворів і білі видовжені розкоти пляжів під Трухановим островом. І над усім — височенним шатром — розкинувся небозвід: синій–синій, бездонний, пронизаний сонячним сяєвом — як сама первісна радість буття. Повітря над Києвом, здавалось, було густе, аж тверде — хоч ріж його ножем, але прозоре, легке й невідчутне — неначе й не було зовсім. Тільки ген–ген — над далекими луками, полями й лісами за Дніпром — воно мерехтіло, мигтіло й зблискувало, наче живе срібло: спека літнього полудня вже пропекла його, і воно наче тремтіло від стриманої жаги й спраги. До Дніпра спадали кручі та пагорби один за одним, один попереду другого — зелень диких хащів та виплеканих парків заливала урвища такими буйними хвилями, що, здавалося, ці зелені хвилі от–от ринуть униз, затоплять береги і поглинуть самі могутні Дніпрові води…

Пейзаж хвилював, кликав кудись у далину і невідомість — звабну й тривожну, але він і втихомирював — наче вливав силу, почерпнуту зокола, в стомлену душу.

— Ну, як у вас?… — запитав Данило в курсистки з студентами: він уже віддихався, і ковтати стала змога, тільки дуже хотілось пити, — руки, ноги цілі?

Стрижений говіркий студент глянув з–під руки непорозуміло: він все ще тулив п'ятака до ґулі. Бородатий не поворухнувся. Курсистка повернула обличчя, не зводячи його з рук:

— А! Це — ви? — впізнала вона. Губи їй скривила посмішка. — Здорово ж вони вас віддубасили!

— Вас — теж! — сердито буркнув Харитон.

Курсистка звела обличчя з рук і сказала з викликом:

— Може, вважаєте, що це я винна? Бо… закликала. Так… чиніть, як вважаєте потрібним… До ваших послуг!

Солдат поруч пробубонів щось невиразне, на зразок — «подумаєш, ти закликала! Самі з вусами!»

— Та ні, чого ж… — промимрив Данило зніяковівши.

— Що ви! — гукнув Флегонт. — Навпаки, дуже добре, що ви взяли, так би мовити, ініціативу на себе… Дуже добре!

Флегонт зробився червоний. Але кинуло його в кров не того, що він соромився поразки, а тому, що пошарпана в бійці дівчина, яка й справді спричинилась до початку бійки, — враз уявилася йому в сяйві невимовної краси. Так, так, Флегонт бачив її зараз прекрасною красунею — найчарівнішою поміж усіх жінок, яких він досі зустрічав. І була це не звичайна — плотська врода, а краса неземна — натхненне втілення ідеалу: Жанна д'Арк, Маруся Богуславка, Софія Перовська… В таку жіночу красу не можна вульгарно закохатись, перед такою божественною красою можна тільки молитовно преклонити коліна… Тому Флегонт і зашарівся. І мимоволі інший дівоцький образ став Флегонтові в уяві — образ студентки Марини Драгомирецької, і в порівнянні… програвав. Флегонтові соромно було це визнати, він уважав навіть таке визнання безчесним. І тому — в боротьбі з собою самим — він червонів ще дужче.

Харитон мовчав. Він не глянув ні на курсистку, ні на її студентів. Злість закипала в ньому, і він наче боявся її дурно розплескати. Він звівся і кинув товаришам:

— Ходімо, хлопці, додому чи що…

Поки Данило з Флегонтом зводились, він додав ще злісно:

— Садами підемо або й поза садами — кручею, а то… — Він скептично оглянув свою одежу, потім Данилову і Флегонтову.

— Так нема закурити? — з жалем констатував солдат.

— Нема! — буркнув Харитон. — Було б, самі закурили. Ех! — Він замірявся, видимо, додати ще два–три вичерпні слова, але згадав, очевидно, що чути буде і дівчині, і через силу стримав себе. Тільки зиркнув на дівчину неприхильно.

— Хлопці! — почувся раптом голос дівчини. Хлопці озирнулись через плече.

— Знаєте що, хлопці? — сказала дівчина. — Може б, ви зашили до мене? Є про що поговорити…

Хлопці непорозуміло перезирнулись, не добираючи, чого це раптом дівчина вирішила запрошувати до себе в гості?

— А чого?… — почав був Данило.

Дівчина перебила його, посміхнувшись:

— Можемо познайомитись… офіціально, коли вас дивує моє запрошення. Це, — вона кивнула на стриженого студента з набитою ґулею на голові, — Саша Горовиць, студент другого курсу, неперевершений полеміст, але в дискусії навкулачки, як бачите, зазнав поразки. Це — Юрій Коцюбинський, син, може, чули, відомого письменника: служить у сто вісімдесятому петроградському полку. Студентську тужурку позичив у Горовиця, щоб не наражатись на комендантський патруль, бо він у Києві… не зовсім законно. А мене звуть Лія, прізвище — Штерн: фармацевт по професії і вчусь у консерваторії. Живу на розі Прорізної й Володимирської, над кафе «Маркіз», проти безногого Шпульки. А вас, я вже чула, звуть Данило, Харитон і Флегонт… Зайдете?

— Там побачимо! — буркнув Харитон і крутнув на місці товаришами, взявши їх за плечі.

Данило озирнувся на дівчину, але Харитон дражливо процідив крізь зуби:

— Ну, ти! Жених, чи пак — супруг! На чужих дівчат не дуже оглядайся: жінці скажу!

Флегонт теж озирнувся. Потім ще раз. Серце йому калатало. Постать Жанни д'Арк, Марусі Богуславки, Софії Перовської, тобто фармацевта–консерваторки, вже зникла за зеленою гущавиною, а він все поглядав та поглядав через плече.

Вони пішли понад кручею, через Аносівський парк, щоб не потрапляти людям на очі в своїй пошматованій одежі.

6

А місто залишилось позаду, як було.

І Хрещатиком знову проходили самодіяльні маніфестації.

Пройшла демонстрація, яка складалася виключно з жінок. На більшості заводів відбувались нині страйки, і меншовицький провід Ради робітничих депутатів вирішив страйкарів на самодіяльну маніфестацію не виводити. Страйки відбувались, правда, під економічними гаслами — збільшення зарплати на дорожнечу, восьмигодинний день, соціальне страхування, але ж треба було начуватись: ті капосні більшовики норовили використати будь–який масовий акт і підкинути до мирних економічних гасел щось на кшталт «геть війну» чи «влада — Радам»… Тому жінки робітників вийшли демонструвати самостійно. Вони несли плакат: «Вимагаємо збільшення хлібного пайка!» Другий плакат несла група солдаток: «Третій місяць ми не одержуємо допомоги за наших чоловіків, що проливають свою кров на фронті».

На чолі демонстрації — з двома малюками на руках, а четверо ще трималися за її спідницю, широким солдатським кроком марширувала жінка, висока, могутньої комплекції — Марта Колиберда. З–під чорних, як два вужаки, брів вона грізно поглядала на празниковий, веселий натовп.

Жіноча демонстрація пройшла по Олександрівській до царського палацу, де тепер розташувалась Рада робітничих депутатів і всі інші громадські організації міста.

Слідом за жіночою демонстрацією, трохи оддалік, посувався загін міліціонерів: не виключено було, що жінки страйкарів та солдатки почнуть вибивати вікна бемського скла в приміщенні Ради чи «Викорого».

Потім з Фундуклеївської вийшла демонстрація зовсім незвичайна. І Хрещатик завмер. Люди на тротуарах прикипали, де були, торговці кинули закликати покупців, автомобілі підрулили до стоянок, візники притримали коней, трамваї теж спинились.

Від одного тротуару до другого і хвостом майже на цілий квартал посувалась лава людей.

Але що то були за люди!

Попереду, на невеличких — квадратний аршин завбільшки — платформочках на коліщатках, підганяючи себе короткими милицями, — котили люди без ніг. Було їх з добру сотню. За ними крокувало ще з двісті — високо закинувши голови назад, неначе невідривно вдивляючись у ясне небо чудового літнього дня. Але руки — в кого вони були — вони витягли наперед і поклали на плечі іншим, попереду. Це були один в один — сліпці. За невидющими — хто на костурах, хто з ковінькою при одній нозі — шкандибали й підстрибували різні каліки, ще кілька сот. Інші ступали й обома ногами, але мали тільки одну руку, або не мали й одної. Усі поспіль були в солдатських гімнастерках і з солдатськими кашкетами на головах, на грудях у більшості теліпались медалі й Георгіївські хрести.

Це були інваліди війни з військових госпіталів. На чолі демонстрації двоє безногих, але дворуких везли плакат, втуливши держална між колін:

«Ми воювали за віру, царя і вітчизну».

А за ними двоє двоногих і дворуких, але скручених тіпанкою «пляски святого Вітта» після контузії хребта, несли другий, більший транспарант. Держална тремтіли й здригалися в їхніх ні на хвилину не спокійних руках — від того полотнище неспинно трусилось над лавою демонстрантів. На транспаранті було:

«Коли Тимчасовий уряд за війну, то геть Тимчасовий уряд!»

«Коли Установчі збори будуть за війну, то не треба Установчих зборів!»

На звороті транспаранта теж був напис:

«Не давайте грошей на війну!»

Добра путь

1

Збори київських більшовиків були як завжди бурхливі.

Сперечались Андрій Іванов з Юрієм П'ятаковим.

За Івановим стояли більшовики із Спілки металістів, Третього авіапарку та Спілки кравців — найчисленніші організації в місті. П'ятакова підтримував міський комітет.

— Так не буде! — категорично, як завжди, заявляв П'ятаков.

— Так повинно бути! — стояв на своєму Іванов. — Цим ми забезпечимо перехід від революції буржуазно–демократичної до другого етапу — революції соціалістичної!

Вони стояли зараз один перед одним: Іванов — на трибуні, бо дістав слово і промовляв. П'ятаков — за столом президії, бо, як і постійно, головував на зборах. Іванов стояв, ухопившись обома руками за борт кафедри і нахилившись вперед, — неначе готовий до стрибка. П'ятаков теж сперся обома руками на край столу і теж нахилився вперед — неначе готувався випередити супротивника і зробити стрибок першим.

Приміщення аудиторії Вищих жіночих медичних курсів, перетворене тепер на «клуб» печерських більшовиків, було тісне: сиділи на одному стільцеві по двоє, приткнулися по підвіконнях. Зал гув і гримів — одні підтримували промовця, інші поділяли позицію головуючого. Найбільше метушився і галасував Василь Назарович Боженко: він уже кілька разів підбігав до столу президії, вимагаючи слова й собі.

П'ятаков — коли гамір ставав нестерпним — хапав дзвіночок і калатав. На Василя Боженка він сердито махав рукою.

Мова йшла про озброєння київських пролетарів.

Іванов обстоював ленінську тезу, схвалену Центральним комітетом, про озброєння робітників та селян і створення всенародної міліції, бо тільки озброєння мас може гарантувати знищення старорежимного апарату насильства і забезпечити перехід влади в руки трудящих.

П'ятаков знімав цю ідею на глум і кидав Іванову в'їдливі репліки. Зброї, мовляв, не вистачає і для армії на фронті — де ж її взяти для мільйонів робітників та селян? І чи не призведе зброя в руках до того, що есдеки підуть війною на есерів, есери на бундівців, а анархісти розпочнуть бій проти всіх і вся? А наші «мужички» і взагалі не вміють поводитись з гвинтівкою чи кулеметом…

З зали почулись обурені вигуки.

— Десять мільйонів селян гниють в окопах, вони ще вас навчать, як поводитись із зброєю! — гукав особливо заповзято молодик у солдатській одежі, тільки без погонів. — І це — хамство взивати їх по–панському «мужичками»!

Це був брат Юрія П'ятакова — Леонід. Він щойно прибув з фронту, демобілізований через хворобу. В армію Леоніда мобілізували після закінчення політехнікуму рядовим, як політично неблагонадійного. В партійних дискусіях Леонід завжди займав позицію, діаметрально протилежну братовій. Втім, і вдачі брати були різної: Юрій — поміркований та обережний, Леонід — нестримний та запальний.

Боженко перекричав усіх. Кошлаючи бороду і розмахуючи кулаками, він вже вдесяте поривався до трибуни:

— Прошу слова! Дайте мені слово! Я скажу!

Але головуючий відмахувався: промовець ще не закінчив.

Іванов, проте, заговорив зовсім спокійно, коли, нарешті, стала змога прохопитись крізь загальні вигуки.

— Народові, — сказав він, — зовсім не потрібно стільки зброї, щоб кожний постійно мав її при собі, але поводитись з нею повинні навчитись усі. Зброю треба розподіляти по заводах, а в селах — по Радах: невеличкими комплектами. Одного дня на тиждень для військового навчання досить, щоб за два–три місяці зробити боєздатними всіх пролетарів та найбідніших селян.

— Вірно! — зразу відгукнувся Боженко. — Я це й хотів сказати. Відмовляюсь від слова!

— Маю пропозицію! — підхопилась Лія Штерн. — Ви кажете, що у штабі не вистачає зброї, а от усі середньошкільники старших класів порядком допризовної підготовки проходять військовий строй! Забрати у них зброю і передати Іванову з Горбачовим у розпорядження фабзавкомів. А далі…

Лію Штерн урвало скептичне зауваження з задніх лав:

— У допризовників — японські карабінки, а до них нема набоїв: муштруються, як з палицями.

— Абсолютно приєднуюсь до цієї розумної репліки! — поквапився докинути й П'ятаков, зневажливо всміхнувшись у бороду. Поправивши пенсне, він додав: — І взагалі у допризовників найбільше — однозарядні берданки. З ними тільки качок стріляти над Конче–Заспою!

Перебіг сміх між членів президії, але Іванов відказав:

— На качок — вірте мені, я теж мисливець, — краще ходити з двостволками центрального бою. А з берданки військового зразка качки не встрелиш, товаришу П'ятаков: калібр не той. Якщо замість кулі засипати шроту номер дванадцять, то годиться на куликів та бекасів. На качок, — голосніше і навіть з викликом сказав він, — берданка не годиться, але на ворога і берданка — зброя! У війні за визволення Болгарії російський солдат, отой «мужичок», як ви кажете, озброєний був тільки берданкою, але російська армія вийшла переможцем!

— Правильно! — загукали з зали. — Давай берданки!

— А в гімназистів, — гукнув Саша Горовиць з президії, бо він був членом комітету, — японські карабінки все одно треба забрати! Не забувайте про вчорашню демонстрацію: з гімназистів готується гвардія контрреволюції!

Лія Штерн кинула оком на ґулю на стриженому Сашиному черепі, посміхнулась, але зразу й поморщилась, повівши плечем: на плечі в неї теж щеміло садно від скаутівської патериці.

— Це теж аргумент! — гукнула вона. — Самим озброїтись, а потенціального ворога — роззброїти!

— Прошу слова! — знову вихопився Боженко.

Але Іванов на трибуні звів руку:

— Вірно! Японські карабінки ми, арсенальці, теж приймемо: чудова конструкція — б'ють на чотири тисячі метрів. — Він раптом посміхнувся. — Дістануть з Печерська аж до штабу Оберучева на Банковій…

— Іванов! — зойкнув П'ятаков. — Закликаю тебе до порядку! В твоєму недоречному жарті — заклик до авантюри! Коли б це сказав не ти, я б кваліфікував це як… провокацію!

В залі невдоволено загули, і П'ятаков похопився зм'якшити свої слова. Він примусив себе теж вдатися до жарту:

— І чим же ви стрілятимете? Теж — шротом номер дванадцять?

— Ні, — відповів серйозно Іванов. — Буржуй — не бекас: на буржуазію потрібний більший калібр.

— Де ж ви його візьмете? — глузливо під'юджував П'ятаков. — Може, пошлете депутацію до японського мікадо, щоб відпустив вам набоїв на буржуазію?

— Мені слово! — зірвався Боженко.

— Арсенальці допоможуть, — знизав плечима Іванов. — Поставимо на верстати новий калібр і будемо в надурочний час стругати японський патрон.

На ці слова в залі знову пішов безлад. Учасники зборів гукали, схвалюючи ідею Іванова, — марно калатав у свій дзвоник П'ятаков.

Особливо шумливо поводився гурток партійної молоді — зовсім невеличкої студентської групи в київській організації більшовиків. Крім Саші Горовиця, Лії Штерн та Леоніда П'ятакова, у цій групі були ще Лаврентій Картвелішвілі, Ян Гамарник, Довнар–Запольський, а також Віталій Примаков. Примаков, правда, студентом не був, бо пішов на заслання ще з шостого класу чернігівської гімназії. Але, повернувшись минулого місяця з Сибіру, зразу взявся готуватись до екстернату на атестат зрілості і вже придбав собі новенький студентський кашкет. Запальний промовець, він у міському комітеті працював постійним агітатором.

Студенти сиділи тісним гуртком — крім Горовиця, що був у президії, — і на все реагували голосніше, ніж це було б потрібно, з якимсь школярським бешкетництвом.

— Го–ло–су–ва–ти! — скандували вони ще й притоптували ногами. — Про–по–зи–цію го–ло–су–ва–ти!

Гуртка студентів тримався й Володимир Затонський — викладач хімії в політехнікумі. Від студентської корпорації він ще не відійшов, закінчивши політехнікум незадовго перед війною. Як і більшість студентів, він носив бороду — борода в нього була густа, аж до очей, але був у військовій формі: мобілізований до армії, він служив зараз в інженерній частині Київського військового округу.

Затонському пощастило на якусь мить привернути увагу зборів: ставши на стілець, він дав щось подібне до технологічної довідки:

— Японські патрони на крупному січеному поросі. Абсолютно можливо пристосувати і нашу артилерійську «вермішель», якої в Києві скільки завгодно. Та й робити таку «вермішель» — ерундистика! В п'ятому році її робили в лабораторії політехнікуму з двома колбами і трьома ретортами — і постачали всі бойові дружини!

Навести лад П'ятакову так і не пощастило — він сердито жбурнув свій дзвіночок геть. Але урвати гамір спромоглась жінка, що сиділа поруч з ним у президії, — суворого обличчя, десь, певно, і суворого життя жінка, в англійській кохтинці з високим коміром і звичайним чоловічим галстуком.

Це була Євгенія Богданівна Бош — лідер київських соціал–демократів ще до війни, з еміграції вона повернулась нещодавно, разом з П'ятаковим. Київські більшовики обрали її керівником обласної організації.

— Товариші! — сердито крикнула Бош. — Це ж несерйозно: берданки, двостволки центрального бою! Ми — партія, а не клуб мисливців! Закликаю вас до порядку!

П'ятаков скористався з хвилинної тиші:

— Ти вже закінчив, товаришу Іванов?

— Тепер моє слово! — знову підхопився і побіг до трибуни Боженко. — Я вже давно записався! Моя черга!

— Я ще не закінчив, — сказав Іванов. — Сядь, будь ласка, Василю Назаровичу!

Обурено пересмикуючи плечима, Боженко пішов на місце.

— В такому разі поспішай, товаришу Іванов. Промовців записалося багато, а час — пізній. Справа не в тому, чи є набої, а в тому — чи треба озброювати народ?

— Треба! — гаркнув Боженко.

— Треба! — розітнулися вигуки з усіх боків.

— Треба–треба–треба! — проскандували студенти.

Але П'ятаков таки докінчив свою думку:

— Революція розвивається мирним шляхом. Ми закликаємо кінчати війну, а самі візьмемо меч у руки? Це небезпечний експеримент, він настрахає обивателя і відкине від нас симпатії демократичних груп!

— Обивателя не завадить і настрахати! — гукнув Примаков. — А відкинуться меншовики та кадети — і слава богу! Тоді й ви покинете торочити про єдиний фронт з ними!

— Передчасно! — зойкнув П'ятаков.

Він застебнув піджак на всі ґудзики, дарма що в залі стояла нестерпна задуха, і поправив пенсне на носі.

— В нашій країні ще не завершилась революція буржуазна. До соціалістичної революції наша країна ще не готова. Пролетаріату у нас мало, і той — кволий: він подроблений на кілька партій. Наше завдання зараз: консолідація і міжнародна солідарність пролетарці усіх країн. А без використання сил буржуазії ми сьогодні ще не зуміємо опанувати керівництво промисловістю. Особливо зараз — в час війни і воєнної розрухи…

Він говорив би й далі, та на кожне його речення гомін у залі дужчав і, кінець кінцем, знову перейшов у гамір.

Леонід П'ятаков гукав: опортунізм! Солдат Королевич: меншовицькі теорії! Боженко перегукав усіх: мало тобі Ленін наклепав на Квітневій конференції? Студенти свистіли — наче гімназисти при обструкції класному наставникові.

Тепер вже й Бош неспроможна була дати лад, дарма що знову звелась і щось гнівно гукала в розбурхану аудиторію.

П'ятаков був головою організації — визначний діяч партії, давнього гарту. Бош — теж мала загальну повагу за всім відому революційну діяльність. їх авторитет в організації був незаперечний. Та й путі російської революції тільки–тільки почались — ще не знати було кроку, який пролетарський рух зробить завтра чи післязавтра. Але молодечий запал юних більшовиків, які щойно прийшли на зміну старшим поколінням революціонерів, загиблих на шибеницях і по царських в'язницях, їх гаряче поривання теж, коли треба, віддати життя за справу революції, за її чарівне, вимріяне завершення, — були таки дужчі за цінування бойових заслуг старших товаришів. І молодь протестувала. Вона була нетерпелива і — нетерпима: хто виступав проти бою, той був, отже, і проти самої революції!

Галас на лавах, де розташувалась молодь, не вщухав.

На задніх лавах було тихо. Там сиділи поважні віком. То були не старі партійці — в партію вони вступили переважно тільки в дні революції, коли партія вже стала легальною: підпільного гарту вони здебільшого не мали. Але були вони старими пролетарями і за плечима мали чималий життєвий досвід, — він зробив їх запеклими в жаданні торжества пролетарської справи, але навчив їх розсудливості: вони міряли сім разів, а тоді вже відрізували раз і назовсім. На плечах у них були смуги від козацьких нагаїв за участь у страйках та демонстраціях, але про вчення Маркса вони чули лише з чужих слів — на мітингах, після революції, або й до революції — по недільних гуртках. Але ж підпільні гуртки не ділились на меншовицькі та більшовицькі, а на мітингах після революції завжди сперечались речники різних партій або й дискусіонери від різних течій в одній партії. Хто ж — правий? Про світову революцію вони ще не подумали, — хто його зна, як там ще прийде до неї! Але революцію тут, у себе, треба зробити доконче! Мабуть, молодики — хоча й шумливі, хай їм всячина, — а мають–таки рацію: революцію треба робити рішуче… Тільки ж хіба не слушно каже й П'ятаков про керівництво промисловістю? Ну, скинути, скажімо, цього ката, начальника «Арсеналу», генерала, а тоді що? Хто стане на його місце, коли не з буржуазії, а з пролетарів? Тесляр Боженко або й токар Іванов? Добрі хлоп'ята, душевні люди. Тільки ж самої душі ще замало, щоб завод цокав, як той годинник марки «Мозер»! Не таке, виходить, просте діло революція, коли от, маєте, стільки суперечливих думок навіть в одній партії! В народі не дурно кажуть: як у дворі співає багато півнів, то й світання, диви, проспиш!

Розсудливі «старики» — пролетарі–виробничники з чвертьстолітнім стажем біля верстатів, але члени партії молодші навіть від дев'ятнадцятилітнього «комітетчика» Сашки Горовиця, і галасливу молодь не підтримували, але й проти П'ятакова не мали що сказати.

П'ятаков ще крикнув:

— Соціалістична революція в одній країні неможлива! Час для неї настане тоді, коли вибухне повстання в цілій Європі!..

2

Поки в залі стояв гармидер, Іванов похмуро спостерігав за П'ятаковим.

Майже три місяці П'ятаков у Києві, прибувши з Петрограда після повернення з еміграції, і на десятках партійних зборів, засідань, нарад — достеменно жодного разу — не склалося в нього, Іванова, спільного погляду з П'ятаковим будь на що…

Згадати хоча б дискусію про ленінські «Квітневі тези».

Ленін кинув заклик до братання на фронті — як дійового способу боротьби проти війни: трудящі всіх воюючих країн, зодягнуті в солдатські шинелі, мають спільно розпочати боротьбу проти своїх імперіалістичних урядів.

А П'ятаков репетує, що братання — утопія, ще й — анархія!

Ленін говорить про керівну роль пролетаріату в революції.

А П'ятаков доводить, що селяни не підуть за пролетарями.

Ленін висуває ідею влади Рад.

А П'ятаков: диктатура пролетаріату зараз неможлива.

Ленін закликає не довіряти Тимчасовому урядові, що продовжує політику імперіалістичної війни, зволікає з конфіскацією поміщицьких земель та утискує робітничі організації, бо — складається з міністрів–капіталістів та угодовців з дрібнобуржуазних партій, які пішли на спілкування з буржуазією.

А П'ятаков: трудящі ще неспроможні ствердити свою владу, тому треба підтримувати Тимчасовий уряд — тільки вносити корективи в його діяльність. Бо повалення уряду було б насильним захопленням влади, а це ж, мовляв, суперечить мирному розвиткові революції, який і обстоює нині партія.

Нарешті, Ленін оголошує марксистський принцип самовизначення націй, доводячи, що тільки через право вільного відокремлення нації колишньої Російської імперії прийдуть до вільного ж, не з примусу, отже, й найміцнішого, інтернаціонального єднання в боротьбі за соціалізм.

А П'ятаков торочить про якесь химерне «злиття» націй — задля торжества ідеї інтернаціоналізму, доводить, що визвольний національний рух вже начебто відіграв свою революційну роль — ще за часів буржуазних революцій проти феодалізму, а нині, в умовах імперіалізму, може відігравати лише роль контрреволюційну, бо діє на догоду національній буржуазії.

Таж кожному — навіть і не теоретикові марксизму — очевидно, що в умовах колишньої Російської імперії, де багато націй були придушені царським імперіалістичним режимом, позиція П'ятакова стає фактично продовженням царського великодержавництва, закріплюючи зверхність великоросів над усіма іншими націями. Отже, — провокує національні незлагоди, нацьковує всі нації проти великоросійської, штовхає маси, які прагнуть національного визволення, справді під прапори національної буржуазії, зриває пролетарську інтернаціональну солідарність!

І от своїм авторитетом лідера партії і керівника організації П'ятаков добився–таки того, що так і «повисли були в повітрі» в Києві ленінські тези аж до Квітневої конференції. Коли київські більшовики почали їх жваво обговорювати і стала виразною прихильність до ленінської позиції, П'ятаков, рятуючи свій престиж, хитро перекинув увагу на ганебну історію з Петровим–Савельєвим.

Металіст Петров–Савельев — загартований більшовик, що після останнього, восени шістнадцятого року, розгрому київської більшовицької організації провів рештки її через тяжке підпілля і став першим організатором у Києві легальної від дня революції партії, — гаряче обстоював тези Леніна. Савельева — правда, разом з П'ятаковим, що змінив його на посту голови організації, — збори й обрали делегатом на Всеросійську квітневу конференцію більшовиків у Петрограді. Тоді П'ятаков — на тій, мовляв, підставі, що Савельев, сказати б, порушив партійний закон демократичного централізму, виступивши проти ухваленої вже комітетом платформи, — поставив питання про позбавлення його делегатського мандата. З тих, формальних, причин мандат у Савельева був одібраний, і замість нього обрано на конференцію Євгенію Бош.

Всеросійська конференція схвалила якраз ленінські тези — як програму дальшої діяльності партії, а П'ятакову добре «наклепала» за угодовство. І Ленін у своєму виступі про національне питання перед цілою партією зняв П'ятакова на глум.

Та от не втихомирився П'ятаков і, повернувшись з конференції до Києва, знову виступає проти Центрального комітету.

Отаке маємо і сьогодні. Адже не сам Іванов з київськими металістами, авіаторами та кравцями висунув ідею озброєння пролетаріату. Висуває її, як доконечну потребу для оборони інтересів революції, Центральний комітет. І Ленін виступив у «Правде» з спеціальною статтею…

Запал і лють сповнювали зараз Іванова, і з кожною хвилиною, з кожною реплікою із зали його запал і лють зростали. Та Іванов стримував себе. І, коли знову настала сяка–така змога заговорити, він так само спокійно відказав П'ятакову:

— Не тільки західноєвропейському пролетаріатові вершити всесвітню соціальну революцію, і не від нього тільки залежить доля революції в Росії. Ми, комуністи…

— Більшовики! — крикнув П'ятаков. — Ми — більшовики!

— Ми, більшовики, комуністи… — почав вдруге Іванов. Але П'ятаков знову роздратовано урвав:

— Я поправляю тебе, товаришу Іванов! До твого відома: наша партія іменує себе «Російська соціал–демократична робітнича партія», в дужках — «більшовики?».

Це був ще один пункт розходження П'ятакова з Леніним. Ленін, ідучи за Марксом, пропонував перейменувати партію в — «комуністичну партію», щоб зовсім відрубатися від меншовиків, теж — «соціал–демократії?». А П'ятаков у дискусії доводив, що більшовики не повинні розривати з меншовиками, а назва «комуніст» взагалі асоціюється з «анархістами–комуністами» і може тільки настрахати обивательські кола.

Боже мій! Як боїться втратити прихильність обивателя цей… обиватель?

І раптом Іванов не стримався. Обернувшися вже просто до П'ятакова, він запитав з неприхованим викликом:

— Слухай, П'ятаков! Ти не хочеш іменуватися комуністом. Це — твоє діло. Але я не розумію, чому ти прозиваєш себе більшовиком?

Це була бомба. І в залі вона вибухнула з оглушливим громом та гуркотом. Всі посхоплювались з місць. Хтось гукав «браво» і плескав. Хтось обурювався і гукав «геть». Члени комітету вимагали, щоб Іванов зійшов з трибуни, і — поставити питання про його виключення з партії.

Боженко скочив на естраду і почав лушпарити Іванова по плечах:

— Молодця! Нехай дасть тобі відповідь! Нехай дасть відповідь нам двом! Я теж про це питаю! Нехай дасть відповідь партії!

І він став поруч з Івановим — чи то й справді жадаючи почути відповідь, чи то готовий боронити Іванова, коли б діло дійшло до бійки.

— Не відповідай йому, товаришу Юрій! — крикнула Бош. — Це хуліганство!

Справді, це була — образа, а на образу, щоб не принизити своєї гідності, можна й не відповідати.

Та П'ятаков все ж таки відповів: у цьому, очевидно, вважав він, теж був вияв гідності — старшого перед молодшим.

Тон його відповіді був тоном людини глибоко ображеної, одначе — толерантної: отецьки–докірливий тон.

— Тому, товаришу Іванов, що брав участь в утворенні партії і приймав її першу програму.

— Ленін сказав про таких, як ти, — гукнув Леонід П'ятаков, — що ви — «старий архів»!

Але П'ятаков не звернув уваги на вигук брата.

— Тому, товаришу Іванов, що вистраждав мою партійну приналежність в засланні й на еміграції…

— Меншовики та есери теж сиділи в тюрмах і були в еміграції, — гукнув Боженко.

Але П'ятаков не звернув уваги і на вигук Боженка, що став членом партії вже після того, як повалено самодержавство, погромлено тюрми і відпала потреба тікати на еміграцію, залишаючи рідну країну і ламаючи своє життя.

— А тобі, товаришу Іванов, я прощаю цю образу тільки тому, що твій партійний стаж — в три рази коротший, і я ще вірю, що дальше перебування в партії зробить із тебе дисциплінованого соціал–демократа. Інцидент вважаю вичерпаним.

На цьому П'ятаков скромно потупив очі.

В залі стало тихо. Люди зніяковіли. Люди завжди ніяковіють, коли перед ними ображають іншу людину — старшу віком і багатшу життєвим досвідом, особливо — коли ця людина після образи не подереться зопалу на стінку, а поведеться отак — із скромним достоїнством.

Зніяковіли й запальні студенти.

— Ні, це справді свинство, — прошепотіла до свого гуртка Лія Штерн. — Кожний же з нас якоюсь мірою — його вихованець.

Втім, зніяковів і сам Іванов. Він обвів поглядом аудиторію. Товариші ховали очі від його погляду. Справді, — хіба так можна? Все ж таки П'ятаков — учасник нелегальних партійних з'їздів, скликуваних за кордоном тільки з визначних діячів та теоретиків революційного руху. Є навіть чутка, що на черговому з'їзді — за якийсь місяць — кандидатуру Юрія П'ятакова виставлятимуть у Центральний Комітет…

Товариші в залі ховали очі. Поруч стояв, наїжачившися, Васильок Боженко, — от–от ухопить карафку і жбурне в П'ятакова. Але ж Васильок — гаряча голова, тільки три місяці в партії, а освітою — з церковно–приходської школи: аж ніяк не теоретик марксизму. Мало чим кращий від нього і він сам, Іванов. В партії він, правда, вже четвертий рік, але ж три роки — воші в окопах, верстат в «Арсеналі». Хіба це — освітній ценз? Страйки, арешти, тюрма… Де йому було набути потрібного гарту для полеміки, дебатів, дискусій?

Ех, коли б був тут Савельєв–Петров або бодай Іван Федорович Смирнов! Той би дібрав, яке слово сказати! Той би П'ятакову як у око вліпив!.. У сибірській тайзі Смирнов зуби з'їв у дискусіях з народниками, меншовиками, есерами та польськими соціалістами, — і не було тепер у Києві диспуту, на якому б більшовик Смирнов не взяв би гору над меншовицькими талмудистами та опортуністичною казуїстикою всяких «оборонців», «демократів–оборонців» чи «революційних оборонців»…

Іван Федорович Смирнов — Іванову це достеменно було відомо — був у курсі самої дискусії між Леніним та П'ятаковим, про яку партійна молодь тільки чула поголоски, а суті не знала, — дискусії давньої, з п'ятнадцятого року: ще тоді П'ятаков з Бухаріним виступали проти ленінської тези про право націй на самовизначення, а разом з Троцьким — за те, що революція можлива лише світова, а в одній країні — неможлива…

Іванов ще раз перебіг поглядом по рядах, шукаючи, чи не наспів все ж таки Смирнов?

У постійних суперечках з П'ятаковим Смирнов брав гору не тільки своєю теоретичною «підковкою», але й своєю непримиренністю саме до П'ятакова. Такий же корінний киянин, як і П'ятаков, Смирнов не міг примиритись, що той для партійних дискусій прибрав псевдонім «Київський», беручи тим собі неначе право говорити від усіх київських більшовиків. Тому і «платформу» свою тепер найменував П'ятаков «київською». А була вона зовсім не виявом думки київських більшовиків, а тільки — новим виявленням давньої внутріпартійної опозиції «карикатурного», як казав тоді у полеміці Ленін, марксиста «Київського». Ленінськими словами — «карикатурою на марксизм» — неодмінно і взивав Смирнов П'ятакова у своїх виступах проти нього на партійних зібраннях.

Та, на лихо, Смирнова в залі не було. Десь затримався і на партійні збори не прийшов. Що трапилося? Такого ще не бувало, щоб Смирнов та не прийшов, коли збиралися всі більшовики!

Іванов сумно похилив голову й сказав:

— Що ж… я закінчив.

Він ступив крок з класної кафедри, за солдатською звичкою оправив гімнастерку, обсмикнув її фалди під пояс ззаду, підтягся весь по–солдатському і зійшов з трибуни.

— Слово має… — почав оголошувати П'ятаков, та місце на трибуні захопив уже нетерплячий Боженко.

— Товариші! — залементував Боженко, розмахуючи кулаком. — Цілковито підтримую пропозицію попереднього оратора, мого товариша Андрюши Іванова. І ось вам приклад на захист пропозиції: доручили мені утворити в залізничному депо групу робітничої самооборони, я її й утворив, хоча, знову ж таки, ніхто не хотів давати зброї, і довелося добувати її самим, і от яким, розкажу я вам, способом…

— Боженко! — урвав його лагідно П'ятаков. — Нам здається, що ні до чого затягувати непотрібну дискусію. Ти говори про…

— Дозвольте! — скипів Боженко. — Ти мені рота не затикай! Я перед партією стою: про що хочу, про те й слово скажу!

П'ятаков звів руку:

— Питання ясне і…

Та тут його урвала з місця Бош:

— Ні, товаришу Юрій, ти постривай! Питання, як ми бачимо, ще зовсім не ясне. Я теж настоюю, щоб обговорення продовжити.

— Як не ясне? — скипів і П'ятаков. — Але ж нам ясно, що озброєння зараз недоречне?

— Ні, неясно, — відповіла Бош, — раз це неясно значній частині товаришів… Щодо мене, — закінчила Бош, — то тепер і мені здається, що справа утворення народної міліції, як каже товариш Ленін, якраз на часі…

Це була друга бомба, — і в залі знову загуло: Бош була цілковитим однодумцем П'ятакова ще з часів еміграції, і проти тез Леніна виступала з не меншим запалом, ніж сам П'ятаков. Отже, і справді вона змінила свою позицію після Квітневої конференції, коли заявила, що Ленін її переконав, і вона зрікається своїх заперечень?

— Браво, Богданівна! — загукали в залі. — Слово Бош! Вимагаємо слова для Бош! Просимо Бош на трибуну!

Боженко, що стояв на трибуні і розмахував руками, вимагаючи тиші, щоб говорити далі, — скочив з трибуни, підбіг до столу президії, вхопив Бош за руку і потяг її силоміць на трибуну.

Іванов полегшено зітхнув, потім знову почав оглядатись по залі — чи не з'явився все ж таки на підмогу Смирнов?

Ні, Смирнова таки не було.

3

І Смирнов, справді, не міг бути зараз на зборах — хоч і як хотів того, хоч і як поривався.

От уже скільки часу він не міг вийти з приміщення, в яке потрапив ще вранці. Він сидів на підлозі посеред кімнати — на якомусь брухті, обсипаний скаллям трощеного скла. І тільки пробував звестися вище метра від підлоги, зразу ж у котресь із вікон влітала здоровенна каменюка — і щастя, коли не поціляла простісінько в нього. Смирнов був у погромленій кімнаті сам і сидів у жорстокій облозі…

Іван Федорович Смирнов, або — за старою підпільною кличкою часу нелегальщини — «Ваня–маленький», був із «старих більшовиків», дарма що віком тільки під тридцять. Київський кравець фахом, він у перші ж дні війни потрапив на каторгу і, повернувшися тепер до Києва, став головою Спілки кравців: для київських швачок, кравчинь та модисток не було більшого авторитета, як Ваня–маленький, Іван Федорович, товариш Смирнов. Стихією Івана Федоровича були страйки, і він плавав у цій стихії, як риба в воді. Треба ж було урівняти жінок з чоловіками в оплаті праці, добитись підвищення заробітної плати у зв'язку з дорожнечею, домогтися, щоб страхові каси розгорнули діяльність на обов'язкових відрахуваннях від прибутків підприємств, і ще багато–багато інших справ. Всього цього можна було добитись тільки страйками, а Смирнов був великий мастак страйкової справи.

Старий арсенальський слюсар Іван Бриль, Вані–маленького неодмінний компаньйон на рибалці, — бо Ваня–маленький кожну вільну хвилину сидів з вудкою під Аскольдовою могилою, там у нього навіть своя сижа була, — колись, як Ваня метко підсік ляща фунтів на п'ять, дивуючися з його всеумілості та скоропоспшіності, так сказав йому:

— Ну й меткий та швидкий ти, Іване! Дивуюся з тебе, їй–право! Як та ластівка — сюди та туди: до гніздечка — малечі в дзьобики коника покласти, і знову за новим коником — пурх! Повіриш, раз сидів я під гніздом, що під моєю стріхою притулилося, і почав рахувати — так мало не звомпів! Сто двадцять два рази прилітала ластівка до своїх птенчиків, поки моя Меланя снідати покликала, — за якусь годину! Думаєш, брешу? Побий мене грім — правда! Отак і ти. Ластівка ти, їй–право, ластівка!

— Хм! — тільки хмикнув на це Ваня–маленький. — Ластівка, кажеш? — І зразу звів ліву брову, як робив завжди, коли щось йому впадало в голову для роздуму. — Що ж, ластівка це — непогано! Ластівка… Ластівко… Ласточкін — непоганий псевдонім для легальної подоби в час підпілля… Хресним батьком будеш. Клич Максима, хильнемо по маленькій з такої нагоди…

Та підприємці теж добрали способу проти страйкарів: вони закривали свої підприємства і людей викидали на вулицю. Що ж тепер було робити з масою голодних безробітних?

Смирнов довів більшовицькому комітетові, що за долю безробітних відповідальність повинні прийняти на себе саме більшовики. І домігся, щоб справу доручили саме йому.

І почав організовувати в місті артільні майстерні — з колективною відповідальністю виборного правління. На Шулявці почала діяти артільна пекарня. На Подолі — артіль кондитерів для переплавлювання цукру на монпансьє. В центрі відкрилась кооперативна друкарня. Але найбільше безробітних було поміж жінок. І Смирнов вирішив організувати на Деміївці величезну — на півтисячі робітниць — артільну пошивно–обмундирувальну майстерню, яка б приймала замовлення від Земсоюзу та Союзу міст.

Сьогодні вранці майстерня і мала бути відкрита. Відкриття почалось в урочистій обстановці. Хор робітниць–кравчинь проспівав «Вышли мы все из народа», і після того Смирнов виголосив промову — про артільну справу, кооперацію, колективізм та яке вони мають видатне значення для плекання соціалістичних форм виробничих відносин та виховання комуністичних взаємин між людьми.

— Хай живе соціалістичний колективізм, хай живе соціалістична революція! — закінчив він свою запальну промову.

Дружні оплески зраділих з роботи деміївських безробітних кравчинь вкрили заклик схвильованого промовця.

Але тут воно й почалось.

У вікно хряснув перший камінь. Він влучив якраз у хрест віконної рами — посипалося скло з усіх шибок. Жінки з переляканим вереском кинулись хто куди. А Смирнов сів на підлогу, бо за першою каменюкою полетіла друга і третя — і одне за одним вилетіли геть усі десять вікон сарая.

З першого каменя стало вже зрозуміло, чия то була робота. Організувавши два десятки архаровців, поставивши їм два відра самогонки, підприємці учинили новому конкурентові погром.

Іван Федорович сидів тепер на підлозі і, хоча в силу своєї оптимістичної вдачі в журу не впадав, одначе чимдуж розмишляв над тим, яким же способом і як найшвидше вибратися з такої халепи? Адже він поспішав: от–от мали початись партійні збори, а ще такого не було, щоб він з будь–яких причин ухилився від будь–якого партійного обов'язку!

Першою, правда, спала думка не про те, як порятуватись, а — що треба зробити, щоб оборонитись надалі від подібних прикрих ексцесів?

Іван Федорович прийшов до висновку, що якнайшвидше треба утворити при артілі групу самооборони — жінки теж мусять уміти поводитись із зброєю — за часів Паризької комуни і не таке бувало!

І зразу ж, з притаманною йому властивістю не лише аналізувати, а й синтезувати, Іван Федорович прийшов до висновку, що групи самооборони треба утворити взагалі на всіх підприємствах — великих і малих. «Зайців» таким способом убивалось двоє: захист від погромників і озброєння пролетаріату на випадок можливих — грядущих із невідомості — контрреволюційних путчів. Без таких путчів діло, звичайно, не обійдеться — досвід тієї ж Паризької комуни тому найкращий приклад.

І — чорт забирай! — якраз це питання — ленінська ідея загального озброєння пролетаріату — і має обговорюватись на сьогоднішніх партійних зборах! Ай–ай–ай! Треба бігти на Собачу тропу чимдуж!

Смирнов підхопився, щоб бігти зразу, та тільки він підвівся вище висадженого вікна, — здоровенна каменюка торохнула в стінку ледь вище від його голови, а чималий цурпалок боляче вдарив по руці.

Іван Федорович знову сів долі, на трощене скло.

— Цікаво! — сказав до себе Іван Федорович, — дуже цікава ситуація: гірше губернаторської!

Він став навкарачки і поповзом, щоб його не помітили крізь вивалені вікна, обережно поплазував до заднього ходу — на голосіївську сторону: там можна прохопитися ярком на вулицю, що має таку чудову, романтичну й доброзичливу назву — «Добра путь»…

4

Партійні збори тим часом закінчувались.

Головуючий П'ятаков вже накидав проект резолюції. Виступ Бош, звичайно, дещо утруднив становище: до її заклику розпочати озброєння приєдналось чимало поважних товаришів. Одначе більшість членів комітету дружно підтримали П'ятакова і голосували одностайно: не на часі, може спровокувати погром слабких ще більшовицьких організацій монархічними контрреволюційними колами.

Металісти, авіатори, кравці, молодь голосували проти, але ж їх була все ж таки меншість. Тепер, на чолі з Івановим та Боженком, вони добивались бодай поправки: великим заводам, які вже мали групи самооборони, поширювати їх; озброєння в великому масштабі нехай і не здійснювати зараз практично, але в принципі проти нього не заперечувати. Боженко навіть формулював цю корективу так: принципово нехай і не схвалювати, але практично… здійснювати. Від себе він тут же домовився з Королевичем, що авіатори виділять десятків зо два інструкторів.

Іванов не витримав і зірвався з місця:

— Товариші! — гукнув він. — Чи ви забули, що в Києві понад двадцять тисяч озброєного війська, а контрреволюційний «Союз офіцерів Південно–Західного фронту» куди сильніший проти Ради військових депутатів, у якій до того ж провід тримає есер — офіцер Григор'єв?!

— Товаришу Іванов! — зразу спинив його П'ятаков, підкреслено лагідно, лише з отецькою докірливістю в голосі. — Резолюцію ж схвалено. Тепер вносимо тільки поправки…

Але Іванов гукнув ще:

— Центральна Рада має в Києві свій полк Богдана Хмельницького на три тисячі багнетів, дві українізованих школи прапорщиків — дві тисячі юнкерів і військовий клуб імені гетьмана Полуботка з кадрових офіцерів! А за Радою робітничих депутатів немає ніякісінької збройної сили!

— Іванов! — гримнув П'ятаков вже не лагідним, а грізним тоном. — Тобі добре відомо, що ми ще коли записали в резолюцію, що осуджуємо дії українських сепаратистів.

— Плювати вони хотіли на твоє осудження! — вихопився й Боженко. — Знаєш, що вони зроблять з твоєю резолюцією?

— Резолюціями революцію не зробиш! — закричав Леонід П'ятаков.

— А ця резолюція потурає контрреволюції! — підхопив і Примаков.

Лія Штерн теж схопилася з місця:

— Тільки вчора ми балакали з товаришем Юрієм Коцюбинським, членом петроградської організації: в Петрограді, на Виборзькій, організується Червона гвардія! Коцюбинський дуже рекомендував перейняти і нам досвід петроградців…

П'ятаков гримнув кулаком по столі, аж його дзвіночок підплигнув і сам задзвонив:

— Штерн! Примаков! П'ятаков! Закликаю вас до порядку! А ти, Боженко, покинь свою похабщину! Ви всі — ще молоді члени партії і вам насамперед треба повчитися партійної дисципліни. А думка якогось там Коцюбинського для нас не має значення: він не член нашої організації.

— Слухай! — схилився Боженко до Іванова. — Таж він держиморда!

— Отже, резолюцію схвалено з усіма поправками! — оголосив П'ятаков. — Оголошую збори закритими.

Збори почали розходитись.

Шумливою лавою більшовики повалили геть із задушливого приміщення — кілька годин сидіння й дебатів зморили їх.

Виходили групами і поодинці — хто мовчки, хто сперечаючись і докінчуючи невисловлену думку. Відмовчувались більше «старички» віком, але «молодики» партійним стажем. Однодушність з Комітетом вони вважали виявом партійної дисципліни. Але стурбовані були й вони. П'ятаков був для них, звичайно, незаперечний авторитет і чималих партійних заслуг людина, але ж, ідучи в партію, вони мислили собі, що партія — це об'єднання однодумців і зовсім рівних поміж собою товаришів, старих чи молодих. А виходило щось не так: і думки різні, і керівник — наче адміністратор якийсь, на зразок директора на заводі…

Молодь — і віком, і партійним стажем молода — гаряче обурювалась і своїх єретичних думок не ховала: П'ятаков — чорт забирай! — це ж просто узурпація влади в партійній організації…

Пустинною в надвечірньому сутінку Собачою тропою котилась хвиля людського гомону: голоси притишували, коли назустріч траплявся якийсь рідкий перехожий. Сонце сіло вже за Черепанову гору, але вершки тополь на Госпітальній вгорі ще золотились в останніх жарких променях.

З бараків у яру під Черепанівкою, як і завжди в цей надвечірній час, линула пісня австрійських військовополонених, що тільки повернулись з примусових робіт на нічліг, — вічна пісня безутішної туги, щовечора і щоночі одна:

«Чуєш, брате мій, товаришу мій…»

5

Іванов вийшов мовчки, похмурий і — сам.

Що за чорт? Він же — керівник печерської партійної організації, голова Ради фабзавкомів цілого міста, за ним же сила, весь міський пролетаріат! Як же трапилось, що він не зумів відстояти найпершого інтересу пролетарці?

Може, він сам плутає в політиці партії?

Що зараз — найголовніше?

Народ ще погано розбирався в подіях — його революційний досвід був надто молодий. І — найгірше: між народом і правдою високим частоколом, стіною стали підспівувачі буржуазії, угодовці, опортуністи — есери і меншовики. Буржуазні партії — ті просто намагались обманути народ — і це їм вдавалось погано: народ їм не вірив. Але угодовці приходили до народу з облудними словами співчуття, захисту народних інтереси? — і їм часто щастило збити народ з пантелику. Виривати трудящих з чаду буржуазного обману, і особливо, угодовської облуди — оце й була партійна політика зараз! Єднати свідомий пролетаріат довкола Рад, і тоді — переважити силою Рад силу Тимчасового уряду! Це могла зробити тільки партія — партія правди, більшовицька партія… Ех! Коли б зараз сюди стару, підпільну ще, київську гвардію більшовиків, що за роки війни пішла по сибірських етапах, а то й — під розстріл, за законами воєнного часу! Ні, невірно! Пролетарська справа — безсмертна: сто загинуло, тисяча стане на їх місце! Так воно, власне, і є: двадцять більшовиків легалізувалося в Києві в перший день революції, а за місяць їх стало — двісті. Сьогодні — вже півтисячі. Місце загиблих зайняли молоді сили. Але ж молодих ще треба гартувати — в революційній дії, в партійній єдності, а не… глушити авторитетами «старих партійних генералів»… Ні, знову невірно: в партійній боротьбі теж потрібні свої генерали — полководці на чолі мас, от хоч би й такі, як той же Савельев, коли б його не вижив звідси П'ятаков…

Саме в цю хвилину назустріч вибіг Смирнов.

— Андрій! — загукав він. — Іванов! Товариші! Куди ж ви? Хіба збори вже закінчилися? Так рано?

— Іване Федоровичу! — зрадів Іванов, але зразу махнув рукою. — Що ж це ти, Іване Федоровичу? Запізнився ти…

— Ваня! — зняв крик Боженко. — Що ж ти, сучий син? Ми ж тут без тебе провалились: зірвав П'ятак нашу пропозицію!

— Як? Озброєння не схвалили?

— Стривай, стривай, Іване! — спинив Смирнова Королевич. — Що це у тебе? Кров?

Він дивився на садно на лобі в Смирнова, на кров за вухом — сліди каменюки і гайки.

— Пусте! — відмахнувся Смирнов. — Мою артіль архаровці погромили. Але інцидент вже ліквідовано. Почали роботу. А резолюцію про озброєння не схвалили?

— Схвалили! — ніяковіючи, неначе винний був саме він, сказав Іванов: — Утриматись… в широкому масштабі…

Смирнову таки пощастило вирватися з облоги. Робітниці, отямившись після першого переполоху, кинулись по майстернях на Деміївці, зібрали групу робітників і визволили Івана Федоровича. За якусь годину, завзятими заходами робітниць, у приміщенні нової артільної майстерні наведено сякий–такий лад, і робітниці з голками посідали над розкроями ватних солдатських кацавейок. Іван Федорович домовився з солдатами розташованого на Деміївці батальйону сибірських стрілив, що охоронятимуть майстерню вночі, а на завтра, був певний, що організує вже й самооборону майстерні. Тим паче, що після рішення київських більшовиків озброїти пролетаріат все одно треба негайно починати організацію робочої міліції.

— Не озброюватись? — аж підскочив на місці Смирнов. — Утриматися? Ні, такого не буде! Куди ж ви? — Він ухопив за рукави кількох товаришів, що проминали, розходячись із зборів. — Назад! Збори треба продовжити! З огляду на те, що цього вимагає маса комуністів! Правда, Андрію? Чи не так, Боженко? А ти згодний, товаришу Королевич? І ти, професоре Затонський? Гей, студенти: Лаврентій, Лія, Ян — сюди! Ви згодні? Ти згодний, Віталію? А ти, Леоніде? Ми вимагаємо!

— Вимагаємо! Вимагаємо! — почулося тут і там.

Довкола вже збився гурт.

— Отже, вимагаємо від більшості членів організації, — резюмував Смирнов. — Пішли назад! Гей, куди ви там — «старички»? Ваші «старухи» ще трохи почекають! Всі назад! Кворум потрібний! Давайте сюди Комітет! Тягніть П'ятакова! Хай завтра ж іде до Оберучева вимагати зброї!..

Всі потовпились назад. П'ятаков якраз сходив з другого поверху — натовп захлеснув його, підхопив і, справді, потяг — задом наперед — назад: вперед!

— До порядку! — пручався П'ятаков. — Що трапилось?

В залі засідань вже нетерпляче гукали:

— Продовжувати збори! Слово товаришу Смирнову! Ні, Смирнов нехай наостанку, після П'ятакова! Іванова на трибуну!

Але трибуну вже захопив Боженко:

— Товариші! — гукав він. — Вношу пропозицію: не продовжувати зборів, а…

Обурені вигуки не дали йому говорити далі:

— Як не продовжувати? Для цього ж повернулись! Ти що — здурів, Боженко? Геть Боженка! Перекинувся!

— Товариші! — розмахував кулаками Боженко. — Дайте ж сказати! До порядку! Вимагаю партійної дисципліни! Ти чого репетуєш, П'ятаков Леонід? Цить, Примаков!..

Нарешті йому пощастило спинити гамір.

— Я пропоную не продовжувати збори… та цитьте ви, їй–право, що за безладдя? Не продовжувати, бо збори вже ухвалили резолюцію. А пропоную відкрити нові збори, чергові. І головою обрати Ваню–маленького, товариша Смирнова!

Пропозиція була зустрінута оплесками:

— Вірно! Нові збори! Смирнова на голову!

— Давай, Ванічко, сідай за столик, бери дзвіночок у ручку, відкривай засіданнячко!

Смирнов був маленький на зріст, мініатюрний, і товариші, коли дражнили його, всі речі, жартуючи, називали неодмінно зменшеними, здрібненими, неначе дитячими, іменами. Івана Федоровича це доводило до сказу. А роздражнити Смирнова зараз потрібно було доконче, бо тоді він робився скажений, і вже ніхто не міг встояти проти нього.

Збори ухвалили: добитись рішення Ради фабзавкомів міста, щоб відрядити завтра ж до командуючого військовим округом, полковника Оберучева, делегацію — на чолі з Івановим і П'ятаковим — вимагати зброї для робітничих дружин.

Сімнадцятий рік доходив своєї половини, від дня Лютневої революції минуло три місяці, але революція фактично тільки–тільки починалась. Соціалістична революція, до якої закликав Ленін і Центральний комітет. Її прагнув робітничий клас, і почин вона брала собі в самому авангарді робітничого класу — в партії. То був трудний, але великий почин, і попереду слалася йому не легка, але добра путь.

Травень, 2

Пригода на Шулявці

1

Колезький регістратор Симон Васильович Петлюра стояв перед будинком номер одинадцять по Борщагівській вулиці з букетиком конвалій в руці.

Будиночок номер одинадцять по Борщагівській на Шулявці був з мансардою на два вікна. Вікна мансарди в цю вранішню пору відчинено, але запнуто серпанковими фіранками — ніжно–блакитними, з дрібними букетиками рожевих квітів по полю. Вітерець з півдня ледь ворушив занавісками, і Симон Васильович Петлюра терпляче, але з нетерпінням чекав.

Він чекав, щоб котрась із фіранок відслонилась, і з–поза неї визирнуло жадане дівоче личко. Бо Симон Васильович був закоханий.

2

Кохання це прийшло до Симона Петлюри півроку тому.

Він приїхав тоді з фронту до Києва у відрядження від баннопральної валки «земгородів», якою Петлюра командував на Західному фронті, — за новим обладнанням асенізаційного обозу на вісім цистерн, два дезінфекційні креозоторозбризкувачі та один універсальний дезінсектор з герметичною камерою для сухої пари.

З вокзалу Петлюра був рушив на Володимирську, 19, де від початку війни розташувалось управління «Союзу земств та міст», щоб зразу ж оформити документ. Але в трамваї номер сім він раптом уздрів дівоче обличчя. І це змінило не тільки маршрут цієї першої за час війни його поїздки по Києву, але й багато чого в усьому подальшому Петлюриному житті.

На розі Жилянської дівчина — з двома розкішними, кольору стиглої пшениці, довгими косами — вийшла з вагона, і Петлюра, сам добре не відаючи, як же це трапилося так, — вийшов теж.

Дівчина спинилась на трамвайному перестанку — і Петлюра спинився також. Дівчина, очевидно, чекала на номер чотирнадцятий, до Галицького базару, — і Петлюра почав чекати й собі.

Чекання тривало лише дві–три хвилини, але за ці скороминучі сто вісімдесят секунд Петлюра встиг кинути на дівчину щонайменше півста поглядів. На відповідь він дістав тільки один: номер чотирнадцять спинився, дівчина поставила ніжку на приступку вагона і поглядом погордливої зневаги зміряла з ніг до голови прискіпливого незнайомця.

Цей погляд синіх, як волошки в житі, очей — і вирішив усе.

Можливо, коли б не той погляд, Петлюрине життя пішло б далі нормальним шляхом: він одержав би свої асенізаційні причандалля, повернувся б на фронт і просидів би там до закінчення війни біля дезінфекції та дезінсекції — і в історії України не залишилося б цього умовного, але вельми ганебного терміну «петлюрівщина»: залишився б якийсь інший, аналогічний.

Бельгійські вагони–пульмани з віденськими м'якими сидіннями ходили по Брест–Литовському шосе в напрямі до дачних осель київської аристократії в Святошині. Буйна уява колишнього полтавського семінариста миттю намалювала спокусливу картину. Ця чарівниця в фільдеперсових панчішках «павутинка», спідниці «шантеклер» та жакетику «а–ля амазонка» може бути тільки одприском київської еліти: дочкою генерал–губернатора Трепова, племінницею цукрового магната Терещенка або й онукою самої графині Браницької!

І — наче сомнамбула в трансі — Петлюра поточився за трамваєм, скочив на приступку і ввійшов у вагон. Диявольський образ незнаної красуні–аристократки все життя тривожив душу полтавського семінариста, — відтоді, як захопився він шедевром бульварної літератури, «Рокамболем».

Бентежила тільки Петлюру кокарда на його кашкеті. Хоча й була вона промениста офіцерська, одначе з невеличким синім хрестиком усередині, — свідчення, що її носитель зовсім не бойовий офіцер, а тільки військовий урядовець, заурядчиновник чотирнадцятого класу, презренний «земгусар». «Земгусарами» зневажливо прозвано в народі тих молодиків, які, не поспішаючи наражатись на небезпеку для власного життя, вихитрились забронюватись службовцями військовізованих господарських організацій і прийняли на себе клопітні, одначе зискливі турботи про постачання й ремонт армії або обслужування етапних пунктів.

Коли трамвай зупинився проти патріархальної Борщагівської вулички, заселеної в ті часи вершками шулявського міщанства, — білява чарівниця в «шантеклері» зійшла, навіть не глянувши на докучливого зальотника.

Отже, не була вона нащадком аристократичної еліти, — мрії буйної фантазії чиновника чотирнадцятого класу розвіялись, як дим.

Втім, Петлюра з трамвая теж зійшов. За галантною пригодою, нехай і з звичайною шулявською аборигенкою, Петлюра — серед своїх калокомпостних цистерн, дезінфекторів та дезінсекторів — теж порядком знудьгував. Він рушив слідом за невідомою чарівницею в гирло тісної провінціальної вулички.

— Чого вам треба? — раптом гостро і гнівно запитала дівчина, різко обертаючись. — Чого ви причепились до мене?

Вона спинилась і зміряла його сердитим поглядом.

Петлюра теж спинився, але не розгубився: він був дійшлий донжуан ще з часів бурсацького зальотництва і добре знав, що кожна дівчина тільки так поводиться… напочатку. Але він пильніше глянув на спокусницю і раптом помітив, що погляд її — дарма що перед ним була дівчина заледве сімнадцяти–вісімнадцяти років, — справді трагічний. Так, так, — відблиск якихось прихованих переживань світився в глибині чарівних синіх зіниць. В юній душі дівчини, безперечно, була захована якась таємниця. Петлюра десять років писав театральні рецензії — і вже, будьте спокійні, добре розумівся на трагічних виразах в очах героїнь! І йому аж захолонуло в грудях: таж саме про незвичайну «даму з трагедією» мріяло його зовсім звичайне провінціальне серце.

Так почалося знайомство Симона Петлюри з шулявською чарівницею — з золотими косами, синіми очима і трагічною душею — перед будиночком з мезоніном на два вікна, якраз під надвірним ліхтарем з познакою: «Борщагівська № 11, власність міщанина Каракути».

3

Це знайомство перетворилось на кохання на вечір другого ж дня, і дівчина Поля Каракута з Шулявки віддалась цьому почуттю навіжено й несамовито, — як буває лише в юності при першому коханні, або на зламі жіноцького віку при коханні останньому, або ще з одчаю і собі самій на злість.

Кохання це досягло свого апогею на вечір третього дня, в годину від'їзду коханого на позиції, — і на пероні київського вокзалу дівчина шепнула своєму рицареві прекрасного образу:

— Я вся твоя, люблю без тями, батьків у мене нема, дядько мій дуже багатий і відкаже мені все, що має, а ти, Сьомо, ти… Сатана в образі райського змія–спокусника…

І тоді Поля Каракута — нашвидку, доки поїзд ще не відійшов, але вже от–от мав таки відійти, між другим та третім дзвоником — повідала свою велику таємницю, свою приховану трагедію.

Історія була банальна. Ім'я свого першого спокусника Поля, звичайно, відмовилась назвати, та й Петлюра на тому не дуже настоював, бо, мавши релігійне виховання та не занадто мужнє серце, ніколи б і не відважився на дуель — єдиний шляхетний вихід з подібної ситуації. Спокусник був — блискучий офіцер–аристократ. Сімнадцятилітню шулявську красуню він причарував своєю небаченою елегантністю, шпорами з малиновим дзвоном, духами «Коті» та, певна річ, недвозначними обіцянками — оженитися потім. А для юної дівчини це було кохання щире, чисте, пристрасне, аж запашне, — перше дівоцьке почуття. Та джигун–офіцер взяв своє — звів молоденьку, гарненьку міщаночку і зразу покинув її: міщаночка з київського передмістя не личила його древньобоярській гучній фамілії. Серце Полине було розбите, спаскуджена й сплюндрована душа. Спокусника свого вона, звичайно, прокляла на все життя, а разом із ним зненавиділа і всю аристократію взагалі…

— Прости, роби як знаєш! Коли б я зустріла тебе раніше, коли б я знала, що ти, Сьомо, десь на світі є…

Третій дзвоник вдарив — поїзд рушив.

І от минуло кілька місяців, і після одержання сорока листів та відписання теж сорока — все вистраждано, все з'ясовано, все пробачено, все забуто! — Петлюра нарешті знову з'явився перед завітним віконечком мансарди.

Але не презренним «земгусаром» прибув він до Києва тепер. Він прибув на цей раз повноважним представником тисяч вояків цілого Західного фронту — від Риги і до Мазурських боліт.

Адже поки Симон з Полею знемагали в розлуці, в Росії сталася революція. У ставці Західного фронту, як і по всіх інших фронтах, утворено «Українську військову раду» — орган, що мав клопотатися самобутніми потребами та національним волевиявленням усіх українців–солдатів, які воювали в частинах фронту. І Симон Петлюра — як найстаріший на цілому фронті, ще з дев'ятсот п'ятого року соціал–демократ — був обраний головою цієї Ради.

Обрання випало на нього ще й тому, що на першому установчому засіданні Ради представники всіх партійних фракцій — трудовиків, есерів, меншовиків та більшовиків — зустрілися тільки вперше, один одного зовсім не знали, але промовляли без краю і кінця, а Симон Петлюра сидів і мовчав. І тому справив враження найбільш вдумливого, поміркованого та авторитетного.

А мовчав тоді, про всякий випадок, Петлюра тому, що членом партії соціал–демократів, власне… не був.

Правда, років з дванадцять тому, щойно закінчивши семінарію, на безробітті, ще й в бурхливі та п'янкі дні тисяча дев'ятсот п'ятого року, — Петлюра якийсь час належав до української соціал–демократії. Він навіть виконував тоді деякі рисковані доручення лідера українських соціал–демократів Володимира Винниченка, — співробітничав у нелегальному органі партії, що видавався в Галичині, та організував транспортування нелегальщини з австрійської на російську Україну. Але, тільки сили революції зазнали поразки і почала жорстоко безчинствувати реакція, Петлюра від участі в нелегальних організаціях відійшов. Він працював конторником, сполучав це з приватним «ходатайствованием по делам» підполтавських хуторян на столипінських одрубах і заразом подвизався театральним репортером українських видань. А потім, з початком війни, виникла невідкладна потреба податись в армію «добровільно»… з синім хрестиком на погоні.

Та вже хай там хоч що, а на цей раз Петлюра прибув у столицю України як бойовий делегат бойового фронту — на Перший всеукраїнський з'їзд, скликаний українською Центральною Радою.

Центральна Рада — всупереч настановам всеросійського Тимчасового уряду — претендувала стати єдиною владою на Україні і, в першу чергу, певна річ, клопоталася тим, щоб спертися на багнети своєї національної військової сили. Всеукраїнський військовий з'їзд вона скликала з делегатів від усіх фронтів — з метою відокремити в російській армії всіх українців і зібрати їх в одну українську національну армію.

Тим–то й зрозуміло, що звичайний «земгусар» почував себе тепер зовсім не так, як півроку тому, коли він вперше з'явився перед очима вісімнадцятилітньої шулявської чарівниці. Він почував себе тепер рицарем у «бранных доспехах» і майже національним героєм.

Букетик запашних конвалій тремтів у коханця в руці, — він терпляче чекав, але нетерпеливо позирав на серпанкові фіранки. Два рази він вже нахилявся, піднімав грудочку землі і обережно жбурляв у віконечко. Грудочка м'яко вдарялась в обвислий серпанок і осипалась за лутку, в світлицю. Цього було доволі, щоб привернути увагу того, хто перебував у кімнаті. Невже чарівної Полі немає вдома? Невже вона не одержала телеграми?

Петлюра, отже, хвилювався, але загалом настрій у нього був пречудовий.

Правда, ще дві речі турбували Петлюру.

В передостанньому листі Поля сповіщала тривожну новину. Її дядько, розпропагований гаслами партії кадетів, збирався на всі свої накопичені заощадження — готоване для небоги придане — придбати облігації «Позики свободи». Це була тривожна новина. Ще ж хто його зна, що буде з свободою і самою революцією, і — чи ж варто в свободу та революцію вкладати будь–який капітал?

В останньому ж листі — дещо туманно, одначе зовсім прозоро — Поля натякала, що — коли всі прикмети точні і помилки нема — то вона, здається, почуває себе, можливо, вагітною…

Це також тривожило не на жарт. В час, коли на революційному поприщі блиснуло початком видатної кар'єри, маленькій людині, тобто дитині великої людини, — з'являтись на світ просто–таки ні до чого одна морока… Та й лікарі–гінекологи, користаючи з дорожнечі воєнного часу, дерли тепер три шкури за один аборт.

І, головне — чия, власне, має бути дитина? Яка знахарка відгадає — хто її батько: «земгусар» чи невідомий офіцер–аристократ?

Ця нестерпна думка могла стривожити хоч кого!

Втім, саме ця думка дещо потішала Петлюру: можна ж вдатися в трагедію і вчинити скандал — нехай аристократ і дає грошики на ліквідацію плода злочинного кохання.

Петлюра нахилився втретє і знову підняв грудку з землі.

Але коли він випростався, щоб ще раз кинути грудкою у фіранку, він раптом відчув на своєму плечі чиюсь важку руку.

— Га? — запитав Петлюра, випростовуючись.

Перед ним стояв здоровенний ґевал — в чорному капелюху, чорній пелерині–крилатці і з чорними вусами. Серце в Петлюри йокнуло: будучи своєю недолугою конституцією зовсім обмежений у фізичних можливостях, він не полюбляв мати справу з людьми видатної фізичної сили.

Втім, деякі дрібнички зразу й заспокоїли Петлюру, стишивши калатання серця. З–під чорного плаща в невідомого велетня визирала сорочка, вишита у червоний та чорний хрестик. Перед Петлюрою був, безсумнівно, українець; отже, йому, як представникові українського народу, взаєморозуміння з невідомим було гарантоване.

Петлюра привітно осміхнувся і розтулив рота для привітання в найпишнішому національному колориті, щось на кшталт — «пугу–пугу, козаче з лугу!», або — «здоровенькі були, з неділею, пане добродію!». Та ґевал заговорив сам. І мова його не віщувала нічого доброго:

— Ти, паскуднику, звідки взявся? На нашу вулицю та до наших дівчат?

Більше нічого не було сказано. Але за цим сепаратистським запитанням стався такий, запаморочливої сили, удар від важкої руки велетня у Петлюрину потилицю, що кашкет злетів з голови і колесом покотився вперед, а сам Петлюра полинув слідом за ним і зарив носом у рівчак між тротуаром і бруківкою. Дзвони усіх київських церков від Софії до лаври задзвонили в Петлюриній голові, він мерщій підхопився, ухопив на ходу кашкета і чкурнув що було духу геть попід парканом.

— Ізидіте, оглашенні, із храму Божого! А–тю–тю–тю–тю–ууу! — гукав позаду могутній бас, ще й притоптувано важкими чоботами.

Аж у кінці вулички Петлюра нишком зиркнув через плече. Страшний ґевал, недбало помахуючи снопиком малярських щіточок у руці, неквапом віддалявся геть у напрямі до залізничної колії.

Небезпека, отже, минула, можна було повернути назад.

Обережно Петлюра покрутив головою. Голова була на в'язах, але повертати її було боляче. І цей дошкульний біль раптом напоумив, що проклятий спокусник–аристократ не признає свого батьківства, що лікар–гінеколог злупить щонайменше півтисячі, а дурний дядько неодмінно переведе грошики на ідіотську «Позику свободи»… І хоча партія, членом якої знову себе признав Симон Петлюра, в основу своєї програми теж закладала саме цю тезу, не ходи на нашу вулицю, бо битиму, — Петлюрі раптом спротивіло все на світі і згадалося, що в Москві чекає жінка з дитиною. Він з серцем пошпурив геть зім'яті конвалії, які ще досі тримав у кулаці, і відвернувся від знадливого будиночка з мезоніном.

Не рухаючи головою, неначе несучи на ній тонку амфору з дорогоцінною трояндовою олією, Петлюра тихенько посунув попід парканом до спасенної людної вулиці за рогом, позираючи сюди і туди — чи ж не було свідків його чорної ганьби?

Ні, свідків, либонь, не було: вуличка лишалась пустинною.

Петлюра з полегшенням зітхнув: якщо твоєї ганьби не бачив ніхто, можна вважати, що її не було зовсім, — так сказав Заратустра. Розчарувавшися після дев'ятсот п'ятого року в революції та в домінуючій ролі мас, Петлюра вважав себе тепер прихильником та послідовником ідей волюнтаризму й ірраціоналізму: сповідав суб'єктивний ідеалізм та визнавав примат індивідуума. Книга німецького філософа Ніцше «Так говорить Заратустра» була тепер його підручною книгою, і звідтам він черпав сентенції для власного вжитку.

Та вийти на широке й залюднене Брест–Литовське шосе в замащеному багнюкою френчі було неможливо. У високому паркані, що за ним на муріжку під яворами стояли в ряд пузаті нафтові цистерни товариства «Нобель», Петлюра помітив виламану дошку. Він похапцем пропхався в тісний пролаз і юркнув у хащі чагарника.

Тут він взявся, як міг, чепуритись, добувши з кишені френча невеличке люстерко, гребінець та тюбик фіксатуару. Серце Петлюрине кипіло образою, гнівом, люттю:

— Ну, нехай начувається, босяцюра! Гад! Хам! Мурло! Мужва!

Недурно все своє свідоме життя — відтоді, як по закінченні духовної семінарії не дістав на присуд сільської громади очікуваної прибуткової попівської парафії в селі Жулянах і змушений був поневірятись шпаком із своєю духовною освітою, — Петлюра зненавидів будь–яку нижчу верству населення. Звичайно, привселюдно Петлюра в цьому не признавався: не модно було це в ті часи, та й не личило членові партії соціал–демократів, якщо він ним був, а може, і справді був замолоду — в пору юнацького романтичного фрондерства.

4

А втім, якщо прямувати до істини та її джерел, треба визнати, що Петлюра зовсім не був прихильником буржуазії. Навпаки, поміщиків та капіталістів Петлюра, відколи себе пам'ятав і відколи можна прослідкувати його біографію, — ненавидів щиро і люто.

Син полтавського візника і водночас паламаря в церкві на передмісті Кобищанах, Петлюра змалечку зазнав злиднів, і першим об'єктом його заздрощів був сусіда через тин, хуторянин на прізвище теж Петлюра. Але сусідній Петлюра, на ім'я Ілько, противно Симоновому батькові Василеві, був хуторянин заможний: мав десять десятин поля за хуторами під Павленками, в кошарі — зо два десятки овець, в хліві — десяток свиней, в корівнику — десятеро корів і восьмеро коней у стайні. Малий Симон, — коли ще був Сьомкою і лазив без штанів, у самій льолі, — теж волів би їсти пиріг з маком, як їли Ількові дітлахи, а не кусень житняка, який тицяла йому до рук, присипавши сіллю, мати і в снідання, і в обід. А що перспектив на те не було, то й зненавидів тяжко Петлюру Ілька та й усіх заможних хуторян.

Та підрісши, ще в церковно–приходській школі, побачив Сьома світ ширшими очима і зрозумів, що на світі є люди куди багатші проти Петлюри Ілька, наприклад, поміщик Кочубей, власник маєтків навколо Полтави та угідь над Ворсклою, про рід якого навіть російський поет Пушкін у віршах описав: «его луга необозримы, там табуны его коней пасутся вольны, нехранимы». І малолітній учень церковно–приходської школи почав тяжко заздрити поміщикові Кочубею. А що зробитись таким, як Кочубей, — не було, звісно, жодних надій, то, вступаючи до духовного училища, Симон ненавидів уже не самого Кочубея, а всіх кочубеїв, тобто — всіх, які є на світі, поміщиків.

У духовному училищі Петлюра — поза учбовою програмою — дізнався, що, крім поміщиків, на світі є ще й власники парових млинів, цукроварень, броварень, навіть залізниць, як–от, наприклад, граф Бобринський, — і всі вони куди багатші навіть проти кочубеїв. І тоді почав учень духовного училища тяжко заздрити фабрикантам і запалав проти них теж невгасимою ненавистю.

І, нарешті, вже на семінарській лаві, від студентів–полі–тиків почув Петлюра і про те, що таке капітал.

Таке древо пізнання життя виросло в свідомості юного Петлюри — з того дрібнесенького зерна заздрощів до сусіди через тин.

Тільки ж у хащах Петлюриної свідомості буйно порозросталася на той час ще й інша рослинність.

Заздрив Петлюра не тільки багатшим, але й взагалі всім тим, хто був зверху і мав силу порядкувати тими, хто сидів унизу.

Попервах заздрив малий Сьомка сільському врядникові, який мав таку велику власть, що перед ним запобігав не тільки батько–паламар, але й сусіда через пліт з усіма своїми свинями та коровами. Дуже кортіло малому Сьомці — коли б бути й собі урядником!

Далі, сповнюючись віку, збагнув Петлюра, що урядник безвідмовно кориться приставу і навіть сам дістає від нього по зубах. І закортіло тоді Симонові вийти колись аж у пристави!

Коли ж згодом побачив Петлюра, як якийсь генерал хльостав пристава рукавичкою по мордасах, — зрозумів він тоді, що й пристав проти генерала ніщо.

От коли б бути генералом–губернатором або й королем!

Словом, Петлюра заздрив усім, хто владу мав, і люто зненавидів кожнісінького представника влади.

Можливо, що це й було другим зерном, яке впало на ниву формування Петлюриної свідомості і повело його на шлях незадоволення.

Шлях цей і привів його у нелегальний гурток, а далі й до підпільної організації. Раз він сам влади не мав, і не було надії здобути її навіть на тім світі в раю чи пеклі, то він волів, щоб її не мав ніхто.

Тому особливо імпонували Петлюрі замолоду — анархісти.

Однак було ще й третє зерно на ниві формування свідомості, і воно теж якоюсь мірою визначило віхи в Петлюриній біографії.

З тої пори, як почав Петлюра вибиватись у парубки та ханьки мняти біля дівчат, відразу й переконався він, що дівчата не звертають на нього, миршавого, жодної уваги. Не позбавлений зроду спостережливості, мусив він прийти до висновку, що баришні найперше горнуться до тих парубків, котрі вміють хитро до них підійти — з легким словом та прегарною поведенцією. Юнкери військової школи, кадети та гімназисти завжди мали більший успіх у приміських дівчат на Кобищанах, Кривохатках або й Панянці, — проти найпершого красеня з–поміж задрипаних, вайлуватих семінаристів. І це було, насамперед, через те, що вдягались вони чисто та ловко, а чоботи мали на рипах. Крім того, вміли вони закинути дівчині таке слово–словечко, що дівчина ойкала, далі — мліла, а там і зовсім сохла та в'яла. Вміли ці чортяки пройтись вулицею таким фертом, що після того жодне дівоче серце не могло вже встояти проти їхніх зальотів. Поміж семінаристів про такий талан міських панків говорилось із заздрістю та зневагою: аристократизм!

Петлюра залюбки брав участь у нічних парубоцьких нападах на запізнілу після гулянки аристократичну білу кістку — щоб накрити шинелею та добренько відлупцювати, але в глибині душі — коли признатись — зневажав якраз таких, як він сам, вайлуватих Петлюр, а аристократам — із захопленням заздрив.

І тому вирішив вийти й собі в аристократи.

Першим ділом Петлюра придбав собі строкатий галстук метеликом — і одягав його, коли виходив в Олександрівський парк на прогулянку. Потім купив модний комірець «композиція», який ніколи не зминався і не потребував прання, бо досить було потерти його звичайною школярською гумкою — і він знову робився зовсім чистий. Далі були пришиті штрипки до штанів, і самі штани стали точнісінько такого ж кольору «жандарм», як у студентів університету. І намовляв дівчат Петлюра тепер тільки в трагічному тоні розчарованого в житті принца Гамлета датського. Такий зразок аристократичної поведенції він черпав з наймодніших на той час літературних опусів: «Ключи счастья» Вербицької та «Жена министра» Лапо–Данилевської.

Далі Петлюра зробився навіть заповзятим, хоча й не надміру талановитим, аматором у драматичних гуртках — актори ж, як відомо, хоча й звичайні собі люди, одначе дуже близько стоять і до надлюдей. Від заїжджих театральних гастролерів антреприз Лубенцова, Азовського та Колісниченка завчив він кілька ефектних, хоча й невірних, сентенцій про театр та його шляхи у майбутньому і став театральним дописувачем у київській газеті «Рада».

Чому ж дев'ятсот п'ятого року Петлюра все ж таки опинився в лавах, чи зразу біля лав, української революції?

Тому, що міркував собі так: коли б на Україні не було панів російських, а чи польських, яких таки багатенько розплодилось на родючій українській землі, а залишилися б, скажімо, самі пани українські, то й більше б шансів було для кожного українця, не пана, пропхатися і собі між пани. Отже, змагати проти російських та польських панів, і взагалі світової буржуазії, був прямий сенс, а про буржуазію українську можна було подбати й потім, після здійснення революції, — якщо, звичайно, вона б здійснилась.

Чому не потрапив Петлюра в анархістичний рух, до якого схилявся на семінарській лаві?

Тому, що в Полтаві організації анархістів на той час не було, а примоститися до української соціал–демократії було зовсім легко.

Як бачимо, саме на цьому Петлюрі якраз і поталанило: був би він анархістом, — хіба ж обрали б його тепер на голову Української ради цілого фронту?

Словом, бадьорість вже повернулась у душу Петлюри. Хай їй грець, тій ІСаракуті з її байстрям та її проблематичним приданим, яке дурний дядько зажене в «Позику свободи», хай їй грець, тій чужій вулиці, — коли за це тобі накладають у потилицю!

Петлюрі не було відомо, що негідний вчинок Нарциса — наглий потилишник — був не просто звичайним безпринципним хуліганством, але, коли хочете, — виявом міжпартійної боротьби за кадри. На Шулявці на той час ще не утворилось багато культурних огнищ і, зганяючи свою тугу, щоб розважити трагічну душу, мусила вісімнадцятилітня Каракута ходити в клуб «Мать–анархія» по сусідству, в анархістичний синематограф — дивитися Макса Ліндера, Пренса й Глупишкіна, танцювати аргентинське танго, матчиш і кек–уок. І трагічний відблиск в очах дівчини з золотими косами та синіми очима наводив на думку лідера Барона, що з трагічної красуні може, чого доброго, вийти пречудесна дочка анархії — найперша на весь Київ дівчина–анархістка!

5

Чепуритися Петлюра вже закінчив: проділ лиснів фіксатуаром, зелень з штанів зчищено, болото з френча відколупано теж, — можна з провінціальної околиці рушати на широку арену життя!

Вийшовши з хащів чагарника побіля Нобелівських нафтових цистерн, Петлюра наперед обережно визирнув крізь щілину — пролаз у паркані. Крутити головою було боляче, але він все ж таки покрутив, щоб встановити, чи не чигає нова небезпека на людину на чужій вулиці, ще й в офіцерській одежі?

Але то була марна справа — дочекатися, щоб вулиця стала зовсім порожня. Пройшов один чоловік — з'явилося двоє, і теж зовнішності зовсім невтішної: в кепках, куфайках і чоботах.

І тоді Петлюра прийняв рішення.

Він вийняв ножичок і зрізав погони з плечей. Так само рішуче зірвав і заховав у кишеню офіцерську кокарду. Тепер, з першого погляду, міг він зійти за дезертира, а цей стан — дезертира з фронту — по трьох роках війни був аж ніяк не компрометуючий на приміських околицях.

Після того Петлюра сміливо пірнув у пролаз і вийшов на вулицю.

З кожним кроком, що наближав Петлюру до рогу Брест–Литовського шосе, хода його робилась твердішою, постава — поважнішою. На шосе він вийшов і зовсім сповнений самоповаги, — і вже ніхто б не сказав, що десять хвилин тому йому наклепали потилишників. Звихнута шия якнайбільше сприяла гонористому виглядові: голову боляче було повертати, і вона сама собою трималась якось особливо гордовито — наче в справжнього аристократа в кіно.

В голові в Петлюри вже народилось вельми дотепне пояснення, чому на військовий з'їзд він з'явиться без погонів.

Адже була революція, а він — демократ, навіть соціал–демократ, і те, що прийде він на з'їзд із зрізаними офіцерськими погонами, виглядатиме, як вияв особливої революційності.

Алеа якта ест! Жереб кинуто!

Ще не вмерла

1

З'їздів було два.

В Троїцькому Народному домі — з'їзд делегатів від українців–військових, що найменував себе «Всеукраїнським військовим з'їздом». У приміщенні театру Соловцова — з'їзд представників Селянської спілки, який привласнив собі назву «Всеукраїнського селянського з'їзду».

Урочисте відкриття з'їздів призначено, проте, на різні години: «Військового» — на дев'яту, «Селянського» — на одинадцяту, бо обидва з'їзди мав відкрити голова Центральної Ради, і на обох же він мав бути обраний почесним головою.

Коли борода професора Грушевського майнула на кону Троїцького дому, сімсот делегатів звелись і гукнули, як і було домовлено наперед, з огляду на історичну традицію:

— Наші голови вам, пане отамане!

Грушевський вийняв носовичок і витер зволожені очі. Момент, справді, був історичний: гукали представники чотирьох мільйонів українців–вояків, мобілізованих до російської армії по всіх фронтах війни від Ерзрума в Туреччині аж до Печенги на кордоні Норвегії.

Грушевський простяг руку вперед і кинув слова, наготовлені для початку промови:

— Ще не вмерла Україна, і слава, і воля, ще нам, браття молодії, усміхнеться доля…

Декламатор з Грушевського був ніякий, бо шепелявий, але були це слова, що зачинали державний гімн, — і сімсот перших лицарів відроджуваної української державності на повен голос гримнули, як один, у відповідь:

Згинуть наші воріженьки, як роса на сонці,

Запануєм, браття, й ми у своїй сторонці…

Доки гімн був доспіваний до кінця, чотирьох надто вразливих вояків, що билися в істериці, винесли з зали до фойє.

Грушевський оголосив порядок денний з'їзду: ставлення до центральної влади — Тимчасового уряду та Петроградської Ради; визначення тимчасової національної української влади; відношення до війни; армія.

Після того слово дістав делегат від українців–військових Західного фронту, бо на Західному фронті українців–солдатів лічилося найбільше: в армії Росшської колоніальної імперії чинний був принцип, щоб солдати воювали не на своїй національній території. Делегатом Західного фронту був Симон Петлюра.

Поява на трибуні Петлюри — в офіцерському френчі з слідами зрізаних погонів, — справила на залу подвійне враження. Половина аудиторії, переважно офіцерська, сприйняла це як образу мундира, — і заворушилась з невдоволеним гомоном. Друга половина, навпаки, загомоніла привітно, навіть почулися оплески: факт цей сприйнято як символ демократизму.

Петлюра скромно потупив очі і поквапився замирити обидві половини: батька рідної справи, ідеолога українського відродження, професора Михайла Грушевського він запропонував обрати на почесного голову з'їзду.

Сімсот вояків в офіцерських френчах і солдатських гімнастерках десять хвилин гукали «слава» — і, віючи білою бородою, почесний голова почав сходити з трибуни, захитуючись від хвилювання. Підтримати дідугана кинулась його секретарка панна Софія Галечко, — єдина жінка на з'їзді, але її встиг випередити сам Петлюра.

Симон Петлюра випростав обидві руки — цей жест, він це знав ще з часу виконання у драмгуртку ролей гонористих шляхтичів, виходив у нього особливо аристократично — і підхопив Грушевського за обидві руки, щоб таким способом дати дідуганові тверду точку опертя. Але заразом він використав цей показний жест і для зворушливого ефекту: він уклякнув перед Грушевським на одне коліно і поцілував йому старечу длань.

Цілувати батька в руку — стародавній український звичай, що символізує особливу шану й покору батькові, — сколихнув ще більше розчуленість присутніх: піднесені вигуки й оплески залунали ще дужче. І невідомий, експансивний та вірний народним звичаям скромний діяч у офіцерському френчі без погонів таким чином відразу здобув загальну прихильність.

Підтримуючи Грушевського за талію, Петлюра провів його за лаштунки, виказуючи по дорозі всіма можливими способами справді синівське піклування. Грушевського він ненавидів ще відколи — коли, бувши дрібним газетним репортером, бїгав для нього по монпансьє, яке, не куривши, Грушевський вживав замість цигарок. Але ж момент був надто історичний, — під який годиться забути всі колишні шпинання. Та й нинішній пост Грушевського на чолі відроджуваної нації був тепер такий, що перед ним варто було запобігти.

Він посадовив Грушевського в прольотку, власноручно застебнув шкіряний поліг і кланявся вслід — аж поки біла борода війнула за ріг Маріїно–Благовіщенської вулиці.

Таким поводженням Петлюри Грушевський був щиро зворушений і прийшов до висновку, що досі був надто суворий, вважавши Петлюру тільки зарозумілою нікчемністю, дрібним склочником та солоденьким підлабузником. І тут же наказав Софії Галечко, що незмінно супроводжувала його на дальше виконання високої місії, — занотувати прізвище Петлюри попереду всіх інших прізвищ у списку кандидатів до запроектованого «Українського генерального військового комітету».

2

До відкриття другого, селянського, з'їзду стіл президії так само був застелений жовто–блакитними прапорами, так само підготовлено й належну церемонію, одначе невеличкий інцидент при самому початку дещо порушив ритуал.

Справа в тому, що мандати при вході перевіряли звичайні театральні білетери, і це не була та сила, яка б спроможна була чинити опір бурхливому натискові. А натовп у сквері перед театром бурхав цього ранку величезний. І були то не звичайні вуличні роззяви, а селяни приміських, ба й далеких від Києва сіл. Ще з вечора поширилась чутка, що з ранку другого дня в театрі Соловцова ділитимуть поміщицьку землю і розписуватимуть її по селянських дворах.

Капельдинери–контролери героїчно стримували шалений тиск, та коли крізь натовп раптом вдарила могутня хвиля — з тисячу чоловіка в солдатських гімнастерках, — контроль не витримав і відступив. Землячки в солдатських гімнастерках ринули в зал, де розсідалися делегати з мандатами від селянських спілок. Були ці землячки солдатами різних частин київського гарнізону — з України походженням, — і, прочувши про очікуваний розподіл землі, поквапились заявити свої права.

Захопивши місця в залі, землячки зняли крик, — щоб землю ділити негайно і тут же писати та усім разом підписувати закон, а окремо кожному солдатові водночас із мандатом на землю виписувати неодмінно й «увольнительний білет» — для поїздки в своє село, бо інакше «заграділовка» зашле на позиції в штрафні батальйони: буде тоді по три аршини землі кожному!

Гомін вибухнув ще з більшою силою, коли за столом президії з'явилась борода Грушевського: голову Центральної Ради пізнавали по бороді на п'ятдесят кілометрів довкола Києва.

— Землі! — загукали фронтовики назустріч сивій бороді. — За що страждали триста літ і три года? За що кров проливали? За що боролись? Землі!!!

Грушевський закалатав у дзвіночок, але годі було срібно–срібному дзвоникові прохопитись крізь бурю і шторм.

І Грушевському зробилось недобре.

…пахло гаром, валували пси, здіймала ревище череда, котився рев людських голосів — і білий сніг став враз кривавим у багряних відблисках пожежі: палили поміщиків. В грудневу ніч дев'ятсот п'ятого року палали маєтки довкола Києва — під Княжичами, Шпитьками, Білгородкою, Северинівкою, навіть під Броварами — в щирого приятеля Михайла Сергійовича німця–українця Фогенполя…

…Господи! Невже ж повториться лихоліття дев'ятсот п'ятого року? Невже й тепер, — коли Михайло Сергійович вже не піднаглядний царській поліції та охранці крамольний професор–україніст, а — майбутній глава майбутнього національного уряду майбутньої української держави? Проклята… земля!

Власне, Грушевський хотів подумати не — земля, а — прокляте земельне питання! Але в голові йому паморочилось — і він стерявся.

Грушевський стояв на естраді блідий, в сяєві електрики з софітів, запихаючи бороду до рота, — і зжував би її геть усю, коли б досвідчений театральний електротехнік не здогадався вимкнути світло.

Цей сценічний ефект подіяв магічно. Вмить, як відрубано, в залі запала тиша — здригався й подзвонював лише дзвіночок у професоровій руці. Тиша була ця, правда, тільки на мить, з раптового ошелешення, та дійшлий у сценічних ефектах електротехнік гукнув із своєї буди:

— Швидше — репліку!

Він висловлювався звично — своїм театральним жаргоном, але Грушевський машинально скористав з цієї слушної підказки і гукнув у темряву:

— Так от, про землю!

На цьому слові спритний театральний діяч у підпіллі ввімкнув знову рубильник — світло спалахнуло, і гамір, який от–от вже мав знову шугнути аж під стелю, так і не шугнув: в залі стояла тиша — кожний з півтори тисячі людей затамував дихання, щоб почути зараз про найголовніше. Про землю!

Грушевський, досвідчений промовець, — недурно ж мало не чверть століття керівник університетської кафедри та вічний дискусіонер на всіх громадських диспутах, — тимчасом вже очутився і збагнув, як повестися далі. Тепер вже треба в кожнісінькому реченні, яке він зараз вимовить, бодай один раз сказати це сакраментальне слово: земля.

Він відклав геть заготовлену наперед промову і виголосив короткий спіч — про землю і волю і про те, що годує весь світ земелька–матінка, що любить роботящі руки мать сира земля, що без землі хліборобові зась, що з землі єси Богом зліплений і в землю отидеші. Після того він як досвідчений політик зробив конкретний висновок, що для селянської країни, якою є Україна, найголовнішим у революції є вирішення саме земельного питання, і тому запропонував найпершим же пунктом порядку денного з'їзду трударів землі обговорити питання про землю, тобто — якого ж землеробам ждати від уряду земельного закону?

Ці слова викликали знову бурю вигуків, але схвальних.

— Вірно! Вимагаємо закону про землю! Пиши, старичок, зразу закон: нарізати селянам поміщицької землі!

Грушевський звів руку вгору — знову запанувала тиша. Тепер вже він порядкував натовпом, як сам Бог–Саваоф: люди жадібно чекали на кожнісіньке його слово. І він запевнив, що український селянин може бути цілковито спокійний, бо ж інтереси землеробів обстоюватиме Центральна Рада, а на чолі її стоїть він сам, її голова, лідер партії українських соціалістів–революціонерів, що гаслом собі має: «земля і воля!»

Мандатовані представники від філіалів «Селянської спілки» тимчасом вже оговтались і загукали «слава», — і це дало змогу представникові губерніальної «Селянської спілки» запропонувати обрати батька українського селянства, добродія товариша Грушевського — на почесного голову Всеукраїнського селянського з'їзду.

Коли цю урочисту процедуру доконано і порядок денний з'їзду схвалено, Грушевський, отираючи хусткою піт з чола, попростував у кабінет директора театру.

З кабінету директора театру Соловцова панна Софія швидко зв'язалася телефоном з кабінетом директора Троїцького дому і закликала до апарата делегата військового з'їзду, командира полку імені Богдана Хмельницького, полковника Капкана. І Грушевський коротко, але задушевно побалакав з полковником, теж членом партії українських есерів.

В результаті цієї розмови за півгодини при дверях театру з'явилась почесна варта від з'їзду військового, а кінні богданівські патрулі враз обскакали всі чотири прилеглі театру квартали.

Коли після обідньої перерви делегати повертались, то мандати перевіряли вже богданівські старшини, і ніхто з землячків потрапити не зміг. Таким чином, з'їзд дістав змогу завершити свою роботу спокійно, помірковано і плодотворно — згідно з наперед виробленим планом, і прийняти всі наперед підготовлені резолюції.

Така була перша стратегічна операція Грушевського — як воєначальника, і бойова акція — як організатора мас. Після того він разом із Софією Галечко знову сів у прольотку і повернувся в Троїцький дім, на військовий з'їзд. На військовому з'їзді мало бути вирішене найперше питання — національна армія, а значення армії в державному житті Грушевський завжди поцінював високо, а тепер, після відкриття з'їзду селянського, схильний був цінити ще вище.

Софія Галечко щохвилини була при шефові невідступно. На ній лежали всі секретарські функції — стенографувати кожне слово патрона, подавати всі потрібні довідки, носити його важкий портфель. Крім того, в кишені у неї лежав браунінг калібру дев'ять, кома — п'ять: персональну охорону голови Центральної Ради покладено також на неї — з її власної ініціативи.

Зодягнута Софія Галечко була, як і завжди, в сірий австрійський френч, і це вносило певний заколот у проходження з'їзду. Одні делегати — щойно з фронту — її сахались: звідки могла взятись поміж них особа в формі офіцера ворожої армії? Іншим, навпаки, це давало привід впасти в патріотичний ентузіазм; присутність людини в австрійській одежі з українською мовою на устах вони розцінювали як символічний акт єднання українців наддніпрянських, російських, з українцями наддністрянськими, австрійськими — уособлення жаданої соборності України. Ще інші, з джиґунів, — стовпіли від нежданого споглядання жіночої краси, — а Галечко була на з'їзді єдиною жінкою, тому краса її видавалась ще сліпучішою, — клацали острогами і кидалися залицятись.

Та панна Софія трималась неприступно і на всі зальоти відповідала погордливим поглядом.

Тільки для письменника Винниченка вона робила певний виняток, тонко посміхалась і миттю блискала іскорками швидких очей з–під вій. Бо, по–перше, Винниченко теж був її шеф — заступник голови Центральної Ради, по–друге, — найвидатніший на Україні письменник, по–третє, — єдиний цивільний на з'їзді, і його елегантний костюм, білий комірець та модний самов'яз тішили око серед моря зелених гімнастерок, високих чобіт та офіцерських погонів.

3

Письменник Винниченко Володимир Кирилович — у сірому фланелевому костюмі, при крохмальному комірці та галстуку «фантазі» — сидів за столом президії, машинально накручував на палець колечка своєї, на французький манір підстриженої, борідки і меланхолійно поглядав у зал перед собою.

Сцена була яскраво освітлена вогнями рампи й софітів, в зал світла не дано — зовсім як під час спектаклю в театрі, — і тому передні, зразу за оркестріоном, ряди видно було виразно, середні ворушилися сотнями білих плям у сутінку, а задні й зовсім зникали у невиразній темряві.

Схоже було, що Винниченко — після прем'єри своєї нової п'єси — слухає компліменти глядачів та критику театральних діячів.

За письменницькою звичкою, Винниченко слухав ораторів неуважно, весь час одволікаючись увагою на якісь свої думки, але до аудиторії перед собою приглядався пильно: споглядання — невід'ємна риса письменницької професії. Поки оратор промовляв з трибуни, — письменник ліниво перебігав очима по обличчях у сутінку перед собою, відзначав собі характеристичні риси зовнішності та відгадував за тією зовнішністю вдачу й душевний стан, а за ними — мало не цілий життєпис невідомої, вперше баченої людини.

Оцей вусатий, наприклад, — безперечно, до війни був сільським учителем або агрономом. Цей, з посоловілими очима, звичайно — п'яниця, б'є жінку чоботом і ставить дітей у куток голими колінами на нерушену гречку. А той, блакитноокий, що під носом ще й вуса не засіялися, — мабуть, тільки цього року з сьомого класу гімназії. Він, поза всяким сумнівом, кохає гімназисточку Вірочку, ще потаємніше — захоплюється віршами Олеся, і вже зовсім сокровенно закоханий в невиразний, отже, хвилюючий, заборонений, отже, хвилюючий ще дужче, образ таємничої — незнаної й неуявної, як саме перше кохання, але тому ще дужче принадної — рідної України. Милий і сердечний юнак… Хм! А отой, що поруч з ним, — насуплений, понурий, — попович із глухого подільського села; співає басом на криласі, здорово шкварить гопака, а на вечорницях заповзято лапає дівчат. А далі, — красунчик та мазунчик — теж, мабуть, попович, відгодований на пампушках та курчатках з дарунків парафіян… Господи, Боже мій! І скільки ж тих поповичів та семінаристів — в активі боротьби за рідну справу! Можна подумати, що вся українська нація складається з попів, дяків та паламарів — з цієї «дзвонарської шляхти». А втім, нічого не поробиш — соціальна логіка, історична конечність: за умов царського колоніального режиму свідомі українці вимушені були тікати в сільські батюшки і там держатись живих у народі національних традицій…

Прикро, звичайно, що тебе оточує цей душпастирський сонм, коли ти зроду–віку зневажаєш це патлате попівське кодло, коли ти — освічений атеїст, лідер соціал–демократії…

Але — як же це сталося? Що звело і тебе і їх докупи? Що єднає тебе з цими поповичами та недовченими попами?

Боротьба за визволення і відродження рідної нації.

Нація, гм…

А звідки воно в тебе взялося, національне почуття?

Схильний до рефлексій, Винниченко не міг залишити цього запитання до себе без відповіді. Справді, — звідки?

Селянське походження?

Цього ще замало. Адже в переважній більшості селянства любов до рідного краю зовсім просто перепадає тільки в тяжіння до рідної земельки, в жадання мати клаптик власного ґрунту, а далі — максимально його поширити. Про «велику землю» — державу, націю — український селянин нині в масі своїй навіть і думати не вміє!

Може, — під впливом свідомої інтелігенції?

Ні. З своїм усвідомленням нації Винниченко аж з селянських низів сам прийшов до національно свідомої інтелігенції, вбачаючи в ній ту силу, яка здатна понести жадану національну ідею до широкого загалу, в народ.

Тоді, може, національну свідомість викохано в ньому старанням отих меценатів з великопанського кола, де полюбляють пишатися древністю роду, старовиною, самобутністю — звичаями народу на землі, з якої й ростуть та множаться достатки цього, по суті, антинародного кодла?

Теж ні. Винниченко завжди був зневажуваний у великопанському колі, що не зносило його вульгарного фрондерства. Великопанські кола від Винниченка ніколи не мали нічого, крім зневаги й зненависті, і платили йому тією ж монетою. Все життя він був з цим кодлом у стані неоголошеної, але нескінченної війни. Війни плебея проти патриціїв.

Так що ж тоді, справді, ще змалку торкнуло в його понурій, мізантропічній душі ці найтонші струни любові до всього рідного? Що підняло з глибокого дна його холодного серця ці теплі струмені? Що породило ці високі поривання — ширити почуття патріотизму?

Винниченко дивився перед собою — і в сутінку зали нічого, власне, не бачив; заглядав у себе самого — і в пітьмі свого внутрішнього світу теж нічого розгледіти не вмів.

Може… тільки в самому милому серцеві пейзажі рідної країни слід шукати джерела національного самовизначення? В проймаючій серце рідній пісні, наспіваній мамою ще над колискою? Або — в самій рідній мові, милозвучній та ніжній — найкращій для тебе, яка б вона не була?

А може, — в тому справедливому протесті супроти нелюдської заборони всього твого, національного? В самих заздрощах до інших народів, що — дивіться ж! — вільно говорять рідною мовою, навчаються в рідній школі, публікують твори рідної літератури, взагалі — живуть своїм власним, самобутнім життям?

Хто його знає, звідки приходить любов до батьківщини, бажання бачити свій народ вільним і незалежним. До одного приходить, до іншого — ні! Ніхто не робив на тебе пресії — признати себе сином нації, але ж ти признав — і це дає тобі найбільшу, словами невимовну, сатисфакцію…

І от у твоїй нації — і чорняві, і біляві, навіть руді: різні характери, різні світогляди, різні класи. Тут тобі і мрійники, чисті серцем, і подвижники мужньої душі, і романтики беззавітного героїзму. І всі вони ладні життям наложити — бездумно, без сумніву, без вагання — за свій народ… Але тут тобі — і лихварі, що негайно ж зроблять гендль на твоїх безкорисних пориваннях. Тут тобі й самовдоволені обивателі, яким нічого не треба, крім сала в пузо, м'якої подушки під головою та дебелої баби напохваті. Тут тобі й боягузи, дрібної та тремтливої, як овечий хвіст, душі, що залюбки продадуть і пристрасного романтика, і самотравного лежня, — тільки б жити далі своїм мізерним, мерзенним, нікчемним, але — життям!

Нація!

Ось вона, нація, — і подвижники, і лихварі, і боягузи, і зрадники — перед тобою: ти — в них, і вони — в тобі.

Думки, наче бездомні бродяги, волочились у голові письменника. Вони виникали раптом і зникали враз, їх було безліч, і їх важко було осягнути, дати їм лад…

До змісту промов з трибуни Винниченка повертали лише репліки з залу, які він за тією ж письменницькою звичкою завжди цінив вище від слів, виголошених з трибуни: репліка з залу виявляє безпосередню, а не наперед обдуману реакцію.

От почулося з темної глибини обурене «ганьба!» «Ганьба!» — відгукнулося зразу тут і там і покотилося ближче до кону, а зал заворушився й загув. Промовець — прапорщик у закуреній фронтовій одежі — наводив приклади тому, як командування чинить перешкоди самодіяльному об'єднанню українців у спеціальні українські підрозділи. Він доводив, що командармам потурає Тимчасовий уряд!

Обурення пойняло Винниченка. Ще б пак! Тимчасовий уряд взагалі і далі довершує гнобительську політику російського імперіалізму!

Винниченко неспокійно засовався на стільці. Треба виступити і сказати про це. А — що сказати?

І Винниченко почав обдумувати свій виступ.

Але тільки Винниченко зосередився, ізолювавшись від усього, що відбувалось довкола, — зовсім сторонні думки враз затопили його, так би мовити, зсередини. Винниченко був письменник — письменник насамперед і передусім, — і тому, коли задумувався, то мимоволі линув думками тільки до своїх творчих проблем, дилем і філософем. Його муляв зараз новий літературний сюжет. І доки не виплутається він із складної, суперечливої літературної ломиголовки, годі й сподіватися на якісь інші думки. Сюжет, на думку Винниченка, був зовсім новою інтерпретацією вічної колізії кохання і зради. Вона і він. Вона зраджує його, він зраджує її. А їхні партнери по зраді — теж перебувають між собою в любовному зв'язку, отже, теж зраджують одне одного. Як така колізія виглядатиме з погляду «чесності з собою» — цієї альфи і омеги, виробленої ним, тільки ним, Винниченком, концепції моральності? «Чесність з собою» — це, власне, і є нова мораль, ключ до перетворення людини, а з тим і цілого суспільства… Революція в самій людині!

Революція! Це слово не було для Винниченка тільки словом. Хіба це не він, не Винниченко, селюк, мужик походженням, — у своїх заробітчанських поневіряннях, на випадкових роботах у казані міського, урбанічного життя, — подолав свій потяг до дрібновласницьких ідеалів? Хіба це не він — нехай не першим, одначе одним із перших в українському національному підпіллі — збагнув прогресивну роль робітничого класу і на Україні, дарма що країні, в основному, селянській?

Він став навіть революціонером–професіоналом. Ця професія визначила і цілий напрям його життя, і весь нелюдський його побут: бездомний, бродячий, вічно конспіративний — вельми трудний і вже таки добре остогидлий, коли, звичайно, бути чесним з самим собою…

Втім, з погляду чесності з собою, ота колізія «він — вона — вони» зовсім ясна. Якщо в комбінації «він — вона — вони» кожне знає ціну своєму вчинкові і щиро признається собі самому, що воно — мерзотник, то тим самим перед самим собою воно — чесне. Коли ж кожне ховатиметься перед самим собою, брехатиме собі, добиратиме якихось моральних виправдань, — тоді інша річ: тоді — всі вони безчесні й аморальні, хоч би й були, кожний окремо, людьми чистої, чесної душі. Таким чином, і виходить, що найбільш чесні та моральні люди — це люди безчесні й аморальні. А люди чесні та моральні якраз і будуть — безчесними та аморальними. От як воно виходить! Га?…

Дійшовши, таким чином, абсолютної ясності в цій плутанині і зразу знову заплутавшись, Винниченко трусонув головою — як це робив завжди, коли хотів відігнати геть докучливі думки, наче ставив після цього періоду думання крапку, — і на мить прислухався до того, що говорено з трибуни.

Промовці виходили один за одним — представники партії есерів, соціал–демократів, соціал–федералістів або й позапартійні — і в своїх висловлюваннях були напрочуд одностайні. Вони вимагали повного і всебічного визволення українського народу. І вони запитували — як же це здійснити?

Винниченко захвилювався. Мова була про те, що хвилювало його ціле життя. Раси, нації та класи! Запитань було безліч, але відповідь він знаходив тільки одну. Погляньте на історію середніх та нових віків. Рим, романські народи, бритти і сакси, нарешті — німці, та і всі інші слов'янські народи, — тільки державність гарантувала їм знищення дискримінації, визволення, самостійність. Історія не зробить винятку і для українців. Для українського народу теж треба створити державність, а тоді вже — там, усередині власної держави, — і вирішувати та впорядковувати всі інші питання: земля, робітничий клас, принципи парламентаризму тощо. Але держава — насамперед!

Держава!

Але ж ці безусі чи й бородаті неофіти, запалені ідеєю визволити свою націю, бачили тільки один шлях здобуття державності. Прапорщики і «вольнопери» — учителі, агрономи, гімназисти й семінаристи, яким війна дала в руки зброю, — вже зрозуміли її силу та сенс і тому закінчували свої виступи один в один тільки так:

— Негайно утворити армію — мільйон багнетів для початку!

Армія!

Винниченко захвилювався ще дужче. Мілітаризм він засуджував категорично. Війну — як спосіб вирішення міждержавних конфліктів — заперечував принципіально. А зброя — всі ті гармати, кулемети, бомби й пістолети — були йому тільки огидні. Він завжди стояв на тому, що всі незлагоди слід вирішити тільки шляхом демократичного парламентаризму!

Але ж, у даному разі, мова — не про міждержавні конфлікти. Українську державність ще треба вибороти. Хіба росіянам, які ніколи за всю свою історію не знали національного гніту, зрозуміти, що то є — страждання поневоленої нації? І хіба Тимчасовому урядові — спадкоємцеві російської великодержавності — втлумачиш, що й українцям, як і росіянам, хочеться бути незалежними? Для них це означає, насамперед, відпадання чверті населення держави — на найбільш родючих землях, ще й з найбагатшими покладами різних копалин у землі.

Нічого не поробиш: гарантувати державність, справді, можливо лише збройною силою… Го–го! Мільйонна армія — як кажуть ці молодики — це таки аргумент! Українська мільйонна армія вже зуміє повести розмову з російськими великодержавниками — будьте спокійні!

Тільки ж не можна ставити питання так, як ставлять його ці заражені ідеологією російського чорносотенства поповичі та семінаристи. Ну, навіщо такий шовінізм: «геть кацапів!»? Можна ж сказати — «геть московську пресію!» Навіщо передчасний сепаратизм? Адже за обставин двовладдя в Росії, чвар поміж Тимчасовим урядом і Радою депутатів — українська демократія завжди може мати підтримку від демократії російської. Душа з душею гомонить, і люди одного класу завжди між собою порозуміються — український пролетаріат з російським пролетаріатом!

От він, Винниченко, зараз вийде і про все це скаже.

— Михаиле Сергійовичу! — схилився Винниченко до Грушевського. — Прошу вас ласкаво: позачергове слово — мені.

І, сказавши це, Винниченко враз заспокоївся. Він вийде зараз на трибуну і скаже таке:

— Товариші! Революцію зробили робітники і селяни, і тільки завдяки трудящим шарам населення всієї країни ми, українці, дістали змогу творити нині наше нове життя. Україну гнітив не російський народ, а російський великодержавний уряд — царі, капіталісти, поміщики, буржуазія. Тому в нашій боротьбі не годиться нам, українському народові, поривати з нашим союзником — російською демократією. Тільки інтернаціональна єдність трудящих може забезпечити нам перемогу в боротьбі за наше національне та соціальне визволення. Не нехтуймо й тим, що в результаті невблаганного історичного процесу Україна нині зв'язана з російською державою і політичними і економічними узами. Якщо нинішня російська влада — Тимчасовий уряд міністрів–капіталістів — не бажає задовольняти наші справедливі визвольні вимоги, то з своїми домаганнями ми завжди маємо змогу — і повинні — апелювати до другого органу влади в революційній Росії, до Ради робітничих, солдатських і селянських депутатів. В силі трудящих — сила революції, і сила ця буде більшою, якщо ми, українська демократія, будемо самі підтримувати владу російської демократії. Отже, геть потворний шовінізм, геть шкідливий сепаратизм, — не кидаймо необачно іскру туди, де може виникнути пожежа! Хай в нашій визвольній боротьбі живуть принципи демократії та інтернаціоналізму, товариші!

Попередній оратор скінчив, слово надано Винниченкові.

Винниченко підхопився з стільця, непомітно перевірив, чи застебнуті всі ґудзики на штанах, підкрутив колечка французької борідки, вийшов на трибуну і сказав:

— Панове! Не будемо затуляти очей на те, що поміж наших людей поширена нині думка, що революцію зробили робітники та селяни, і тільки завдяки перемогам російського пролетаріату дістали й ми змогу творити наше нове життя. Доводять також, що на протязі трьох віків Україну гнітив не російський народ, а тільки московський уряд, тільки російські царі, поміщики, капіталісти та буржуї. Тим–то й говорять, що не годиться нам, українському народові, поривати з російською демократією, бо, мовляв, тільки інтернаціональна єдність трудящих може забезпечити нам і соціальне і національне визволення, та й взагалі Україна — в результаті невблаганного історичного процесу — стала пов'язана з Росією і політичними й економічними узами… Панове! Економічні узи з Росією завжди були для України тільки кабалою, бо запроваджували на Україні колоніальний режим, а узи політичні завжди штовхали наш український народ лише на оборону інтересів великоросійської держави — всупереч і на шкоду національним інтересам українців. Недалекоглядні люди, коли не сказати гірше — людці, кажуть тепер: якщо домагань українства не хоче задовольнити центральна російська влада, Тимчасовий уряд, то українці повинні апелювати до Ради депутатів, яка виражає інтереси трудящих. Але ж панове! Петроградська Рада — це ж тільки другий, антагоністичний до Тимчасового уряду, претендент на централізовану російську владу, який завжди пильнуватиме своїх специфічних російських інтересів — не етнографічно «великоруських», а політично — великодержавних! Отже, до революції ми мали традиційний російський білий імперіалізм, тепер, після революції, над нами зависає загроза нового російського імперіалізму — червоного!

Залом перебіг шелест, кілька голосів гукнули слова протесту — на фронті вони билися і гинули поруч, українець і росіянин; але з інших кутків на них зашикали, сплеснули оплески.

— Ми, панове, звичайно, не збираємось іти на багнет проти російської демократії, але ж ми не повинні й допустити, щоб російська демократія пішла на багнет проти нас. Тільки зіпершись на свої багнети, ми можемо провадити розмови з центральною російською владою, яка б вона не була, — в одній іпостасі чи в двох. На теренах колишньої Російської імперії тепер двовладдя, але це двовладдя — єдиноутробне — російське, великодержавне! Хай живе українська армія — мільйон багнетів для початку!

Вигуки «хай живе» вкрили цей заклик. Цілком задоволений з такого успіху, Винниченко сів на своє місце.

Звичайно, він усвідомлював, що десять хвилин тому збирався сказати зовсім інше, протилежне, і — об'єктивно — він мусив признати, що це… дещо несподівано. Одначе — суб'єктивно — як спеціаліст у справі самоаналізу — Винниченко розумів себе: в цьому була сакраментальна химерність видатної людської натури — хочеш одного, а робиш навпаки. Треба лише бути чесним з собою і визнавати перед самим собою всі вади твоєї особи, як неповторного індивідуума. Якщо ти об'єктивно признаєшся собі самому, що ти — мерзотник, то ти, хоча й мерзотник, але перед самим собою — чесний. А раз ти — чесний, то й мерзенний вчинок твій суб'єктивно буде… чесним. Цієї, винниченківської, філософії він, Винниченко, нізащо й ніколи — чуєте, ніколи, аж до смерті, — не зречеться! А головне, — політика: треба ж будувати державу. Отже, українські національні почуття вигідно спрямувати проти російських національних почуттів, власне — традиційного російського великодержавництва…

А втім, сівши на своє місце після промови, Винниченко зразу про неї й забув — інші думки вже запанували ним цілковито, йому б треба мерщій додому: вдома на столі чекала на нього невідкладна коректура! Після довгої перерви починає знову виходити в світ журнал «Літературно–науковий вісник» — вже не у Львові, а в Києві — і в першому ж зошитові відроджуваного журналу — Річник XVIII, том LXVII, книжка І, липень, — він починає публікацію свого нового романа «Записки кирпатого Мефістофеля»…

Після виступу Винниченка зал так немовчно гув, не звертаючи уваги на дзвоник головуючого, що Софія Галечко вимушена була подати електричним світлом сигнал до перерви. Збуджені делегати потовпились у фойє, де містився загальний буфет, — сперечатися, а члени президії пішли за лаштунки, де стараннями Галечко був улаштований спеціальний буфетик для лідерів та вождів.

4

Коли Винниченко ввійшов у буфет, Грушевський жував бутерброд з кав'яром, а другий — з шинкою — тримав у руці напоготові. Та побачивши Винниченка, він, — дожовуючи один та розмахуючи другим, — зразу кинувся до нього. Заміри його були виразно агресивні.

— Пане–добродію! — зашипів він. — Я відмовляюся вас розуміти! Ви чините неполітично! Не в інтересах нашої справи!

Винниченко змушений був трохи відхилитись, бо Грушевський віяв йому бородою просто в лице.

— Ви, пане–добродію, — репетував Грушевський, — почали «за здравіє», але закінчили «за упокой»! Не можу, звісно, не погодитись із справедливістю вашого тезису про гноблення української нації царським режимом та з дотепністю вашого антитезису про загрозу такого ж гноблення з боку революційного російського режиму. Але ж, прошу вас, мій пане–добродію, хоч я й цілковито поділяю ваш заклик супроти Ради депутатів, та вашим закликом супроти Тимчасового уряду ви провокуєте конфлікт поміж українством і центральною владою, нехай і російською, яка, проте, цілковито виповідає нашу платформу в частині соціальних реформ! Звичайно, ви, як соціал–демократ, ображені, що не соціал–демократія стоїть на чолі Тимчасового уряду і…

Грушевський ковтнув останній кавалочок бутерброда з шинкою, і це дало змогу Винниченкові урвати нестримну зливу його слів.

— Даруйте, шановний Михаиле Сергійовичу, — як міг, лагідно промовив Винниченко, — я вас також не зовсім розумію…

— А я вас зовсім і ніколи не міг зрозуміти, шановний пане!

Винниченко потис плечима і промовив ухильно:

— За довгі роки, що ми перебуваємо в доброму знайомстві, Михаиле Сергійовичу, нам доводилося вже не раз сперечатись…

— Не раз! — зойкнув Грушевський. — Щоразу! Завжди!

— Якщо ви, Михаиле Сергійовичу, маєте на увазі наші з вами суперечки з приводу літературних робіт, — зразу відгукнувся Винниченко, вже без лагідних тонів у мові, — то, справді, не можу пригадати такого випадку, щоб ваші погляди на мій літературний сюжет…

— Ваш літературний сюжет! — аж вискнув Грушевський. — У фізіології для цього поняття інакший термін! А вулична мова добирає для нього і зовсім недрукованих слів! Я, справді, завжди радив вам змінити ваш «сюжет», бо на вас починають ображатись усі інші частини людського тіла!

— Михаиле Сергійовичу! — Винниченко зблід, і його випещена борідка стала сторч. — Прошу не забувати, що зараз ми з вами…

— Ми з вами!

— …стоїмо на чолі відродження нашої нації!

— Нашої! Яка ж це, прошу вас, наша нація, коли ви продалися молохові російської плутократії!

— Пане Грушевський! — прошепотів, бо спересердя втратив голос, Винниченко. — Я б радив вам бодай слухати, що ви говорите!

— А я, пане Винниченко, раджу вам слухати, що говорить про вас наша нація: ви — перекинчик! Ви перекинулись у російську літературу! Ви почали писати вже й російською мовою!

— Пане професоре, — спробував гідно відповісти Винниченко, — вам достоту зрозуміло, чому таке трапилось: українські видавництва сплачують надто мізерний гонорар, а я — не домовласник…

Грушевський аж підстрибнув на місці:

— Прошу сказати, що ви маєте на увазі? На що натякаєте?…

— Ви закликаєте всіх прийти нації на допомогу, а самі десять років не сплачуєте внесків у «товариство національної запомоги»! Дарма що протягом цих років поставили собі — крім будинка на Паньківській — ще й будинок на п'ять поверхів на Бібіковському бульварі і тепер лупите три шкури комірного з ваших квартирантів!

Порятувати справу самовіддано кинулась Софія Галечко. Прегарними плечиками вона розсунула забіяк і мило посміхнулась спочатку шефові — Грушевському, потім підшефові — Винниченкові:

— Пане презесе! Пане субпрезесе! Засідання ся продовжує!

І дарма що була тільки підлегла, отже, мала б триматися на поштивій дистанції, дозволила собі лагідно підштовхнути обох до дверей. Винниченко так і не встиг перехопити бутерброд.

Втім, перед дверима все ж таки трапилась затримка.

Дійшовши до порога, Винниченко чемно, з ледь примітним погордливим джентльменським поклоном, відступився, запрошуючи Грушевського — старшого віком, вищого станом, та й з огляду на суперечку, яка відбулась щойно, — пройти вперед. Одначе Грушевський миттю збагнув, що такий вияв ввічливості у розпалі ущипливої балачки слід приймати тільки як образу. Тому він хутко відступився і картинно вихилився, запрошуючи пройти першим — Винниченка. Тоді й Винниченко відчув, що таким фіглярством йому знову завдано найтяжчої образи. Він пристукнув закаблуками, наче гусарський корнет:

— Після вас!

— Прошу попереду! — Грушевський шаркнув ніжкою і собі.

— Але ж прошу…

— Ні, я прошу вас…

Вони б тупцювали так до вечора — всі члени президії чекали позаду них, та справу порятував Петлюра.

Він підхопив обох за талії, шепнув праворуч «дорогий пане голово, любий наш провідцю!» — ліворуч: «дорогий товаришу, любий наш лідере!» — і повів відразу обох через поріг: двері були достатньо широкі, щоб пройти всім трьом.

Люто бурмочачи собі під ніс слова на адресу супротивника, Грушевський і Винниченко таки переступили поріг:

— Полішинель! — пирхав Винниченко.

— Кирпатий Мефістофель! — пирхав Грушевський. Він був проти публікації «чергової порнографії», романа «Записки кирпатого Мефістофеля», про що й записав свою осібну думку в редакції ЛНВ.

Вони вийшли на кін усі втрьох, дружно обнявшись, — наче символ міцного братерства, і гучні оплески та вигуки «віват» зустріли провідну трійцю з лав українського лицарства.

Сідаючи, вони ще бубоніли щось, кожний собі під ніс.

Наминаючи бороду, Грушевський бубонів, що колись таки дасть одкоша цьому брандахлистові–сексуалістові.

Винниченко не висловлював ніяких погроз чи нахвалянь, тільки муркотів романс Глінки на слова Кукольника:

Уймитесь, волнения, страсти…

Така вже була в нього звичка: роздосадуваний будь–чим, він завжди починав наспівувати.

Та зразу ж він і урвав себе: як завжди в таких випадках, на пам'ять приходили чомусь російські романси, і було це, певна річ, ніяк не національно. Чортихнувшися, він мерщій замуркотів іншої:

Коли розлучаються двоє…

Він був роздосадуваний вкрай: ще цей Петлюра випинається перед очі! Петлюри Винниченко недолюблював — за його вдавання з себе якогось загадкового кобищанського Гамлета. Поява Петлюри на з'їзді взагалі видалась йому підозрілою: в записах мандатної комісії Петлюра показав себе членом партії українських соціал–демократів, а після дев'ятсот п'ятого року, коли їм довелось якийсь час працювати разом, Петлюра — це Винниченкові було достеменно відомо — зв'язки з партією порвав, цілковито легалізувався і видавав у Москві проросійський журнальчик з закликами до українців воювати за «єдиную и неделимую» Росію. І як він пропхався сюди — від цілого фронту — проноза, пройда, пройдисвіт? От з якими людьми — людинками, людцями — доводиться будувати Україну!..

І взагалі Винниченкові було кисло на душі.

І, як завжди в таку хвилину, на нього нахлинули жалісні ремінісценції та стало шкода себе самого.

Отаке його безталання! Змалку — нужда і нужа: злиденне дитинство, безрадісна юність, бідність і поневіряння, неспинна виснажлива праця. Малолітній пастушок у своєму селі, волоцюга–заробітчанин по наймах — у полі, при машині або в крамниці на побігеньках. І знову на побігеньках — дрібним репортером у найдрібніших газетках: журналізм останнього пошибу! Нарешті, література! Дні і ночі над папером з пером у руці: десятки аркушів щорічно — продуктивність більша, ніж у будь–кого! Хіба що один Достоєвський спромогався писати швидше та більше… І за таку надмірну, невропатологічну працю — завжди тільки образа і кошики, образливі копійки, милостиня з ласки меценатів національного життя. Ні слави, ні хліба, самі сльози, — хіба не потягне в російську літературу, якщо тебе там признають? А цей скаредний буржуа, цей домовласник національної справи, експлуататор українського відродження, ще сміє тобі колоти очі!

Винниченко з ненавистю позирнув через плече на Грушевського. І зразу відсахнувся, бо борода Грушевського — вже не фігурально, а зовсім натурально — наколола йому очі: Грушевський саме в цю секунду нахилився близько до нього. Софія Галечко, зайшовши в президію, допіру щось сказала йому на вухо, і тепер губатий Грушевський плямкав своїми варгами, шукаючи вухо Винниченка:

— Володимире Кириловичу! — шепотів Грушевський. — Голубе мій!..

Він шепотав мило й лагідно, зовсім по–дружньому, неначе ніякої сварки між ними зовсім і не було.

А втім, справа була і справді надзвичайно важлива — така, що мала ту ж мить замирити обох проводирів національного життя, якщо вони справді вважали себе проводирями.

Річ у тому, що зовсім неждано прибув до Києва французький міністр Альбер Тома, який от уже другий місяць об'їздив російські фронти, намовляючи солдатів російської армії воювати до переможного кінця. Прибувши з Південно–Західного фронту, Тома простісінько з поїзда прослідував у зал Купецького зібрання, де «Викорого» — «Виконавчий комітет ради об'єднаних громадських організацій» міста — влаштував урочистий мітинг з нагоди прибуття високого представника держави — союзниці у війні, ще й — лідера французької соціалістичної партії та члена Другого соціалістичного Інтернаціоналу.

Сумніву ніякого не було, що й Центральна Рада теж повинна вітати таку високу особу. Цього вимагав престиж, цього потребували самі інтереси справи: так же потрібно було, щоб вільна Франція сприяла утвердженню української державності, щоб поклопоталася за це перед всеросійським Тимчасовим урядом!

— Словом, ви мене розумієте, любий Володимире Кириловичу! — жарко шепотів Грушевський. — Я, як головуючий, мушу залишитись тут. Крім того, ви ж знаєте, я вже мав розмову з мсьє Енно, представником самого президента Франції, і було б неполітично вітати мені, бо ж Пуанкаре — радикал, а мсьє Тома — соціаліст: хтозна, які там між ними взаємини? А ви — теж соціаліст. Кому ж, як не вам, лідерові української соціал–демократії, вітати пана–товариша Альбера Тома?

Винниченко був з цим цілковито згодний: звичайно, йому, не Грушевському ж — цьому «теж соціалісту» від понеділка на тому тижні!

— Ідіть, спішіть, біжіть, дорогенький Володимире Кириловичу! Паняйте моєю бричкою — до Купецького не близький світ.

Винниченко похапцем підхопився. Тоді поволі, поважно вийшов геть.

5

Була щойно сьома година, і точно о сьомій, — як і щодня, — відбувалась чергова інструктивна нарада групи товаришів при міському комітеті більшовиків.

Голова київської організації Юрій П'ятаков був людиною акуратною, пунктуальною, педантичною, Можливо, коли б він не став революціонером–професіоналом, а пішов би за своїм фахом інженера, то був би з нього добрий директор–адміністратор першого–ліпшого заводу. Ніщо — ніяка подія — не могло змінити раз і назавжди встановленого регламенту. Здавалося, — коли б пів на сьому сталася світова революція, до якої так прагнув Юрій П'ятаков, однаково чергова інструктивна нарада відбулася б точно, а вже тоді — прямо з наради — П'ятаков рушив би «раздувать мировой пожар».

Сьогодні на нараду зібрано лише невеличку групу з студентів–більшовиків — універсантів, політехніків, Комерційного інституту і викладача політехнікуму Володимира Затонського. Та, звісно, не академічні питання мала дебатувати нарада.

Кілька студентів — то й були, власне, чи не всі інтелігентні сили, які мала попервах більшовицька організація в місті, — а мова на нараді мала йти якраз про роботу серед інтелігенції.

Інтелігенція в Києві — як, проте, мабуть, і скрізь — ставилась до більшовиків насторожено, здебільшого — негативно і додержувала неприхильного нейтралітету в суперечках між більшовиками та меншовиками: більшовицької програми київські інтелігенти здебільшого просто не знали або чули про неї тільки з вуст меншовицьких дискусіонерів. Більшовикам потрібно було, щоб і в інтелігентних колах забриніло слово більшовицької правди.

П'ятаков почав просто з розподілу точних функцій.

— Ти, Довнаре, залишаєшся і надалі керівником всієї студентської групи, але маєш і особливе завдання: мусиш діяти серед тих кіл, які гуртуються довкола твого батька.

— Гаразд! — відповів юнак з серйозним виразом обличчя, але такий юний, що студентська тужурка на його плечах здавалась позиченою в старшого брата. — Робитиму, що зумію.

Керівник студентської групи в київській організації більшовиків Довнар–Запольський був сином директора Київського комерційного інституту, а нині ще й члена Тимчасового бюро по перегляду російсько–німецьких торговельно–промислових договорів. Ліберал–професор був популярний серед широких кіл київської інтелігенції, і дім його на Фундуклеївській, 42, був своєрідним політичним салоном: там завжди збиралась професура, літератори, журналісти. Саме в ці кола скеровував головний удар для здобуття громадської опінії П'ятаков.

— Мусиш зуміти все! — категорично мовив П'ятаков, суворо поглянувши крізь скельця пенсне на молодика перед ним. — Раз ти — більшовик, і раз партія це тобі доручає.

— Добре! — сказав хлопець і почервонів. Тепер стало видно, що йому й справді років двадцять.

Суворий крізь пенсне погляд П'ятакова спинився на студенті–універсанті Картвелішвілі.

Студент–грузин був старший проти інших, либонь — останнього курсу, і теж в пенсне, як і П'ятаков. Промінь призахідного сонця пробився крізь гущавину зелених хащів Ботанічного саду — нарада відбувалась у кімнатці на першому поверсі університету — зазирнув у вікно, блиснув на скельцях пенсне П'ятакова, переломився на скельця пенсне Картвелішвілі, і це було подібно, наче на мить схрестились дві рапіри і мигцем викресали іскру.

— Тобі, Лаврентію, — сказав П'ятаков, — теж буде доручення особливої ваги. Вчора на засіданні комітет вирішив широко розгорнути роботу серед молодих: під наш прапор потрібно привести революційну молодь. Ми утворимо «Спілку молоді». На тебе покладається написати проект статуту. Основу спілки мають складати, певна річ, молоді робітники, але мусимо втягти і шкільну молодіж. Роботу серед студентів, гімназистів та реалістів візьмеш персонально на себе.

— Добре, — зразу погодився Лаврентій Картвелішвілі. — Це дуже добре! Нарешті!

Всі заворушились, почулися схвильовані репліки. На заводах, у зв'язку з мобілізаціями до армії, працювало юнацтво, а учні середніх шкіл перебували під впливом «просвіт», скаутів та монархічної організації «Двоглавого орла».

П'ятаков залишився цілком задоволений реакцією наради.

— Ти, Горовиць, — звернувся він до Саші Горовиця дещо іронічно, — з шкільної лави — один з найбільших знавців марксизму, до того ж — запальний промовець. Тому за тобою лишаються прилюдні виступи в дебатах та дискусіях на будь–яких зібраннях інтелігенції, які скликатимуться в місті.

— Юрію Леонідовичу! — підхопився Горовиць з місця. — Я прошу направити мене для роботи серед пролетаріату!

— Виступатимеш і серед пролетаріату, — ухильно відказав П'ятаков. — Це з тебе не знімається. Але робота серед інтелігенції — особливе завдання тобі від комітету.

Саша Горовиць спалахнув:

— Інтелігенція, інтелігенція! Що це таке, справді? Народився інтелігентом, і це висить на тобі якимсь прокляттям! Я з інтелігенції пішов, щоб працювати з пролетаріатом!

— Покинь ти своє… народництво, Горовиць! — сердито урвав П'ятаков. — Перед партією — всі класи, і партія повинна пройти скрізь! І на всіх зборах, засіданнях…

— Забагато зборів та засідань! — гукнув Картвелішвілі.

П'ятаков глянув на нього обурено і зневажливо.

— А ти ж думав, як? Більшовик завжди повинен бути в масах і з масами! А де ж знайти масу інтелігенції, як не на мітингах та зібраннях?

Промінь сонця вже вислизнув за лутку вікна і не грав, скельця пенсне залишались і в П'ятакова, і в Картвелішвілі холодними, але все одно здалось, що схрестилися дві рапіри. Картвелішвілі запально гукнув:

— Я маю на увазі засідання і збори в нашій, більшовицькій, організації! Радимося ми багато, а діємо мало!

— Лаврентію! — пристукнув П'ятаков кулаком по столі. — Я закликаю тебе до порядку! — Він додав повчально: — Більшовицька партія тільки починає своє легальне існування, і живий обмін думок — це міст від теорії до широкої практики революції: тут зароджується наша тактика і наша стратегія. Зараз, на шляху мирного переходу від одного етапу революції до іншого, ми мусимо діяти словом. Оце й є наша дія. Особливо — серед буржуа…

— Але ж, — знову скрикнув Саша Горовиць, — у Києві всі знають, що я — з буржуазної родини! І це дає меншовикам привід для глузування! Я вважаю, що партії це не на користь!

— Це сектантство! — з обуренням скрикнув П'ятаков. — От я і товаришка Бош — теж непролетарського походження, але…

— Але ж я — єврей!

Всі вражено подивились на Горовиця. Він стояв, нервово обсмикуючи на собі студентську тужурку.

— Що з того? — здивувався П'ятаков. — Дивно чути таке від інтернаціоналіста! Я — росіянин, Бош — німкеня, ти — єврей, Затонський — малорос, тобто, українець. Що ж з того? Революціонер не має ні батьківщини, ні нації.

— До чого тут інтернаціоналізм? — В голосі Горовиця звучала справжня мука. — Партії невигідно, коли провокатори починають шпигати, що більшовизм — єврейська витівка!

— Ну що ти, Сашо! — загули всі. — Ти не правий!

— Товаришу Горовиць! — повчально сказав П'ятаков. — Те, що ти сказав, я кваліфікую як інтелігентську відрижку і вважаю ознакою недостатньої ще більшовицької загартованості. Ми повинні стояти вище національних і расових забобонів.

— Я з цим згодний, але ж обиватель не стоїть вище. А саме серед обивателя треба вести пропаганду.

— От бачиш, — замирливо мовив П'ятаков, — ти сам згодний. А раз так, то я вважаю розмову вичерпаною: ти — знову не правий, і ми тебе знову поправили.

Саша Горовиць був у комітеті з «п'ятаковців»: підтримував «платформу» П'ятакова проти ленінських «Квітневих тез». Та після Квітневої конференції, разом з Бош, змінив свої позиції — і цього П'ятаков не міг йому простити: суперечки між ними виникали чимраз частіше.

П'ятаков пішов далі:

— Тобі, Штерн, пропаганда серед дівчат — на курсах, в консерваторії, взагалі…

Лія хмикнула:

— Звичайно, раз жінка, то — серед жінок!

— А ти що думала? Жінці легше повести роботу серед жінок. Хіба ти не згодна?

— Не згодна! Але доручення комітету виконаю.

— Прекрасно! Тобі, Леоніде, — звернувся П'ятаков до брата, — звичайно, військова периферія…

Леонід і досі був у військовій одежі: закон дозволяв демобілізованим доношувати форму. Як і завжди, Леонід дивився на брата так, ніби тільки чекав, щоб кинутись у непримиренну суперечку. Але на цей раз він нічого не заперечив.

Юрій П'ятаков додав ще:

— Це військові училища та школи прапорщиків: людина, що два роки пробула на фронті, знайде до їх серця дорогу!

— Думаю, що так, — погодився Леонід.

— Тебе, Гамарник, доведеться віддати товаришці Бош, в розпорядження обласного комітету, для роботи серед провінціальної інтелігенції: учителі, лікарі, агрономи, службовці цукроварень… — Він раптом посміхнувся: посмішка була несподівана на його суворому, вічно зосередженому обличчі. — У тебе така розкішна борода, що вона підмете тобі стежку навіть до директорів провінціальних гімназій.

— Я думаю поголити бороду, — озвався Ян Гамарник. — Шукатиму стежки до шкільної молоді.

Але П'ятаков вже розвеселився і жартував далі:

— А от тобі, борода, всім бородам — борода, — звернувся він до Затонського, — зовсім особливе завдання! — Обличчя в Затонського, і справді, заросло бородою аж до очей, і скельця його вузеньких окулярів поблискували, наче очі тигра із хащів. Втім, вдачею він був зовсім лагідний, а в поведінці — навіть вайлуватий. — Тобі, певна річ, діяти поміж найбільш бородатих. Звичайно, — крім пана Грушевського. Твоя периферія: професура, поважні діячі, так би мовити — весь цвіт київської інтелігентської еліти… Оце і все!

Але Затонський теж не сприйняв жарту. Він блиснув пронизливим поглядом і лагідно промовив:

— Ти забув ще одну периферію, товаришу Юрій!

П'ятаков роздратовано глянув на Затонського: він не любив, коли йому зауважували, бодай — нагадували.

— Периферій, — сказав він, — багато. Але інтелігентських сил ми маємо обмаль, тому… А що, власне, ти маєш на увазі?

— Я маю на увазі село.

— Село? — П'ятаков здивувався. — Яке село?

— Не — яке, а взагалі село. Ми, більшовики, мусимо іти на село: там зараз коїться чорті–що!

— Ми — партія пролетаріату, — повчально нагадав П'ятаков. — Щодо дрібнобуржуазної селянської стихії, то завдання, які висуває перед нами проблема світової революції на даному етапі…

— Виходить, — гнівно гукнув Ян Гамарник, — що селянство ми віддаємо іншим партіям?

— Світову революцію пролетаріат робить не тільки для себе! — підтримав запально Картвелішвілі.

— Без селянства — цієї «дрібнобуржуазної стихії», — лагідно озвався, але подивився сердито Затонський, — годі й думати про соціалістичну революцію в нашій країні! Програма нашої партії…

— Програма нашої партії, — урвав його П'ятаков, бо не любив, щоб його самого уривали, — вимагає передати селянам помішицьку землю без викупу. Жодна інша партія не висуває такого тезису!

— Невірно! Землі селянам без викупу вимагають ще українські есери, принаймні — есерівська лівиця: вони заявили про це на селянському з'їзді, скликаному Центральною Радою…

— Демагогія! — презирливо скривився П'ятаков.

— Звичайно, — погодився Затонський, — демагогія з боку Центральної Ради, але ж зовсім не демагогія, а законний вияв насущних інтересів — з боку селянства. Ми, а не есери, повинні очолити боротьбу селянства за землю.

— Вірно! — гукнув Гамарник. — В Петрограді теж відбувається зараз «крестьянский съезд», і з доповіддю про землю виступив на ньому Ленін!..

— Ленін! Ленін! — знову роздратовано підвищив голос П'ятаков. — Ми зібрались тут не для того, щоб дискутувати з приводу ленінських поглядів. Доречніше буде, — відповів він Затонському, — коли ти це питання поставиш у Бош, на обласному комітеті: у нас, в міській організації, селян нема.

— Це — вузько! Це — сектантство! — схопився й Леонід П'ятаков, нарешті знайшовши привід кинутись у бійку.

Та Юрій П'ятаков не звернув уваги на запального брата: Леонід завжди заїдався, навіть за чайним столом, Юрій знову постукав олівцем по столі:

— Вважаю обговорення цього питання недоречним: тут не збори і не засідання комітету. Це — інструктивна нарада, і питання перед нами зовсім конкретне: виконати ухвалу комітету щодо роботи серед інтелігенції, і молоді зокрема.

— Чому ж ви забули про сільську молодь? — підхопився й Саша Горовиць. — І я пропоную доручити це мені — замість роботи серед інтелігенції!

П'ятаков зміряв його холодним поглядом:

— Але, Горовиць, ти ж сам нагадав нам, що ти… єврей! Я маю на увазі антисемітизм, який подекуди ще цупко вріс корінням у сільську периферію.

— Це невірно! — скрикнув і Затонський, нарешті, виходячи із стану спокою. — Антисемітизму в місті більше, як на селі!

Саша Горовиць якось знітився — він не знайшов, що відповісти зразу. Але поки він шукав відповіді, П'ятаков склав свій блокнот і заховав у кишеню:

— Нараду закінчено. Можна розходитись, товариші.

6

Вийшли зразу всі і спинились за брамою, щоб попрощатись. Минули вже ті часи, коли з підпільної наради більшовики розходились поодинці, озираючись, щоб не наразитись на шпика. Час конспірації минув, була пора — вперше на території колишньої Російської імперії — легальної діяльності партії більшовиків. Втім, організовувати легальну діяльність партії було не легше, як роботу в законспірованому підпіллі: перед партією розкритою лежала вся розбурхана країна.

Саша Горовиць попрощався першим і швидкими кроками — він завжди ходив дуже швидко, весь у пориві кудись вперед, — подався до рогу Бібіковського бульвару. Додому було йому не близько — на Поділ, а трамваєм Саша не їздив, ніколи не мавши зайвих сім копійок на квиток з двома пересадками.

Інші теж попрощались не затримуючись. Леонід П'ятаков звернув мерщій ліворуч, на Кузнечну, — щоб не йти з братом разом, щоб поспіти випити вечірній чай, доки надійде Юрій. Довнар з Лією рушили просто через сквер: вони сподівались ще поспіти в Купецьке зібрання на концерт піаніста Длуського.

Гамарник з Картвелішвілі пішли Караваївською: закінчити вечір вони вирішили в Печерському клубі на Собачій тропі.

П'ятаков і Затонський залишились удвох.

— Ти не поспішаєш? — запитав Затонський.

— А що? О дев'ятій у мене нарада у кравців, о десятій — у друкарів. Зараз, — П'ятаков подивився на годинник, — пів на дев'яту. Маю вільних двадцять хвилин. А що?

— Хотів перекинутись з тобою двома словами.

— Слухаю!

Затонський випростав широкі плечі, розгорнув високі груди, глибоко зітхнув.

— Який гарний вечір!

Вечір і справді був чудовий. Сонце щойно сіло, за кучугурами каштанових крон понад бульваром високо стояв золотисто–рожевий небозвід: на суху погоду — саме вистоюватись житам. День вже закінчився, але й вечір ще не прийшов: гайвороння кружляло над гніздами у високих тополях понад тротуаром і знімало оглушний гомін. Повітря було насичене літньою спекою, але й надвечірня вільгота вже пронизувала його. Вечірні квіти ще пахли несміливо, але від газонів скверу здіймався вже запаморочливий дух ситої, розніженої за гарячий день землі. Жита — поза містом, на полях, в селі, — вже, мабуть, половіли. Легко зітхається такої пори.

Із замріяння вивів іронічний голос П'ятакова:

— Ти оце й хотів довести до мого відома, що вечір гарний? Пробач, але на це в мене не буде часу…

Затонський одірвався від втішного споглядання.

— Ні. Я, власне, — про бороду…

— Що? — не зрозумів П'ятаков і розсердився: якийсь недоречний жарт! — Яка борода? Про що ти говориш?

— Ти, Юрію, сказав, що мені, відповідно до моєї бороди, приділено повести роботу серед усіх інших у Києві борід, і обмовився — тільки без бороди Грушевського. Я не згоден з тобою, Юрію: борода Грушевського — дуже довга, і за нею стоїть дуже складне питання — національне питання! От сьогодні, на військовому з'їзді, який скликала Центральна Рада, вирішується питання утворення української армії.

П'ятаков сердито урвав:

— Це — контрреволюція!

— Очевидно, — спокійно погодився Затонський. — Тим паче, ми, більшовики, повинні звертати на це увагу. Вони, розумієш, співають «Ще не вмерла», а ми — мовчимо!

— Слухай! — знову роздратовано урвав П'ятаков. — Я не розумію тебе. Ти дозволяєш собі абсолютну недисциплінованість! То на вузькій інструктивній нараді зовсім недоречно завів про селянське питання. Тепер — теж не засідання комітету — заводиш про питання національне! Скільки ж у тебе ще різних питань, які ти вважаєш можливим дебатувати так неорганізовано?

Затонський не реагував на роздратованість П'ятакова. З своєю страшною бородою він виглядав дуже войовничо, але насправді був вдачі напрочуд згідливої.

— Якраз через надто щільний зв'язок між цими двома питаннями і важко розглядати кожне окремо. Але ж ми зовсім відмахнулись від них і тим самим штовхаємо село просто в обійми націоналістів…

П'ятаков гнівно поглянув на Затонського:

— Ну, знаєш, це занадто! А втім, мою думку ти знаєш: я вже неодноразово висловлював її. — Він заговорив менторським тоном. — Я ще можу погодитися з тим, що до революції національні рухи в Росії відігравали певне революційне значення. Навіть справа буржуазного самовизначення України, за тих умов, була спрямована на зруйнування царської тюрми народів. Але, Володимире, друже мій, треба ж бути діалектиком! Нині, коли перед нами — широкий шлях до пролетарської революції в цілому світі, всі ці національні проблеми тільки в'яжуть руки пролетарям, для яких нема і не повинно бути батьківщини! Хіба ти не згодний?

— Згодний, — знову погодився Затонський. — В'яжуть руки. Отже, й треба пролетаріатові розв'язати руки. Тобто щоб пролетаріат вирішив ці проблеми! Національний рух, якщо на чолі його стане пролетаріат і поведе за собою село, відіграє революційне значення…

П'ятаков аж сахнувся.

— Ну, знаєш! Знаєш… ти, ти… Ти — націоналіст, Затонський! — Він майже закричав; по вулиці йшли люди, але ж тепер був час легальний, і ховатися з своїми пристрастями не було підстав. — Я ставитиму про тебе питання на комітеті!

Затонський і на це реагував спокійно:

— Але ж Ілліч не націоналіст, а визнає доцільність боротьби пролетаріату і за національне визволення, обстоює самовизначення — в ім'я інтернаціональної єдності трудящих всіх націй.

— Знову Ленін! — змахнув руками П'ятаков. — Буде з'їзд партії незабаром, і ми ще побачимо, хто правий!

Вони спинились на розі Бібіковського.

І добре, що не завернули за ріг. Інакше сердешному Саші Горовицю довелося б добре спекти рака.

Завернувши кілька хвилин тому за ріг Бібіковського, Саша — в своєму нестримному пориві тільки вперед — вже ступив був на брук, щоб перебігти на другий тротуар, та раптом швидко звернув під мур, що оточував садибу університету.

Під університетським муром сидів жебрак, а жебрака Саша ніколи не вмів просто проминути. Він похапцем почав длубатись по кишенях.

Та в усіх кишенях не знайшлося й копійки: Саша й забув, що за браком бодай п'ятака він так і не пообідав сьогодні. Що ж його робити? Як же допомогти нещасній людині?

Горовиць зрікся своїх заможних батьків, але перед кожним злиденним почував неначе вину за клас, який породив його самого. Крім того, був просто людиною доброго серця.

А жебрак, і справді, був зовсім нещасний: в лахмітті, а голий торс його світив синіми ребрами.

Саша похапцем скинув тужурку, стягнув сорочку чимдуж через голову, тицьнув жебракові її до рук, мерщій надів тужурку на своє голе тіло і щодуху кинувся геть, на другий бік бульвару.

Саме в цей час П'ятаков і Затонський спинились на розі.

— Ти — опортуніст! — вже репетував П'ятаков. — Ти — відступник! Ти — сектант!

— А я думаю, — спокійно гув Затонський, — що ми не можемо віддавати село націоналісту Грушевському: Центральна Рада скликала селянський з'їзд, і тепер не ми, а Грушевський…

Сперечаючись, вони перейшли на другий бік бульвару — Саша Горовиць помітив їх і біг стрімголов попереду геть.

Вони перейшли бульвар і проминули будинок Центральної Ради, не глянувши на нього, цілковито поглинуті суперечкою.

Вони сперечались і йшли.

А місто жило і далі своїм життям: сидів жебрак під муром, розгублено тримаючи в руках сорочку; вулицею промарширували юнкери із співом: «Скажи–ка, дядя, ведь недаром…»; з ресторану Франсуа, на розі Фундуклеївської, крізь вікна ринула на вулицю п'яна пісня: «Крамбамбули, отцов наследство, питье любимое для нас»; в мебльованих номерах «Северные» навпроти — теж хтось виводив: «Сонце низенько, вечір близенько, спішу до тебе, моє серденько…»

А вони сперечались і йшли.

Великий, непрощенний гріх

1

Шанування французького міністра–соціаліста обставлено з усією пишнотою, на яку тільки спромоглися нашвидку: високий гість прибув надто несподівано.

На шпилі будинку Купецького зібрання, — де скликано урочистий мітинг, — був піднятий державний штандарт республіки Франції: синьо–біло–червоний.

Перед Купецьким зібранням, тобто тепер — перед штандартом великої держави–союзниці — понад тротуаром вишикувано почесний караул з юнкерів усіх військових училищ.

Навпроти — в круглому павільйоні трамвайної станції посеред Олександрівського майдану — розташувався зведений гарнізонний оркестр і безперестанку виконував «Марсельєзу»: гімн республіки Франції, який від дня Лютневої революції був прийнятий і як гімн революційної Росії.

В тому, що відтепер обидві дружні країни — Франція і Росія — мали, отже, один гімн, можна було вбачати певний знак. Люди помірковані приймали це тільки як зворушливий символ єднання державних інтересів обох великих країн. Люди експансивніші звертали увагу на те, що соціальні устої Французької республіки визначаються принципом «ліберте, егаліте, фратерніте» — і тішили себе тим, що «свобода, рівність та братерство» будуть відтепер, отже, і в Росії.

Тому з натовпу, що зібрався в кінці Хрещатика та на Олександрівському майдані, раз у раз лунали привітальні вигуки: «Вів ля Франс» — з груп поміркованих, та «Хай живе свобода, рівність і братерство» — з груп непоміркованих.

Проте в саме приміщення на мітинг пропускали тільки депутації від громадських організацій — якщо вони прибували з своїм прапором, і персонально — лише керівників організацій та установ з особистим посвідченням.

Посвідчення перевіряли двоє офіцерів.

2

Винниченко знав цих двох поручиків, знали добре й вони його, — то були двоє офіцерів для доручень при командуючому військовим округом. Він подав свій мандат заступника голови Центральної Ради і сказав:

— Тільки, будь ласка, швидше, — здається, вже почалось?

Поручик, на прізвище Петров, розгорнув мандат. Поручик, на прізвище Драгомирецький, — він був не зовсім тверезий, — примружившись, оглядав Винниченка з ніг до голови. В погляді його була неприхована зневага.

— Пробачте, — мовив поручик Петров, — я не можу вас пропустити: наказ командуючого — пропускати керівників організацій, а ви тільки заступник керівника…

— Пробачте! — мало не зарепетував Винниченко. — Але ж я…

Та гучний регіт другого поручика, Драгомирецького, не дав йому виявити сповна своє обурення і протест.

— Ви б… ви б, пане «украйонец», — реготав поручик Драгомирецький, — замість цього простирадла, — душачись сміхом, він тицяв пальцем у Винниченків мандат, справді, дещо перебільшеного розміру, — взяли б краще ваш отакий малюсінький жовто–блакитний прапорець… і тоді пройшли б вільно: делегації з прапорами проходять без посвідчень!

Осатанілий Винниченко зробив рішучий крок через поріг, але Драгомирецький, вже не сміючись, заступив йому шлях.

— Громадянине! Вам же сказано, що — невільно!

Тоді Винниченко вихопив з другої кишені другий мандат, кореспондентську картку редактора «Робітничої газети», центрального органу партії українських соціал–демократів.

Поручик Петров відступився з порога:

— Прошу!

Винниченко переступив поріг, і з Драгомирецьким вони обмінялись поглядами недвозначними: крім смертельної ненависті, в цих поглядах більше нічого не було.

На другому поверсі між колонами по всій залі були розіпнуті прапори різних організацій — так, що відразу можна було побачити, хто ж прийшов вітати високого посланця великої союзної держави.

Винниченко миттю глянув по прапорах, і його обійняв жах: прапори були російських, польських, єврейських союзів та партій, але не було жодного жовто–блакитного — від будь–якої української організації… Скандал! Це ж виглядає як умисний політичний демарш!

Звісно, перше — мислене — слово обурення Винниченко адресував до цього старого вайла, Грушевського. Раз ти — голова, то й мусиш про все подбати, мусиш все передбачити, хоч би там що! Був би головою Центральної Ради він, Винниченко, він би вже — будьте спокійні! — не ловив ґав! А тепер, — чи ж можна бодай уявити, яких жахливих наслідків слід чекати після такого ганебного промаху?

І Володимир Кирилович вже уявив собі, як він доповідатиме на закритому засіданні Малої ради — цьому політичному бюро з представників партійних фракцій Центральної Ради, і як після того — сумніву в цьому ніякого не було — всі поглядатимуть на нього, на Винниченка, поштиво, навіть запобігливо, бо ж іншого кандидата заступити національного проводиря, певна річ, нема…

Церемонія вітання високого гостя тимчасом була якраз у розпалі. Мсьє Альбер Тома сидів на естраді у великому кріслі, схожому на трон, — спеціально принесеному з гарнітуру царського палацу. Представники організацій виходили на естраду, кланялись почесному гостеві і казали коротенькі спічі. Зміст усіх промов був однаковий: говорилось про те, яка це честь — вітати дорогого гостя, посланця героїчної союзниці у війні, а після того висловлювали запевнення від імені чергової організації, що Росія залишиться вірною своїм міждержавним зобов'язанням і доведе священну війну до переможного кінця. Різнилися окремі вітання до міністра–соціаліста тільки тим, що одні адресували це вітання до міністра, а інші раділи найбільше з того, що вітають вони — соціаліста.

Кожне вітання супроводжувала буря оплесків, вигуки «вів ля Франс», «ліберте, егаліте, фратерніте», «хай живе війна до переможного кінця».

Винниченко почав пробиватись від дверей до естради крізь густий натовп, що стояв у залі від стіни до стіни. Становище треба рятувати за всяку ціну: старе опудало наробило шкоди, це, бог дасть, звихне йому баранячий карк, та інтерес справи був найдорожчий, — і особливо добре буде, якщо це саме він, Винниченко, таки порятує справу!

Пробитись крізь тісні лави людей було не так просто — з усіх боків на тебе шипіли, лаяли «нахабою», відштовхували, а то й відповідали добрячим стусаном під ребра. Але в ім'я ідеї доводилось страждати, і Винниченко тиснувся далі, віддавлюючи людям мозолі, обриваючи оборки на дамських туалетах та ґудзики на офіцерських кітелях.

Звичайно, представникові Центральної Ради годилося б вітати пана міністра, та ще й — колегу–соціаліста — попереду всіх. Та, коли таку нагоду проґавлено, то Винниченко — дійшлий у політичних справах, досвідчений і в психологічних нюансах — міркував собі, що це навіть на краще: виступити треба зараз останнім! Перший — відкриває, останній — закриває і завершує. Від останнього промовця, власне, і залежить, як повернути всю церемонію, щоб і шанування вийшло найбільш вдале, і користь від нього обернути на себе самого. Адже тепер, в останньому слові, Винниченко може підсумувати виступи всіх попередніх ораторів — кого треба, штурхнути, кому належить, встромити шпичака, і, насамкінець, у центр усіх подій поставити Центральну Раду та взагалі всю українську справу.

От зараз він проб'ється до президії і зажадає собі останнє слово!

І раптом, саме в ту хвилину, коли Винниченкові залишилось до естради не більше п'яти метрів, головуючий, комісар Тимчасового уряду на Україні, проголосив:

— Отже, привітання закінчено. Слово має наш дорогий гість, посланець великої союзниці Франції, член керівництва Другого соціалістичного Інтернаціоналу, мсьє Альбер Тома! Прошу, дорогий колего!

Оце був скандал… так скандал!..

Міністр–соціаліст, який мав голос дуже тоненький, писклявий — наче захований десь у глибині його величезного черева, почав з інформації, що прибув щойно з самого пекла боїв, об'їхавши мало не всі російські фронти. Російські солдатики, на його враження, тільки про те й марять, щоб ринути в останню битву проти бошів. І раптом — здійнявши руки вгору й трагічно потрясаючи ними, — він, зовсім нелогічно, залементував, що загроза страшної катастрофи зовсім реальна, бо ж російська армія стоїть на місці, вперед не посувається і навіть починає потроху розбігатись. Міністр–соціаліст союзниці Франції закликав негайно ж піднести бойовий дух армії та рушити в наступ, інакше бо…

Та Винниченко далі не слухав і мерщій потиснувся геть з зали. Тепер йому треба було зникнути якнайшвидше, бо виходило, що представник Центральної Ради в залі був, але від вітання, отже… зловмисне утримався!

Пробитися до виходу було ще важче, як ввійти, і доки Винниченко добувся порога, Альбер Тома свою промову закінчив. Під грім оплесків та вітальні вигуки Винниченко, як ошпарений, вискочив на площадку і кинувся прожогом вниз по сходах, бо люди вже повалили з зали густим натовпом.

Та на середньому марші сходів, звідки вже видно було вестибюль, Винниченко враз спинився. В порожньому вестибюлі, між колонами, стояла група людей — робітників і солдатів — під прапором «Пролетарі всіх країн, єднайтеся!». Попереду групи стояла четвірка — Іванов, Боженко, Смирнов, Бош — всі відомі в Києві більшовики. Вони щось гаряче доводили штабс–капітану Боголєпову–Южину, офіцерові для особливих доручень при командуючому округом.

Суперечка була гаряча: четвірка більшовиків і вся група за ними сунула до сходів на другий поверх, а Боголєпов–Южин навіть розкидав широко руки, щоб їм перешкодити. Він не пропускав цю депутацію, дарма що була вона й під прапором. Може, тому, що вже було однаково пізно, а може, й тому, що на чолі її стояли більшовики. Це була делегація від Ради фабрично–заводських комітетів міста — Іванов, та від Центрального бюро професійних спілок — Боженко й Смирнов. Бош, очевидно, представляла обласний більшовицький комітет чи Раду депутатів.

Зустрічатися з Бош, Смирновим та Боженком, а особливо з Андрієм Івановим, з яким неодноразово доводилось стикатись на мітингах, Винниченкові аж ніяк не кортіло, а зараз і зовсім було не з руки. Ще почнуть апелювати до Винниченка як представника української соціал–демократії, що от, мовляв, дивіться, — свобода совісті, а більшовиків не пропускають!

Поспішаючи, щоб натовп згори не поглинув його і не потяг униз, Винниченко мерщій побіг назад, вгору по сходах.

Але ж — куди? З дверей зали якраз валив найгустіший натовп, і в центрі його плив у повітрі Альбер Тома: його виносили на руках експансивні дами. Сердешний товстун пручався, огинався і, нарешті, таки вирвався і став на підлогу обома ногами.

Винниченко метко повернув праворуч і шмигнув у двері — до курилки.

3

В курилці було зовсім порожньо, і, полегшено зітхнувши, Винниченко вийняв портсигар. Як же тепер бути? Як бодай довести до відома Тома, що Центральна Рада ні в чому не винна?

Двері в цю хвилину прочинились — гамір з площадки вдарив у курилку — і Винниченко, щоб ніхто не помітив і не впізнав його, мерщій пройшов до убиральні.

І раптом крізь щілинку, коли причиняв дверцята, він побачив: з курилки в сусідню убиральню, швидко перебираючи ногами, поспіхом пройшов Альбер Тома.

І тут — швидкою блискавкою — мозок Винниченка пронизала геніальна ідея: геніальні ідеї не вибирають місця, де їм народитись. Таж слушнішої нагоди не буде ніколи! Адже цей тет–а–тет — якщо, звичайно, доречно вжити цього виразу на такий випадок, — можна використати якнайкраще! Ніде, ні за яких інших обставин, не зміг би Винниченко побалакати з Тома, невідступно оточеного прихильниками Тимчасового уряду, так достоту душа в душу!

— Гм! — кашлянув Винниченко. — Вітаю вас, вельмишановний мсьє Тома!

— Бонжур! — відгукнувся тоненьким голоском з–за переборки французький міністр.

— Вельмишановний мсьє Тома! Вас вітає мсьє Винниченко. Ві–ні–шен–ко — заступник голови української Центральної Ради! Вітаю вас урочисто, а також і просто від душі: я — теж соціаліст і теж — лідер партії українських соціал–демократів.

— Приємно! Зворушений! Мерсі! — ґречно відгукнувся Тома.

Люб'язна відповідь додала Винниченкові сміливості, і він перестав соромитись свого поганенького французького прононсу. Чергова геніальна ідея — а геніальні ідеї, як відомо, коли вже з'являються, то бомбардують одна за одною, — знову народилась в його голові. Можна ж добре скористати з афронту, який щойно дістали більшовики там, унизу, в вестибюлі. Винниченко сказав:

— Я, на превеликий жаль, був позбавлений змоги вітати вас з трибуни, бо керівники мітингу злочинно не дали мені такої змоги. Ах, мсьє Тома, ми говоримо зараз з вами зовсім конспіративно — як соціаліст з соціалістом. Тому мушу сказати вам, що політика російського Тимчасового уряду, хоча й іменує він себе революційним, фактично продовжує колоніальну політику царату!.. Адресуюсь до вас, як до представника вільної Франції, яка завжди стояла на сторожі ідей національної незалежності! Від імені української Центральної Ради благаю вас підтримати наші домагання і допомогти нам створити свою українську державу!

Альбер Тома, в своєму відділкові, сказав:

— Проблема утворення нових держав має стати лише після закінчення війни, мсьє. Зараз існує тільки одна проблема: воювати! Російські фронти повинні зрушити з місця! Здійснювати зараз відокремлення від Росії частини її території означало б — послабити сили союзної коаліції.

Винниченко почув, що Тома відкинув защіпку, і заспішив ще дужче:

— Звичайно, мсьє! Тільки воювати! Але ж ви пересвідчились на фронті, що російська армія втратила боєздатність!

— На жаль, це так… — сумно погодився Тома.

— А українці хочуть воювати!

— Хочуть? — недовірливо перепитав Тома. — Не може бути!

— Бо вони прагнуть вибороти національне визволення!

— Що ви кажете!

— Українців треба виділити в окрему армію, мсьє міністр, і ця армія буде цілком боєздатна! Запалене священним ентузіазмом, наше військо покотиться просто на груди ворогові!

— Мсьє, — урвав Тома пристрасну мову Винниченка. — А скільки може бути українців у російській армії?

— Чотири мільйони, мсьє!

— О!

— Чотири мільйони вояків зараз розкидані по небоєздатних російських частинах, але якщо їх зібрати докупи…

Винниченко прочинив дверцята і, нарешті, з'явився перед міністром Франції. Мсьє Тома ґречно його вітав:

— Радий познайомитись з вами, гм… наочно, мсьє! — Тома коректно вклонився.

— Щасливий з цього! — Винниченко шанобливо схилився.

— Так ви кажете, чотири мільйони і… боєздатних?

— Запалених жаданням покласти живот свій на олтар…

— Цю інформацію і гм… ваші побажання я доповім прем'єру Клемансо і президентові Пуанкаре.

— Від імені Центральної Ради — велике спасибі, мсьє! Від імені партії українських соціал–демократів — спасибі ще більше, дорогий колего!

— Бувайте здорові, мсьє. Радий був з вами познайомитись! — Альбер Тома приязно посміхнувся і попростував до дверей.

— Так ми будемо надіятись, мсьє? — гукнув йому навздогін Винниченко.

Він побачив, як карк Тома здригнувся — Тома згідливо хитнув головою. Міністр поспішав, бо за дверима його вже, мабуть, заждались шанувальники та шанувальниці. Одначе Винниченко встиг, поки відчинялися двері, ще гукнути йому:

— Моє прізвище — Ві–ні–шен–ко! Я — заступник голови Центральної Ради, а наш голова, мсьє Грушевський, трохи, знаєте, той… пронімецької орієнтації, — кажу це вам дискретно, як колезі по партії. Отже, не той… Ві–ні–шен–ко!

Кивнувши, Тома відчинив двері — гамір з площадки ввійшов у курилку з новим вибухом вигуків «вів ля Франс», «вів Альбер Тома», «вів ля гер», — Тома переступив поріг, гомін пішов у туман, і Винниченко залишився сам.

— Ху!

Справу зроблено, і зроблено, либонь, непогано!

Хай тепер втреться своєю бородою, не сьорбавши борщу, той старий тюхтій! Винниченко може доповісти Малій раді, що грандіозний скандал, спричинений недоумкуватістю Чорномора, він блискуче ліквідував, крім того — і теж власними силами — вступив, сказати б, у прелімінарні договірні взаємини з республікою Францією.

Піднесений духом, Винниченко вийшов з курилки і задріботів по сходах униз.

Франція вимагає активної участі в війні? Що ж — це логічно з її боку: вона воює, отже, й зацікавлена в перемозі. Франції потрібно за всяку ціну повернути до активної дії російську армію? Теж зовсім логічно. А коли цілу російську армію повернути неможливо, то варто повернути до війни бодай якусь її частину. Хіба не логічно? А коли ця частка чисельністю майже така, як вся армія самої Франції, то… такий аргумент не може не переконати тигра Клемансо та добрячої душі президента Пуанкаре! І буде зовсім логічно для Франції — зробити відповідний дипломатичний тиск на російський Тимчасовий уряд щодо задоволення домагань Центральної Ради. Що ж, в ім'я цього — хіба не логічно кинути утворювану українську національну армію в бій, на війну проти цього самого — німецького імперіалізму?

Війна!

Гм! Взагалі, принципіально, Винниченко був проти війни і з перших днів задекларував себе запеклим пораженцем. І через це мусив всю війну переховуватись під чужим прізвищем то в Петрограді, то в Москві, то під Москвою, в санаторії. Бо за ним полювала царська охранка, щоб кинути у в'язницю.

Та пораженцем став Винниченко, власне, тому, що перемога Австрії та Німеччини була б слушною нагодою для відокремлення України від Росії — нехай і під протекторат тієї ж Австрії чи Німеччини.

Але так було раніше — до того, як відбулася в Росії революція. Після Лютневої революції соціал–демократ Винниченко прийшов до висновку, що від революційної Росії Україна може дістати більше, ніж від цісарської Австрії та кайзерівської Німеччини. Тим–то, зразу після Лютневої революції, Винниченко категорично змінив своє ставлення до війни: він став революційним оборонцем. Хіба не логічно?

Правда, якщо Тимчасовий уряд не схоче задовольняти вимог України щодо її незалежного державного життя, то Винниченко — хіба логіка на те не штовхає? — може ще раз змінити своє ставлення до війни і знову зробитись пораженцем.

Та коли демократична Франція допоможе Україні стати суверенною державою, тоді — інша річ: тоді Винниченко може залишитись на позиціях війни до перемоги.

Хіба не логічно?

4

Оточений бурхливим натовпом, Тома вже спустився по сходах, але вимушений був зупинитись, бо між колонами якраз стовпилась делегація фабзавкомів та профспілок, ще досі не закінчивши своєї суперечки з Боголєповим–Южиним. Побачивши у себе за спиною високого гостя, штабс–капітан клацнув острогами і мерщій відступився.

Голова делегації, металіст Андрій Іванов негайно ж скористався з несподіваної, хоча й жаданої зустрічі.

— Пане міністр! — гукнув Іванов, щоправда, по–російському, так що Тома не міг зрозуміти ні слова. — Упорядчики урочистого вітання вашої особи не допустили нас, робітників, в зал, де відбувалась ця зворушлива церемонія. Але ми дуже раді, що сліпий випадок дав нам можливість адресувати–таки до вас і наше пролетарське слово!

Боголєпов–Южин відступився зовсім: депутація пролетаріату, здається, не мала нічого лихого на думці.

Євгенія Бош продовжила думку Іванова французькою мовою:

— Ми, пролетарі, не прийшли вітати вас, пане міністр! Ми прийшли заявити, що шлемо вітання французькому революційному пролетаріатові через голови міністрів буржуазного французького уряду! Вас, пане Тома, ми вважаємо зрадником робітничого класу — точнісінько, як і наших міністрів–соціалістів, які, подібно до вас, ввійшли в коаліційний буржуазний уряд! Геть Інтернаціонал соціал–патріотів, шовіністів! Хай живе пролетарська міжнародна солідарність…

Останні слова Бош поглинули лемент і ґвалт, які вчинились у фойє. Дами істерично вищали, хтось свистів, заклавши пальці до рота, десятки обурених голосів репетували: «Геть німецьких запроданців — більшовиків!»

Офіцери кинулись до депутації робітників.

Боженко скочив на банкетку під колоною і гукнув, склавши долоні рупором біля рота:

— Геть війну! Народ не буде воювати за буржуїв!

Його збили з ніг, але він підхопився і завівся відразу з трьома чи чотирма офіцерами.

В цей час з другої банкетки вже гукав Смирнов:

— Хай живе мир без анексій і контрибуцій!

— Геть війну! Мир! — дружно гримнула вся робітнича делегація десятком голосів.

Між колонами утворилась колотнеча. Галантний офіцер–аристократ Боголєпов–Южин брутально викрутив руки за спину дамі — Євгенії Бош. Іванову на плечі повисло аж четверо. Смирнова кілька трусили так, що в нього аж метлялася голова. Боженка оточили вже десятеро. Інших членів делегації штурхали зонтиками, ридикюлями, піхвами шабель. Вигуки, свист, зойки зависли над побоїщем. Мсьє Альбер Тома заховався за колону, але його в заколоті притисли, і він вимахував руками, не маючи змоги набрати повітря в свої астматичні легені.

Та поручики Петров і Драгомирецький здогадались широко розчинити обидві стулки вхідних дверей, і з вулиці в вестибюль ринули юнкери, що несли почесну варту.

— Хапай їх! — кричав поручик Драгомирецький. — Давай їм під микитки, щоб знали! Крий совдепщиків–більшовиків, щоб мами своєї не впізнали! Амба–карамба! І ваших нєт!

— Спиніть натовп, юнкери! — кричав поручик Петров. — Вам відповідати, коли трапиться самосуд!

Боженко вихитрився, вихилився і садонув поручика Драгомирецького носком чобота.

Тома зомлів.

5

Коли Винниченко повернувся до Троїцького дому і сів на своє місце в президії, на трибуні промовляв Петлюра.

Худорлявий, з обличчям аскета і очима фанатика, Петлюра вже самою зовнішністю справляв на аудиторію хвилююче враження. Промовляючи, Петлюра вигукував закінчення речень, і виходило неначе гасло, кинуте в юрбу.

Коли Винниченко ввійшов, Петлюра кидав у зал:

— Українцям нема чого говорити про свою лояльність до Тимчасового уряду або Петроградської Ради! Нехай тепер вони виявляють свою лояльність до українців!

Зал гомінко ворушився і плескав у долоні.

— Центральна Рада не повинна бути тільки химерним громадським органом хатнього українства! Ми бажаємо, щоб вона стала дійовим урядом української держави!

І зал дружно відповідав:

— Воліємо української влади!

— Питаються — хто дасть нам автономію? А я запитую: хто ж насмілиться нам її не дати, якщо ми матимемо своє, українське військо?

Зал відповідав одностайним ревом:

— Вимагаємо української армії!

Прапорщики та вольнопери — безусі й бородаті — зривалися з місць, підкидали вгору шапки. Сімсот пар ніг гупали об кам'яну долівку.

Та Петлюра змахнув рукою, і стало тихо.

Петлюра казав:

— Російський Тимчасовий уряд кинув нині гасло: «мати–вітчизна в небезпеці!» І він має рацію: російська держава нині справді стоїть перед небезпекою. Але вона ніколи не була матір'ю для українців, тільки — мачухою. І створення української армії буде ще дужчою — грізною небезпекою для російської тюрми народів!

— Слава! — залементував зал. — Геть мачуху–Росію, хай живе ненька–Україна!

Винниченко поморщився. Промова Петлюри дошкуляла йому не змістом своїм — із змістом він був згодний. Прикро було, що захоплення аудиторії адресувалось не йому, Винниченкові, а комусь іншому, тим паче — Петлюрі. Дивіться на нього — заклав руку за борт френча і стоїть, чекаючи, щоб в залі змовкло: теж мені — наполеончик! І ці йолопи–семінаристи влаштовують йому цілу овацію. Ще, чого доброго, з'їзд викаже цьому прем'єрові кобищанського гуртка театральних аматорів своє довір'я і обере його на поповнення Центральної Ради! А він же, сучий син, навіть і не своїми власними словами промовляє, а простісінько рецитує, слово в слово, резолюцію, яку тільки вчора ухвалила для себе фракція українських соціал–демократів. От пройдисвіт!.. От візьме він, Володимир Кирилович, виступить і викриє його перед усіма…

Петлюра тим часом промовляв далі, і кожне слово його — нехай і не його, а фракції українських соціал–демократів, — зал зустрічав ревищем і грохканням підошов об долівку. Петлюра тепер говорив про те, що воювати на боці Росії українська армія буде лише в тому разі, якщо Росія гарантує утворення української держави. І вимагав негайно дати Центральній Раді такі гарантії!

— Вимагаємо! — ревів зал.

І раптом у залі виник спів. Співалося пісню, принесену з тамтого боку фронту, з українських земель під Австрією, пісню українських націоналістів–самостійників:

Не пора, не пора, не пора

Москалеві й ляхові служить…

Винниченко підспівував і собі, але кривився. Пісня була явно шовіністична: «москалеві», «ляхові»! Годилося б зредагувати так: «не пора Росії і Польщі служить», маючи, звичайно, на увазі Росію — імперіалістичну, а Польщу — в історичному аспекті, тобто — зазіхання ляських феодалів на українські землі. Втім, імперіалістичність російської політики щодо України стає особливо очевидною якраз на прикладі Польщі. Де ж пак! Тимчасовий уряд кілька днів тому оголосив самостійність — чуєте, не автономію, а саме «самостійність» Польщі. Як це вам подобається? На таку витівку здатний тільки цей саратовський брехунець Сашка Керенський! Таж польська територія чистісінько вся — від Вісли до Бугу і Німану — окупована нині німецькими військами!

Ха! Добре оголошувати самостійність країни, якої в тебе нема! Хитрий, та не мудрий агітаційний трюк!

Винниченко раптом замислився. А над цим варто подумати… Хіба не логічно? Нехай би німці з австріяками окупували собі й Україну, а тоді… Але ж держава тоді буде той… буржуазна? Соціал–демократові, що не кажіть, це буде прикро: знову при владі — буржуазія!

Буржуазія!

Гм!

Хіба він, Винниченко, не віддав справі боротьби проти буржуазії себе цілого? Хто стільки раз тікав від переслідування жандармів за кордон? Хто возив з–за кордону бойову, скеровану проти буржуазії літературу? Хто сам її писав, — оті прокламації, листівки, лозунги? Хіба не він? Хто, кінець кінцем, у самій українській мові — строго, по–науковому, суворо пильнуючи лексики епохи капіталізму, — першим вжив навіть оце слово «буржуй», на заміну застарілого, епохи феодалізму, «пан»?

Але, коли порозмислити, то хіба так уже страшно, щоб українська держава попервах була б буржуазною?… Винниченко навіть зневажливо знизав плечима: історична конечність! Є ж засоби парламентської боротьби. Українські соціал–демократи очолять український пролетаріат, — і тоді в своїй рідній, українській, державі вчинять революцію проти буржуазії: російської, польської, єврейської та й своєї рідної української, — однаково вона поросійщена або полонізована. І — восторжествує царство соціалізму на рідній українській землі. Зовсім логічно… Словом, над цим ще варто подумати…

Втім, для рефлексій Винниченкові вже не було часу. Спів відлунав. Тепер зачитувано резолюцію.

Резолюцію попередньо схвалили фракції українських есерів, соціал–демократії? соціал–федералістів, навіть — «фракція українців позапартійних». Тепер її прийнято під гучні оплески. Утримались від голосування російські меншовики. Голосували проти російські есери.

Вирішено — зразу після закриття з'їзду — обнародувати цю резолюцію на майдані перед історичною Софією.

Після того Грушевський зразу запропонував утворити УГеВеКа — Український генеральний військовий комітет — головний при Центральній Раді орган пропаганди, організації та упорядкування українського національного військового руху. Точніше: штаб мобілізації української армії. Грушевський зачитав і персональний список діячів, який щойно, на об'єднаному засіданні фракції українських партій, ухвалено рекомендувати з'їздові для УГеВеКа.

Це засідання відбулось у перерві, поки Винниченко ходив вітати мсьє Тома. Першим за абеткою у списку стояв Винниченко. І почути це було дуже приємно: нехай і за абеткою, а все–таки — перший! В армії він, правда, ніколи не служив, бувши зроду білобілетником — по фальшивому білому білету, виготовленому підпільним паспортистом. Отже, був це лише вияв пієтету — і це було особливо приємно.

Та зразу ж Винниченко знову прикро поморщився: у списку був і Петлюра! Та далі Винниченко аж за голову вхопився: на голову УГеВеКа Грушевський, як почесний голова з'їзду, пропонував обрати… саме Петлюру!

Петлюра — український «главковерх!» Таж, поза тим, що він взагалі пройдисвіт, він же ні чорта не розуміється на військовій справі! Він же не прапорщик навіть — звичайний собі земгусар–асенізатор! І йому — організувати українську армію?… Ні, як собі хочете, а Винниченко на це своєї згоди не дасть!

I Винниченко підняв руку, знову просячи собі позачергове слово — в порядку обговорення кандидатур.

А Грушевський, висуваючи на голову Українського генерального військового комітету Симона Петлюру, міркував так. Якщо на чолі поставити військового спеціаліста, то — коли це буде спеціаліст значний, він відразу виведе армію з–під зверхнього орудування Центральної Ради та, зокрема, її голови. Коли ж це буде якась дрібнота, то негайно ж заведе собі «прибічників», заколотить чвари в військовому керівництві — і теж прости–прощай, українське військо! А Петлюра прибічників поміж військових мати не може, бо ж сам не військовий — тому й буде особливо міцно триматись Центральної Ради та, зокрема, її голови. До того ж, як людина достоту цивільна, на своєму посту він буде не надто войовничий, а Грушевський всякої війни страхався, крові боявся і був, коли признатися, в глибині душі — запеклий пацифіст. Він міркував собі так, що формування української армії взагалі потрібне лише для страхання центрального Тимчасового уряду — щоб був у Центральної Ради добрий козир для обстоювання своїх домагань. Тому армію треба створювати бучно, пишно, з галасом та гармидером, а зняти бучу Петлюра завжди був великий митець.

Та й, кінець кінцем, когось же треба поставити на чолі, щоб не поліз очолювати сам Винниченко, — цього б Грушевський стерпіти не міг.

Одначе, вважаючи себе неабияким дипломатом — особливо після недавньої розмови з митрополитом Шептицьким, — Грушевський знайшов за потрібне дати пояснення з'їздові:

— Я пропоную на голову УГеВеКа добродія Симона Петлюру, шановне товариство, тому що ні я особисто, ні добродій Винниченко посісти цей пост не маємо змоги: ми мусимо згори керувати геть усіма галузями великої справи відродження нації — і в житті внутрішньому, і на міжнародній арені. До того ж… надіємось очолити незабаром жаданий уряд сподіваної української держави…

Грім оплесків укрив слова Грушевського:

— Слава! Сподіваємось держави! Жадаємо уряду!

Під грім оплесків Винниченко опустив підняту руку. Престиж його, отже, не підірвано. А Петлюра — що ж? Кінець кінцем, хтось же, справді, має очолити, раз він, Винниченко, обтяжений місією керування всіма справами згори. Нехай вже й Петлюра. Все ж таки признав себе знову соціал–демократом. Отже, через фракцію — а голова фракції він, Винниченко, — завжди можна буде прибрати його до рук.

В залі тим часом, на відзнаку обрання голови майбутньої української армії, дружно заспівали старовинної:

Попереду Дорошенко

Веде своє військо,

Військо запорізьке

Хорошенько…

На тому військовий з'їзд і був закритий.

Керівник військової справи на Україні Симон Петлюра вийшов на трибуну і подав свою першу команду: делегатам з'їзду вишикуватись у військову лаву і рушати на майдан перед Софією — для урочистого всенародного оголошення ухвал з'їзду і першого в новітній історії України параду українських вояків!

6

Делегати селянського з'їзду вже чекали на Софійському майдані.

Юрба делегатів під будинком «Присутственных мест» виглядала розмаїто й мальовничо. Більшість були статечні господарі — достойні представники повітових та волосних «селянських спілок», у синіх чумарках та плисових штанях. Інші красували у празникових, міського крою, «спінжаках» поверх гарно вишитих сорочок. Зовсім мало було в солдатських гімнастерках, ще менше — в зношених гунях — як–от Оксентій Нечипорук.

День випав напрочуд гожий та погожий: ні хмаринки в небі, але й спеки не було — з–за Дніпрової кручі повівав ласкавий вітерець. Понад квітами вже бриніла бджола. Серце раділо і втихомирювалась душа. На дзвіниці Софії бемкав великий дзвін — повагом, з довгим відлунком, як до відправи. Делегати скидали шапки і побожно хрестилися. Хрестився і Оксентій Нечипорук.

Софіївський майдан цього ранку виглядав урочисто, як ніколи раніше.

Під будинками від Рильського провулку аж до мурів Софії стрункими шеренгами вишикувались готові до параду шістнадцять рот Першого українського імені гетьмана Богдана Хмельницького полку: в кожній роті було понад норму козаків — двісті і вісім. Завтра з такого полку дуже просто створити цілу дивізію. Козакам новоутворюваного полку видано зовсім нове обмундирування — з цейхгаузів російської армії, але з жовто–блакитними петличками, а на голову — ватяні папахи з випнутим, на манір старовинного шлика, червоним верхом. Полк мав відбути сьогодні урочистий акт: скласти «лицарську обітницю», тобто — прийняти військову присягу.

Командир полку, полковник Капкан, гарцював по майдані конем сюди і туди. їздець з нього був хоч куди, кінь під ним — Дубрівського кінного заводу. Зодягнутий був полковник у щойно справлений, старовинного козацького крою, за зразком костюмерної театру Садовського, жупан зеленого сукна — з ломберних столиків до картярства, та в рясні червоні шаровари — з дамського шовку «креп–сатен». На голові він мав чорну смушеву шапку з довжелезним червоним шликом, тороченим золотим церковним позументом, з золотою ж китичкою з штофних крісел — на вершечку. Чоботи — червоного сап'яну з підківками, без острогів.

Раптом полковник осадив коня, аж дубрівський жеребець здибився і бризнув піною через вудила.

— По–зір! — подав команду полковник.

Козацькою лавою наче перебігла хвиля: брязнула збруя, шурхнули підошви по брукові, пристукнули закаблуки і, як врізана, впала мертва, могильна тиша: з стану «вільно» полк переладнався на «струнко».

Полковий оркестр на правому флангу заграв:

А чи пан, чи пропав — двічі не вмирати.

Гей, ну–те, хлопці, до зброї!

З гирла Володимирської вулиці, з–поза Ірининської каплички, випорснула неодмінна скрізь зграйка вуличних хлопчиків — і з'явилась лава делегатів військового з'їзду.

Попереду — в довгополому літньому макінтоші, на взірець посесорського «пильника», — віючи білою бородою, дріботів, злегка підскакуючи за широким маршовим кроком колони, голова Центральної Ради — сам професор Грушевський.

Обабіч, відступивши крок, йшли Винниченко з Петлюрою.

Винниченко — в елегантному сірому фланельовому костюмі та сірому ж, шовковому з муаровою стрічкою, «котелку».

Петлюра — в кашкеті «керенка» та френчі з слідами щойно зрізаних погонів.

Трохи позаду, відступивши ще три кроки, — завжди до послуг, — крокувала в своїй австрійській тужурці особиста секретарка голови Центральної Ради, хорунжий австрійської армії панна Софія Галечко.

Після того несли великий жовто–блакитний стяг із написом «Спогадаймо славну смерть лицарства–козацтва, щоб не втратить марно нам свойого юнацтва». Двоє прапорщиків — один безусий, другий з бородою, обидва з оголеними шаблями, — карбували церемоніальний крок, ескортуючи перший військовий прапор відроджуваного українського війська. За прапором виступали чітким ладом — по шістнадцять в ряд — делегати військового з'їзду: сорок один ряд, сорок другий — неповний.

Полковник Капкан блиснув шаблею вгору — і три з половиною тисячі козацьких горлянок, як випал з гаківниць, гримнули — «слава!» Полковник змахнув шаблею тричі — і вигук «слава» перекотився майданом з краю в край три рази.

Козаки змовкли, але вигук «слава» не вщух: гукали з тротуарів, де під жовто–блакитними прапорами скупчилося повно народу: «просвіти», українські клуби, українізовані гімназії, українські скаути, просто — перехожі. Гукнули «славу» й дядьки, делегати селянського з'їзду.

Вітальні вигуки котились та перекочувались — аж доки весь військовий з'їзд вишикувався навпроти полку, під пам'ятником бронзового гетьмана. Грушевський, Винниченко й Петлюра зійшли на горішню приступку, на нижніх згрудились члени Центральної Ради та щойно обраного УГеВеКа.

Полковник Капкан ще раз блиснув шаблею — оркестр ту ж мить змовк — і голова Центральної Ради почав промову.

Промова Грушевського була таки довгенька — обсягом академічної лекції в університеті, і в коротких рисах викладала історію українського козацтва. Чути її далі двадцяти кроків не було, бо професор звик промовляти в аудиторії з відповідними акустичними пристроями. Та на кінець Грушевський вигукнув щось і вказав рукою вперед — точнісінько, як бронзовий гетьман вказував булавою — і тут трапилось непорозуміння. Дарма що полковник Капкан подав шаблею знак «на голос», козаки не відгукнулись «славою» — сплеснуло лише кілька окремих вигуків. Справа в тому, що Хмельницький вказував булавою на північ — закликаючи на єднання з Росією, а Грушевський вказав зовсім у протилежний бік, кудись аж на південний захід, — на Галичину, закликаючи здійснити соборність. Та на південному заході був якраз фронт, і козакам впало в голову, чи не на війну знову, в окопи, закликає їх сивибородий дідусь, — вигук «слава» застряв їм у горлянці.

Тоді висунувся наперед Петлюра з прапором у руці.

І тут трапився другий інцидент.

Тільки з'явився Петлюра високо на приступці — так що його стало видно всім і з усіх боків, — раптом звідкілясь з тротуару розітнувся одчайдушний дівочий крик:

— Сьома! Душогуб!

То Поля Каракута, чарівниця з Шулявки, потрапила з усім народом на видовище на майдан і — от уже скільки днів побивавшися за збіглим коханцем — раптом уздріла його перед собою в усій красі. Трагедії одна за одною били її молоде дівоче життя: звів офіцер–аристократ, тепер покинув і «земгусар».

Петлюра мерщій загукав що мав сили. Голос він умів видобути з себе гучний — готовано ж для читання з амвона. Читав він резолюцію військового з'їзду.

В резолюції було три пункти.

Перший — про відношення до центральної влади, Тимчасового уряду та Петроградської Ради депутатів: в інтересах знайдення спільної платформи та можливості спільних дій України й Росії вимагати негайного проголошення національно–територіальної автономії України.

Другий — про війну: війну в цей момент розглядати як оборону свободи, захист революції, відстоювання визвольних прагнень нації.

Третій — про армію: негайно створити українську національну армію.

Першим заходом на цьому шляху мало бути повсюдне виділення солдатів–українців із складу армійських частин російської армії та зведення їх в окремі українські частини.

— Слава українській армії! — проголосив Петлюра.

«Слава!» — покотило майданом. Оркестр заграв «Ще не вмерла Україна». За музиками гімн заспівали й зведені в один хори: капела Кошиця, хор театру Садовського, хори українізованих гімназій та районних «просвіт».

В хорі печерської «Просвіти», під керівництвом студентки Марини Драгомирецької, співали і Данило — бас, Флегонт — баритон, Харитон — тенор з фальцетним тремтінням на верхах.

Петлюра стояв, заклавши правицю за борт френча, — так закладав колись руку за борт мундира Наполеон Бонапарт.

Грушевський — він не співав, бо був зроду безголосий, — нахилився до вуха Винниченкові і жарко зашепотів:

— Голубе мій, Володимире Кириловичу! Я гадаю, з цією резолюцією, для полагодження наших взаємин із Тимчасовим урядом та Петроградською Радою депутатів, повинна виїхати до Петрограда наша делегація. Ви, любий Володимире Кириловичу, маєте її очолити: ви ж — стара гвардія соціалістів, не те що ми — молоде покоління… Допечіть їм, допечіть!

Винниченко приосанився. Певна річ, кому ж, як не йому? Потрібні ж широта світогляду, глибина мислі, європейський масштаб різних там, як би це сказати — асоціацій! І взагалі… Словом, Винниченко мав сатисфакцію: цей старий пацюк не такий вже й огидний — навіть щось симпатичне в ньому є…

— Поміркуємо, дорогий Михаиле Сергійовичу! — солідно відказав він. — Обмізкуємо, розкумекаємо, що там і до чого… Я завжди готовий на свої плечі прийняти тягар…

Петлюра тим часом вийняв руку з–за борта френча і звів її вгору, склавши пальці, як для хресного знамення.

Це був знак.

— До обітниці! — подав команду полковник Капкан.

Шістнадцятьма ротами знову перебігла хвиля і брязнула зброя. Козаки перекинули гвинтівки у лікоть зігнутої лівої руки, правою зірвали шапки з шликами з голів.

Полковник Капкан встромив шаблю у піхви, скочив з коня і звів руку так само — як на хресне знамення.

— На цьому й присягаємо! На вірність неньці–Україні, на славу українському лицарству!

Він став навколішки.

Слідом за ним вклякли навколішки три з половиною тисячі козаків і сімсот делегатів військового з'їзду.

І тоді з їхніх грудей — хор у кілька тисяч співаків — низьким солдатським тембром і повільним, як на солдатській молитві, темпом полинув на широкий майдан спів.

Співалося гайдамацької:

Ми — гайдамаки, всі ми однакі…

Грушевський утирав носовичком очі й бороду.

Винниченко теж заплакав. За сорок років життя: десять — злиднів, десять — батракування, двадцять — література, підпілля й тюрми, — він ще, мабуть, не зазнавав такої глибокої душевної схвильованості. Майдан перед ним стояв на колінах і співав пісню історичної звитяги: перші лицарі новітнього українського війська присягали на боротьбу.

Але ж присягали — йому! І це особливо хвилювало.

На софіївській дзвіниці вдарили в усі дзвони. Бемкав п'ятисотпудовий бас, бренькали стопудові баритони, видзвонювали лункі тенори й альти, дзвінко і тонко дзеленчали дисканти — як срібні колокольці у бубнах троїстих музик. Весело й урочисто дзвеніло, бриніло, гуло над Софіївським майданом… Тоді дзенькнуло і задзвонило по другий бік площі — на дзвіниці Михайлівського монастиря.

Дядьки — делегати селянського з'їзду — вклякли навколішки і собі.

Винниченко скривився.

Що на присягу вдарить дзвін на історичній Софії, це він знав — проти цього важко було щось заперечити: присяга ж, урочиста хвилина, історична традиція! Але щоб закалатали, як у хресний хід під Великдень, — про таке з архієреєм домовлено не було. Ай–ай–ай! Це вже занадто!

Та поморщитись довелось ще дужче. Брама під софіївською дзвіницею враз широко розчинилась, і з подвір'я Софії з'явився — Боже мій, справжнісінький хресний хід.

З софіївської брами вийшов сам архієрей у повному облаченні, за ним дванадцять протопопів, за ними — сонм дияконів та служок у стихарях. А далі — архієрейський хор. І, вийшовши, хор грянув велеліпно:

Многая, многая літа…

Винниченко зовсім остовпів. Такого він ніяк не сподівався. Цей чортів патлач зараз ще встругне, чого доброго, справжній молебень о ниспосланії… Господи! Що ж воно таке? Він же, Винниченко, — освічений атеїст, а тут — до нього ж — правлять молебень.

Молебень, справді, почався — о ниспосланії, і правив його архієрей українською мовою. Це вперше українська мова залунала з церковного амвона на Україні.

Це був таки історичний факт, — і це трохи потішило Винниченка. Все ж таки, що не кажіть, а релігія — хоча й опіум для народу, але ж — одвічна і щиронародна традиція: тут вже нічого не скажеш…

Винниченко похилив голову і позирав навсібіч спідлоба. Поруч стояв Петлюра, теж, отже, соціал–демократ: стояв, закинувши голову величаво назад і заклавши руку по–наполеонівському за борт френча. З другого боку Грушевський — теж, либонь, атеїст, в кожному разі вже другий місяць член партії соціалістів–революціонерів — заливався слізьми і навіть підспівував: «Подай, Господи; подай, Господи…» Стояли довкола інші члени Центральної Ради — соціал–демократи, соціал–революціонери, навіть бундівці — і нічого: потупили очі, та й вже.

Винниченко позирнув і назад — туди, де згрудились дядьки, делегати селянського з'їзду. Вони теж слухали урочисту відправу на колінах. Щойно сьогодні вранці вони прийняли свої ухвали. Ухвали були такі. Признати єдиною владою на Україні — Центральну Раду. Домагатися, щоб визнав її українською владою і Тимчасовий уряд. Оголосити президію селянського з'їзду — «Українською радою селянських депутатів»… Адже в Петрограді щойно теж відбувся всеросійський з'їзд селян і обрав з–поміж себе «Всероссийский совет крестьянских депутатов». Ухвалили доручити Раді селянських депутатів разом із Центральною Радою домогтися здійснення гасла: українська земля — українським селянам. А Установчі збори нехай вже вирішать — коли і яким способом здійснити розподіл поміщицької землі. Після того обрано й представників — на поповнення селянами–хліборобами складу Центральної Ради… Тепер, по трудах праведних, делегати молились — на чудовому, урочистому молебні, на якому їм ще ніколи не доводилось молитись. Молились о ниспосланії та дарованії: щоб Господь Бог подав виконання їх ухвалам, щоб ниспослав здійснення їхніх одвічних прагнень, щоб дарував володіння землею, земелькою, матінкою–землицею — по змозі й по потребі.

— Дрібнобуржуазна стихія! — констатував Винниченко. — Морок одвічних власницьких поривань селюка, молох жадоби землевласництва — прямісінький шлях у сільського глитая!

Ні, ні! Він, Винниченко, — за життя без хлопа і пана! Без пана і хлопа! Тільки це гасло було слушне за часів Хмельниччини, а нині, в вік капіталізму, на часі інше: за гегемонію пролетаріату!..

І Винниченко вже вирішив: Центральну Раду треба негайно демократизувати. Завтра ж він скличе лідерів української соціал–демократії: треба зібрати «Робітничий з'їзд», як–от цей селянський. З'їзд — українських пролетарів. Точніше — пролетарів–українців, а не росіян. Цей з'їзд теж добере депутатів. Центральна Рада, таким чином, пролетаризується. І тоді — хай тоді відступиться ця дрібнобуржуазна, власницька стихія…

7

А стихія тимчасом стояла на колінах і молилась.

Серед стихії стояв навколішках та молився і Оксентій Нечипорук. Його — делегата від «Селянської спілки» в Бородянці — теж обрали сьогодні членом Центральної Ради.

Трапилося це так. Коли виговорено вже на з'їзді все, коли схвалено резолюцію про те, що разом із Центральною Радою клопотатися вирішенням земельного питання, і головуючий звівся, щоб це питання закрити, — тоді й не стерпів Оксентій Нечипорук і зажадав слова й собі. Він вийшов на трибуну — вперше за все життя перед таким зборищем народу — і запитав:

— То як же буде, люди добрі, пани–добродії і товариші–громадяни? Наріжуть мужикові землі, а чи ні? Земля ж, вона нам, мужикам, — перве діло! От, приміром, скажу про себе: чиншової обробляю дві десятини, але власної — теж тільки дві, а синів у мене двоє, наспів час виділяти. Що ж на кожний голодний рот припаде? Га? То як же воно буде, православні християни?

З'їзд заворушився, загомонів. Таких, як Оксентій, на з'їзді було чимало — не самі статечні хазяї. Загукали:

— До ладу! В око вліпив! Хай наріжуть землі!..

Та головуючий закалатав у дзвіночок, і коли встановилася сяка–така тиша, лагідно пояснив нерозумному дядькові, що всі ж ці три дні на з'їзді тільки ж про те й говорено, вже й ухвали відповідні прийнято, а товариш, мабуть, прослухав, коли недочуває, чи не розібрав: буде земля, от нехай тільки Установчі збори…

— Сідайте, товаришу! — закінчив головуючий зовсім приязно, голосом — хоч до рани клади. — Бо зразу й будемо переходити до другого важливого питання.

А другим і було обрання членів до Центральної Ради.

І останнім у списку кандидатів президія зразу й дописала селянина — як ваше прізвище, звідкіля ви, пане–товаришу? — Нечипорука Оксентія з Бородянки: люди його підтримували, як говорив, — їм приємно буде, що й він поміж обранців. Та й взагалі політично буде, коли підуть до Центральної Ради й отакі злидарі, як зазначений вище Оксентій Нечипорук: демократія!.. Піднімаються, піднімаються сили народні, от тільки не второпають ще нічого: допомагати їм треба, та вже в Центральній Раді знайдеться кому допомогти…

Отак Оксентія й обрано членом Центральної Ради.

І тепер стояв він навколішках серед своєї стихії і засилав молитву Богові.

Молився, щоб Господь Бог всеблагий послав землю, щоб землі йому нарізали, щоб дітям його земелька таки була!

І, може, вперше спокійно стало Оксентієві на серці, і навіть передчуття радості увійшло в душу. Така ж ліпота була навкруги: величезний майдан аж захряс людьми, дзвонили по всіх церквах, і так же гарно співала півча. А «подай, Господи» заводили самі їх священство, архієрей.

Тепер вже, мабуть, землю таки дадуть! Така ж буча, така пишнота, таке благоліпство! Тепер вже не може такого бути, щоб землі раптом та не дали. Щоб ото отак — перед усім народом — пообіцяли, а потім не дали?

Ні, не може такого бути!

Гріх! Великий, непрощенний буде гріх…

Ноктюрн

1

Винниченко з'явився точно о десятій тридцять. Вдачею неорганізований, розкиданий в своїх ділах та роздвоєний в замірах, а в побуті — богема та гультяй, Винниченко був педантично пунктуальний в конспіративних справах. Годинник на башті вдарив два рази, і саме в цю секунду Винниченко сів на ослінчик у хащах бузку та жасмину під руїнами Золотих воріт.

Це був дуже зручний для зустрічей ослінчик. Кущі обступали його з усіх боків — так, що зокола не побачити, хто там сидить; зате крізь листя можна роздивлятись далеко навкруги — по Володимирській та Прорізній, по Золотоворітській та Великій Підвальній. За царського режиму — з огляду на поліцаїв та філерів — це було конче потрібно, та й тепер мало сенс, раз хочеш, щоб тебе не побачили з твоїм співбесідником.

Зодягнутий був Винниченко в чорну «крилатку» — плащ без рукавів, що защіпався на грудях мідним ланцюжком між двох, теж «американського золота», лев'ячих голів з роззявленими пащами.

Такі плащі–пелерини особливо полюбляли ловеласи–зальотники з поштових чиновників, анархісти з аптекарських учнів та гімназисти старших класів, коли ввечері не хотіли потрапити педелеві на очі. Поза тим що був, отже, вельми зручний, плащ цей надавав ще й романтичного вигляду. Коштував він дорого у крамниці Фріда й Сухаренка на Хрещатику, але в кравецькому ательє мадам Дулі на Подолі можна було взяти тільки напрокат.

В руці Винниченко тримав палицю з сталевим набалдашником. Набалдашник зроблено гуцульським топірцем, але прироблено сокирку не до звичайного кийка, а до довгого і гострого леза–стилета, заправленого, як у піхви, в товсту бамбукову трость. Така рапіра, захована у бамбучину, особливо цінилася для самозахисту від злих собак та недобрих людей і була заборонена поліцією, як потаємна холодна зброя для нападу. Правда, ні до рапіри, ані до топірця — ні з метою нападу, ані з метою самозахисту — Винниченкові вдаватись ще не доводилось: у мандрах по злачних місцях Винниченко ніколи не допускав себе до крайностей і завжди завчасно ретирувався. Романтична трость теж була потрібна виключно для умисної картинності: крислатий капелюх, плащ і стилет — якийсь гульвіса–зальотник — маска цілком конспіративна!

Винниченко, отже, сів на давно знайомий ослінчик, на якому колись йому вже не раз доводилось обмірковувати, як розвалити тюрму народів — Російську імперію. Один раз, років з десять тому, зустрічався він тут і з Петлюрою — заклопотаний, де б роздобути грошей для поширення української газети «Рада», бо давні меценати — мільйонер Семиренко та тисячник Чикаленко — вже запросили пардону. Петлюра (псевдо: «Симон Іонін») працював тоді в редакції секретарем, а Винниченко друкував у газеті свої оповідання, дарма що обидва вони були на той час неначе соціал–демократами, а «Рада» — антисоціалістичної орієнтації.

Смеркало. Вздовж Володимирської засвічувались ліхтарі.

Як і завжди під таку годину, у сутінках, Винниченком запанував сумирний настрій.

Був той час, коли всі поспішають додому, до ламп, а на вулицях легким незримим павутинням пливе смуток і, прилипаючи до серця, викликає в ньому щось забуте, жаль за далеким…

Це речення припало Винниченкові до смаку. Він вийняв записничок і занотував: знадобиться! В письменницькому господарстві все стане в пригоді: таке речення можна буде встромити з нагоди вечірнього пейзажу в будь–яку новелу або роман.

Тільки ж — за чим у далекому може бути жаль у нього, у Винниченка? Що забуте викличе в нього солодкий смуток? В минулому і далеко — тільки ж мандри, поневіряння, бездомність…

Винниченко журно зітхнув і потяг в себе аромат літнього надвечір'я. Жасмин ще доквітовував і пахнув солодко–в'ялено, неначе осіннім листом. До цих пахощів в'ялого цвітіння домішувався гіркувато–солодкий, як дим ладану із кадильниці, аромат левкоїв, хвилюючи, як взагалі хвилює юної пори надвечірній смерк.

Чи ж був колись юним і він, Винниченко?

Чи зазнав найдорожчої окраси юнощів — чистого кохання?

Жіноцька стать завжди мала до нього інтерес: письменник, революціонер, нелегальний, гарна статура, французька борідка колечками… Але ж за тими мандрами, конспірацією, бездомністю — тільки випадкові зустрічі, тільки гувернантки та покоївки в домах меценатів, тільки гулящі дівки в мебльованих кімнатах. Дешеві «меблірашки», кухмістерські та бардаки — ось який побут у його смутному далекому. Чисте, світле кохання? Ні, — зім'ята постіль у проститутки… Хай цьому далекому вічне забуття! Тепер він одружений, має і непогану квартиру — на Пушкінській, 20. Та чи надовго це? Хтозна, яка ще чигає мінливість долі. Всякі ще можуть бути злигодні серед революційних бур…

Машинально Винниченко замуркотів собі під ніс — він завжди наспівував у журливому настрої — популярний тоді романс:

Мне все равно: любить иль ненавидеть —

К страданьям я привык давно.

Мне все равно, мне жизнь постыла,

Мне все равно, мне все равно…

Та зразу урвав спересердя: знову вискакує неодмінно російський романс, а не український!

Електричний годинник на розі Володимирської та Прорізної, біля кафе «Маркіз», показав тридцять п'ять на десяту. Хм! Партнер запізнювався вже на п'ять хвилин… Погляд Винниченка ковзнув по Володимирській туди і сюди. Попід тротуарами стояли, чекаючи на клієнтів, візники. Вони сиділи згорбившись, неначе в скорботній задумі, і конячинки їхні дивились у землю, неначе у безнадії… Винниченко знову вийняв записничок і занотував і це речення: в романі, над яким він зараз працював, було якраз підходяще місце для такого психологічного пасажу… На розі, навпроти «Маркіза», бренькав на своєму банджо безногий Шпулька. До Шпульки у Винниченка теж було діло, але то вже потім, після розмови з…

Винниченко розсунув віти жасмину: з Володимирської йшов чоловік — точнісінько у такому ж крислатому капелюху, як на Винниченкові, у такому ж плащі–крилатці і теж з палицею. Він!

Ось він перейшов вулицю, ввійшов у сквер і пішов між молодими берестками та каштанами, неначе бездумно прогулюючись, обігнув руїни і за хвилинку вийшов з другого боку.

Це був досвідчений конспіратор, і хоча нині — в часи загальної легалізації геть усіх партій — потреби в конспіруванні неначе й не було, він поставив це категоричною умовою, коли Винниченко подзвонив і попросив побачення: разом нас ні в якому разі не повинен побачити ніхто!

Нарешті кущі жасмину розсунулись, і Винниченко звівся назустріч.

2

— Добрий вечір, Юрію Леонідовичу!

— Добрий вечір! — похмуро відказав Юрій П'ятаков. — Даруйте, що запізнився на десять хвилин.

Він зразу сів на ослін, Винниченко сів поруч.

— Яка іронія долі, — Винниченко посміхаючись вимовив наготовлену заздалегідь для початку фразу, — скільки років, до революції, нам з вами доводилось діяти в київському підпіллі одночасно, але зустрітись конспіративно привелось аж після революції, в «свободній» Росії Сашки Керенського! — Винниченко голосно, але коротко зареготав — не стільки з смішної ситуації, як з відчування незручності: розмова попереду була серйозна, і почати її було не просто. — Певний, що й цей ослінчик використовували не тільки ми, українські соціал–демократи, але й ваше підпілля.

П'ятаков блиснув скельцями пенсне на ослін, потім на руїни історичної брами, якою три віки тому в'їхав до Києва, визволивши його, гетьман Богдан Хмельницький, і промимрив неохоче:

— Можливо…

Винниченко слухав з ґречною посмішкою, але П'ятаков більше нічого не сказав. Тоді Винниченко заговорив знову:

— Т–так… пригадую, як на цьому ж ослінчику…

П'ятаков безцеремонно урвав його:

— Сподіваюсь, не для милих спогадів запросили ви мене сюди?

Винниченко зразу перестав посміхатись.

— Пробачте! Волієте зразу до діла?

— Прошу! — П'ятаков вийняв годинник і поглянув на нього. — Маю вільного часу п'ятнадцять–двадцять хвилин.

Винниченко трохи пойорзав на місці: почати зразу було нелегко. Власне, цим двом людям взагалі неначе й не було про що говорити між собою. Перемінивши ногу, наче всідаючись вигідніше, Винниченко перепитав:

— Говорити просто, без… преамбул?

П'ятаков недоброзичливо глипнув на сусіду:

— Найпростіше. Прошу і настоюю на цьому!

— Будь ласка.

Винниченко поспіхом заговорив. Говорячи, він дивився не в обличчя П'ятакову, а кудись на кінчик його бороди. Борідка в П'ятакова була менша проти Винниченкової — цапина, і вуса на боки, кожний геть як чоловік і жінка, коли посваряться. Був П'ятаков рудуватий, з порошею сивизни.

— Юрію Леонідовичу! — мовив Винниченко. — Вас, звичайно, не повинно здивувати, що ми знаємо, що в своїй організації ви не маєте цілковитої підтримки. Та й відомо всім — хоч би й з газети «Правда» від другого травня, — що й у вашій партії ви не маєте зараз… абсолютного авторитету. Я маю на увазі виступ Леніна…

Винниченко мав на увазі — і вважав за потрібне наперед показати цей козир — виступ Леніна на Всеросійській квітневій конференції більшовиків у Петрограді. Обстоюючи принцип самовизначення націй та, зокрема, свободу відокремлення України від Росії Мілюкових, Ленін гостро засудив антиінтернаціоналістичні позиції П'ятакова проти визвольної національної боротьби. Кваліфікуючи їх ще в шістнадцятому році на еміграції як «імперіалістичний економізм», він тепер обізвав П'ятакова софістом, фразером, неймовірним плутаником з кашею в голові, який вже давно відступився від марксизму. Конференція дружно підтримала Леніна проти П'ятакова.

Та П'ятакову зовсім не кортіло ще раз вислуховувати переказ цього — ще й з вуст давнього партійного супротивника. Він сердито хмикнув і навіть вдарив палицею об пісок під ногами.

— Володимире Кириловичу! — різко сказав П'ятаков, поглядаючи кудись мимо Винниченкових очей, на кінчик його бороди. — Чи ви хочете, щоб і я нагадав висловлювання Леніна, коли ще в чотирнадцятому році він обізвав вас «претенциозным махровым дураком»?

Винниченко кашлянув.

Козир бито.

Хвилинку він помовчав. Потім заговорив знову:

— Звичайно, дорогий Юрію Леонідовичу, ваші позиції перед вашим Центральним комітетом стали б значно міцніші, коли б ви мали за собою більшість київських більшовиків, коли б високо стояв ваш авторитет перед іншими соціалістичними партіями…

— Коротше! — майже грубо урвав П'ятаков. — 3 чим ви прийшли?

Тоді Винниченко набрався духу і випалив зразу:

— Ми, українські есдеки, пропонуємо вам свою підтримку…

Пропозиція була зовсім неждана — при непримиренних антиукраїнських позиціях П'ятакова, і П'ятаков здивовано глянув на Винниченка, але зразу ж одвів очі геть. Втім, Винниченко встиг одвести свій погляд ще раніше.

— Не розумію! — буркнув П'ятаков.

Винниченко лагідно пояснив:

— Гадаю, ця пропозиція — зовсім у плані і вашого прагнення до єднання всіх сил соціал–демократії. Наша Київська Рада робітничих депутатів нині в руках меншовицького та есерівського проводу. Але коли б ми об'єднались, то здобули б провід. Вам ми допомогли б пройти на голову Київської Ради. Ми претендували б тільки на місце заступника голови…

«Тим часом», хотів додати Винниченко, але не додав.

— Чому? — швидко запитав П'ятаков.

— Тому, що маємо провід у Центральній Раді, отже…

— Я не про те, — знову безцеремонно урвав П'ятаков. — Я питаю, чому ви робите таку пропозицію? Чому пропонуєте підтримку?

— Ну! — найлагідніше, як тільки вмів, посміхнувся Винниченко. — Ви ж, Юрію Леонідовичу, мусите розуміти: в інтересах загальної справи, в інтересах світової революції…

— Облиште! — гарикнув П'ятаков. — Я не дурень! Ви теж розумна людина. Фрази непотрібні! На з'їздах військовому та «селянських спілок» ви поповнили вашу Центральну Раду двома сотнями речників дрібнобуржуазної стихії! Центральна Рада не виражає прагнення революційної демократії…

— Все залежатиме від того, які партії здійснюватимуть провід у Центральній Раді, та й — хто її очолюватиме персонально…

П'ятаков саркастично посміхнувся і вже відкрив був рота, щоб висловити свій сарказм, та Винниченко не дав йому заговорити:

— Ми, українські есдеки, вирішили невдовзі скликати робітничий з'їзд і поповнимо Центральну Раду українцями–пролетарями, в основному, звичайно, від партії українських есдеків. Коли ж ваша воля, то й… більшовиків. Мусите урахувати, Юрію Леонідовичу, що із зміною співвідношення партійних сил у Центральній Раді зміниться і її політика. — Винниченко заспішив, доки П'ятаков його не урвав. — Ми пропонуємо більшовикам все–таки ввійти до складу Центральної Ради. Персонально ви, Юрію Леонідовичу, могли б стати… заступником голови. Вам, звичайно, зрозуміло, — він зробив невиразний, але промовистий жест рукою у повітрі, — що після таких пертурбацій її головою не залишиться цей… цей…

— Зрозуміло! — урвав П'ятаков.

На мить він замислився.

Він — персонально він — як і Винниченко — теж розумів революцію не як боротьбу широких мас, а тільки як змагання між партіями. Яка партія складе кращу комбінацію, та й буде зверху. Яка буде зверху, та й встановить жаданий для неї режим. Але був П'ятаков вдачі грубої, тому й запитав прямо:

— Що ви хочете за цю… пропозицію?

Винниченко помовчав — тепер вже умисне, бо відчув, що знайшов стежку до серця сггіврозмовника, — і заговорив певніше:

— В Петроградській Раді біля керівництва — меншовики: Чхеїдзе, Церетелі й інші, — ваші давні партійні колеги та й, нам це відомо, — персонально ваші особисті приятелі. В більшовицькій фракції Петроградської Ради — теж чимало ваших однодумців — «лівих». Ваш авторитет — «Київського» — поміж усіх цих товаришів безсумнівний. А нам треба, щоб Петроградська Рада підтримала домагання Центральної Ради перед Тимчасовим урядом.

П'ятаков пирхнув:

— Але ж вам добре відомо, що я — противник «українства» в будь–яких його формах та проявах!

Винниченко знизав плечима. Це йому було добре відомо. З П'ятакова був, так би мовити, стереотипний екземпляр вульгарного русотяпа. Киянин зроду, він, проте, завжди ставився з упередженням до всього неросійського і особливо — «малоросійського». На селян він казав «хохли», а коли чув, що українською мовою говорить інтелігент, зневажливо пирхав: «Покиньте! Ну кому це потрібно? Ви ж чудово знаєте російську мову!»

А втім, — ні: зовсім не через великодержавницький обивательський снобізм став П'ятаков запеклим противником поривань українців до свого національного життя. Ідеями космополітизму П'ятаков захопився ще на шкільній лаві — задовго до того, як натрапив на марксизм і оголосив себе переконаним інтернаціоналістом. Зерна великої науки про єдність пролетарів усіх країн зростали в душі П'ятакова на спаскудженому грунті ідеології безбатченків. Здійснення програми інтернаціоналізму він вбачав у стиранні граней між національностями і проповідував чудернацьку «безнаційність». Заявивши себе соціал–демократом, він приймав, що в епоху імперіалізму соціальна ситуація визначається так: з одного боку — монополістичний капітал кожної з капіталістичних країн змагається за світове панування своєї нації над іншими; з другого — пролетаріат усіх націй спільно бореться проти капіталізму. Але твердив, що цю боротьбу можна вирішити лише в світовому масштабі — світовою революцією. Буржуазія бореться способом націоналізму, пролетаріат — способом інтернаціоналізму. З цього твердження — в суперечках з Леніним — він робив висновок, що в пролетарській революції боротьба за національне визволення є… контрреволюцією.

— Це нам відомо! — сказав Винниченко і з ненавистю поглянув на П'ятакова. — Відомо хоч би з останнього вашого виступу на засіданні київського комітету більшовиків, присвяченому питанню: підтримувати чи не підтримувати більшовикам український визвольний рух? Ви сказали тоді, що — цитую — «підтримувати українців нам невигідно: Росія не може існувати без української цукрової промисловості, українського вугілля, українського хліба…» Відомо! — трохи підвищив він голос, бо П'ятаков зробив рух, щоб щось сказати, — відомо і те, що вашу позицію в національному питанні Ленін вважає продовженням політики Миколи Другого…

— Слухайте! — заревів П'ятаков. — Ми з вами, здається, домовилися вже не посилатись на Леніна, а то я пригадаю вам ще, як той же Ленін висловився про вашу порнографічну писанину!

— Добре, добре! — замирливо, але надто поспішно — щоб П'ятаков не здійснив своєї погрози — сказав Винниченко. — Не про те мова зараз! Мова про те, що проти українства — персонально ви а програма вашої партії, навпаки, обстоює принцип національного визволення так само, як і соціального! Отже, ви, як член партії, побудованої на принципі демократичного централізму, повинні коритися партійній програмі і виконувати її!

П'ятаков мовчки застебнув ланцюжок між двома лев'ячими головами на пелерині, насунув капелюх на очі і взяв палицю в руку. Подібно було, що він збирається йти, вважаючи розмову вичерпаною, і Винниченко примусив себе стримати свої пристрасті:

— Крім того, Юрію Леонідовичу, ви ж мусите знати, що наші домагання зараз зовсім скромні: ми вимагаємо тільки національно–територіальної автономії. Це менше навіть проти того, чого вимагає для України в своїх тезах Ленін і схвалила ваша партія… Пробачте! — похопився він. — Зірвалось: про Леніна не будемо згадувати. Тим паче, — додав він улесливо, — що зараз, перед з'їздом вашої партії, ще зовсім невідомо, хто ж очолить її після з'їзду — Ленін чи, може, П'ятаков…

— Чого ви ще домагаєтесь?

— Ми домагаємось ще… українських національних частин в армії…

П'ятаков сердито пирхнув:

— Армії існують для того, щоб воювати. А партія більшовиків, з думкою якої, — додав він єхидно, — ви почали так рахуватись, як вам відомо, — проти війни! І тут ви вже не можете відокремити мене персонально, як це ви весь час наполегливо підкреслюєте, бо вам добре відомо, що я — пораженець.

— Я теж, — скромно нагадав Винниченко.

— Що — теж?

— Пораженець. І вам відомо це ще з передреволюційних часів.

— Але ж тепер ви виступаєте за революційну оборону — разом з Центральною Радою!

— От іменно: разом з Центральною Радою, — м'яко зауважив Винниченко. — Вам відомі випадки, коли політика громадського органу не збігається з політикою всіх партій, які й складають цей орган: цілком аналогічно, як у більшовиків у Раді робітничих депутатів… — Винниченко журно зітхнув. — Політика Центральної Ради, цілком очевидно, не збігатиметься з політикою нашої партії, доки соціал–демократія не очолить Центральну Раду. Тому ми й робимо вам пропозицію, Юрію Леонідовичу: об'єднати сили — соціал–демократії української і російської.

— Допустимо… — вперше розважливо мовив П'ятаков. — Але ж ідея створення малоросійської, тобто — української армії, за умов війни, може бути спрямована тільки на дальше ведення війни?

— Допустимо, — сказав і Винниченко.

— Якого ж чорта! — роздратувався П'ятаков. — Що ж ви мені морочите голову! Значить, ви — за війну?

Але Винниченко поклав руку на коліно П'ятакову:

— Ах, шановний Юрію Леонідовичу! Ми з вами — не наївні молодики. Ми з вами чудово розуміємо, що здійснення в умовах війни українізації армії — це розвал російського фронту! От і чудово! — аж скрикнув Винниченко. — Нехай собі розвалюється! Ми ж з вами проти війни не просто з якихось там сентиментальних міркувань, вроді «Геть зброю» Берти Зутнер у перекладі Арцибашева! Ми з вами проти війни — як революціонери, в інтересах світової революції! Ваша ідея, Юрію Леонідовичу, «геть кордони», проти якої так ополчився, взиваючи її «імперіалістичним економізмом», той же Ленін… Ах, пробачте, це я згадав не навмисне! — ваша концепція, що соціалістична революція неможлива в одній країні, а лише в світовому масштабі, має собі прихильників і поміж національних соціал–демократичних організацій, не кажучи вже про анархістів! Уявіть собі: фронт розвалиться, німецька армія рине сюди; в Німеччині, де не буде стримуючих військових контингентів, вибухне антикайзерівське повстання, за ним неминуче прийде повстання в арміях Антанти, і таким чином…

— Тихо! — спинив його П'ятаков і озирнувся на кущі. — Поза кущами ходять люди!

Вони перечекали якийсь час, поки поза кущами пройшла якась закохана парочка, — Винниченко тимчасом тішив себе райдужними мріями: російська армія розвалиться, німецька армія розвалиться, а новоутворена українська армія залишиться боєздатною і гарантує ствердження самостійної української держави, — та П'ятаков сполохав його солодкі мрії:

— Коли ви їдете до Петрограда?

— Завтра–післязавтра. Ви дасте мені листа до ваших колег?

П'ятаков вперше довго подивився Винниченкові просто в очі. Нарешті процідив, ледве стримуючи гнів:

— Ви, звичайно, мусите розуміти, що на таке запитання я повинен відповісти вам, що… прошу пробачити і прийняти мої слова як кон'юнктив, чисто умовно, що ви — або провокатор, або — ідіот?

Винниченко кашлянув.

Очима він пошукав, чи поруч трость з топірцем і стилетом.

— Прошу дарувати це мені, шановний Володимире Кириловичу, — додав ще глузливо П'ятаков, — але ж ми з вами старі підпільники і дійшлі конспіратори…

Ще мить вони помовчали обоє.

В скверику вже людей не було. Під молодими берестками стало зовсім пустинно. Сліпенько світили ліхтарі на Володимирській. Було майже тихо навкруги: місто облягалось на ніч. Де–не–де прохоплювались п'яні вигуки вечірніх гуляк. На розі бренькав на своєму банджо безногий Шпулька.

П'ятаков порушив мовчання перший.

— Я буду в Петрограді цими днями. Все, що знайду потрібним, я скажу сам.

Винниченко мовчав. Хоча «провокатор» та «ідіот» було сказано лише в кон'юнктиві, ще й з трьома перепрошуваннями, однаково чути такі слова на свою адресу не дуже приємно. Варто було б звестися і — піти… Він зітхнув: особистим завжди доводиться жертвувати в ім'я загального. Добре, що він — старий підпільник і розуміє: в інтересах справи не можна дозволяти собі таку розкіш, як — образа…

Він нарешті промовив, надувшись, як дитина, яку скривдили в час гри у фанти:

— Гаразд. Постараюсь затриматися з виїздом, скільки можливо. Найкраще було б — приїхати в Петроград одночасно. Подзвоню вам, якщо змушений буду виїхати невідкладно…

П'ятаков звівся перший. Винниченко звівся теж. Вони побрали палиці в руки, насунули капелюхи до брів, застебнули плащі. І зразу зробились надзвичайно подібні один до одного. Тільки дві борідки: одна більша, кучерява, в колечках, друга — менша, рудувата з памороззю, цапина — виказували, хто ж з них Винниченко, а хто — П'ятаков.

Безногий Шпулька на розі в цю хвилину заграв улюблене Винниченкове «Сомнение» Глінки на слова Кукольника.

П'ятаков раптом пирхнув — він завжди пирхав, коли треба було виявити зміну в його душевному настрої, — і сказав, не приховуючи злої іронії:

— А що, любий Володимире Кириловичу, якщо я зараз подзвоню високоповажному Михайлові Сергійовичу і, бодай в коротких рисах, перекажу йому нашу з вами розмову?

Винниченко поколупав кінцем трості в стежці під ногами.

— Блискуча ідея! — нарешті вимовив він єхидно, радий нагоді відплатити за «провокатора» та «ідіота», нехай і в кон'юнктиві. — Для розумового рівня абітурієнта київської гімназії — пробачте, ви закінчили, здається, першу, дворянську? — просто–таки геніальна ідея!.. Щодо мене, то, як «абітурієнт» тільки церковно–приходської, плебейської школи, мислю, що всім іншим плебеям у тому числі і, особливо, таким, як, скажімо, Андрію Іванову, Василеві Боженкові або кравцеві Смирнову, тим паче — випханому вами з київської організації відомому ленінцеві Петрову–Савельєву, — теж цікаво буде почути, що керівник київських більшовиків товариш Юрій П'ятаков без уповноваження партійного комітету вів прелімінарні розмови про спільність дій з самим заступником голови «шовіністичної Центральної Ради, «сепаратистом» добродієм Винниченком…

Вони розійшлись тихо, не мовивши більше ні слова, навіть не сказавши «на добраніч» на прощання, — тільки хитнули один до одного широкими крисами своїх романтичних капелюхів.

Постать П'ятакова зникла за рогом праворуч.

Тоді рушив і Винниченко — ліворуч: конспіратори завжди розходяться тільки один після одного і тільки в різні боки.

3

Винниченко йшов спроквола, тягнучи за собою трость, і на гравію стежки вона виписувала кривулястий слід. Навмання він підспівував банджо, що бренькало на розі:

Я стражду, я плачу,

Не выплакать горе слезами…

Він вийшов із скверу і перейшов через Велику Підвальну.

Не верю, не верю

Коварным наветам.

Не верю, не верю…

В меланхолійному, журливому настрою Винниченко спинився під крислатим каштаном на розі.

Під каштаном — прихилившись до могутнього стовбура, у невеличкому візку на чотирьох коліщатах — сидів інвалід без обох ніг. Він був у солдатській гімнастерці, солдатський кашкет лежав поруч на тротуарі денцем догори. В кашкеті — купка мідяків і поштових марок з штемпелем «имеют хождение наравне».

Шпулька не був інвалідом війни: ноги йому відрізано двадцять п'ять років тому — першим трамваєм Києва. Отже, він таки був київською меморіальною відзнакою. Проте він вважав за краще вдягтись під жертву світової бойні: хто його не знав, той щедріше кидав милостиню в кашкет.

За двадцять п'ять років жебрацтва безногий київський абориген поставив кількаповерховий «доходний» будинок на Бульварно–Кудрявській і прибутково здавав квартири чиновникам. Сам проживав у ветхому особнячку на Шулявці.

Крім того, ці чверть століття Шпулька виконував функції зв'язку між усіма бандами київських грабіжників — і це також давало йому чималий зиск. Каштан на розі Володимирської та Підвальної — то був фактично штаб бандитських ватажків.

Прислужувався Шпулька і революціонерам–підпільникам для різних, умовних, певна річ, передач, коли раптом втрачалася домовлена явка. І на цьому також робив сякий–такий гендль.

Служив він і в охранці.

— Здоров був, Шпулько! — весело вітав його Винниченко.

Не уриваючи бренькати на своєму банджо, Шпулька зиркнув на постать перед ним у чорному плащі і одвернувся.

— Здорово… — непривітно озвався він.

Шпулька був у поганому настрою, і це стурбувало нічного гостя: непривітний прийом не віщував добра. Винниченко прийшов позичити в Шпульки грошей: треба їхати до Петрограда, а він не любив обмежувати себе в подорожньому комфорті.

— У мене справа, Шпулько, — приязно почав Винниченко.

Шпулька мовчав і бренькав далі своє «напрасно надежда мне счастье гадает…»

І Винниченкові зробилося зовсім гірко, аж кисло на серці.

Маєте ось: загальновідомий письменник, шановний громадський діяч — мусить стояти перед цим лихварем і канючити тисячу, щоб потім горбом своїм відробити — півтори!..

Фортуна, власне, прихильно обернула до Винниченка свій примхливий лик зовсім недавно.

Ввійшов Винниченко в літературу як новеліст — автором невеличких оповідань. І то були справді літературні шедеври, які вражали глибиною спостережень і силою відтворювання. Але читали ті прекрасні твори лише обмежені кола українських інтелігентів — світу лишався невідомим український новеліст Винниченко. А матеріально був самий збиток: гонорару від злиденних півлегальних українських видань вистачало хіба що тільки на те, щоб оплатити витрати на чорнило, папір та поштові видатки.

Та з поневірянь заробітчанина Винниченко на той час вже самосильно вийшов у мішані міські кола — революціонерів, різночинців та міщан. Спостережливість натури навчила його тонко відчувати запити кола, в якому він обертався, — потурати вимогам та смакам читача.

Найліпшим — найзаможнішим — споживачем був, одначе, міський обиватель: він не тільки читав, але й читане купляв. І Винниченко почав писати модні в цьому колі проблемні повісті — у відповідь на запитання, які подразнювали тоді міського інтелігента. Буржуазне суспільство на спаді і в розкладі, занепад нестійкого протестантизму під ударами незрівнянно дужчих панівних верств, розбещений та психічно звихнутий міщанин та його моральна безвихідь, статеве питання — все це й стало сюжетом його писань. В творчості Винниченка обиватель став тепер об'єктом і суб'єктом. Він купував книжки, він їх і судив.

Це дало авторові якийсь гріш, але попервах зовсім малий: український споживач був нечисленний — за читання української книги можна було потрапити й в тюрму.

Тоді Винниченко організував переклади своїх творів російською мовою, а деякі по–російському писав інколи і сам.

Та здобути російського читача пощастило не зразу — лише тоді, як трапив він на широку стежку до споживача мистецтва: в театр! Книгу читали одиниці, а п'єсу в театрі дивились тисячі глядачів. Драматург Винниченко став відразу широко відомий: «психоложество» його сюжетів, зорієнтоване на потурання тим же таки обивательським смакам, зразу почепило на театральних касах аншлаги: «билеты все проданы».

Так прийшов, нарешті, і матеріальний добробут.

Численні п'єси — а п'єсу Винниченко писав за тиждень, другий раз і за день, — пішли в театрі Соловцова у Києві, по інших російських театрах на Україні, нарешті, і в Москві та Санкт–Петербурзі. «Чорна пантера», «Брехня», «Гріх» — одна за одною стали «гвоздями сезона».

За славою драматурга прийшла і літературна слава взагалі. Винниченко був запрошений до участі в збірниках товариства російських письменників «Содружество» — поряд із найпопулярнішими на той час письменниками Росії: Буніним, Купріним, Андрєєвим, Арцибашевим. Дістав замовлення від так званого «Всеросійського бюро», яке розсилало твори найбільш відомих письменників у п'ятдесят журналів та газет. Нарешті, надійшло запрошення і від поважних російських видавництв — «Знание» та «Земля»: обидва пропонували реалізувати повне видання творів Винниченка.

Та сталася революція, — і все полетіло шкереберть…

І от стоїть він знову перед безногим лихварем і чекає його ласки на чергову позичку. А той ще й кирпу гне…

Кисло, аж бридко було Винниченкові на душі.

— Чуєш, Шпулько, — лагідно повторив Винниченко. — Чого це ти похмурий? Може, з племінницею… якась неприємність?

В безногого жебрака–лихваря була вісімнадцятилітня племінниця–сирота, золотоволоса красуня Поля. В ній — в Полі — було все життя цього пройдисвіта–недогарка. На неї дбав він все своє паскудне життя. З цього й починався клопіт. Сердешній красуні не давали дихнути ласі женихи. До багатійки Полі мостилися і прикажчики наймодніших ательє на Хрещатику, і чиновники, і, насамперед, «фартові» з усіх «хаз» та «малин» на Шулявці та з–під Батийової гори. Втім, Поля і справді була чарівна в своїй незайманій вісімнадцятилітній красі, і поміж київських дженджиків вважалась найпершою красунею на всю столицю. Признавав це і такий естет та знавець жіноцьких чар, як ловелас та драматург Винниченко.

Шпулька не відказав нічого на турботливе запитання і далі бренькав собі на банджо. Якийсь запізнілий, загулялий офіцер, проходячи, кинув у кашкет троячку, — і Шпулька з достойністю приклав два пальці на честь до голої голови: «Здравія желаю! Вип'ю за бої під Равою–Руською…»

Винниченко потоптався на місці ні в сих ні в тих.

— Не розумію тебе, — тоскно промимрив він, — такі ж ми з тобою давні приятелі, а ти… Розумієш, мені спішно потрібна якась там тисяча…

Шпулька урвав грати, — з відтяжкою, наче на гаванській гітарі, — і поклав інструмент обережно поруч з собою.

— А що там розуміти? Не буде грошей.

— Чому? Я ж тобі віддав ті… п'ятдесят процентів…

— Не буде грошей! — гарикнув Шпулька зовсім грубо. — Атанде! І взагалі — одкоша!

Він знову взяв банджо і бренькнув: «Не верю, не верю…»

— Ну, Шпулько! — змолився Винниченко. — Що з тобою? Чим я тебе прогнівив?

Шпулька кинув банджо на тротуар, аж забриніли струни.

— Зі мною — нічого! А що з вами, добродію Винниченко? Як вам треба, тоді — приятелі! А як мені, так — атанде? Не буде грошей! Йдіть, доки не розсердився! Бог дасть…

— Нічого не розумію… — Винниченко вийняв хустку, зняв капелюх, витер з чола рясний піт. — Про що ти говориш?

— Про те саме! Про Центральну Раду!

— Ц–центральну Раду?… А! — нарешті здогадався Винниченко. — Ну, який–бо ти справді, Шпулько! Таж розумієш…

— Нема чого розуміти, кажу! Позавчора аж двісті нових членів до Ради увели, а свою обіцянку так і не виконали!

Справа в тому, що віднедавна — як вийшла свобода після Лютневої революції — біс честолюбства опанував безногим лихварем: йому закортіло до показного, усім примітного поста, йому забажалося стати членом Центральної Ради. І Шпулька вважав, що має до того всі підстави: стражденний, пригнічуваний царським режимом, до того ж — майновий, не якась там голь нещадима! Ще й, коли хочете знати, — загальний благодійник! Позичали ж у нього десятку підпільники–революціонери, позичали сотню чиновники при губернаторі, позичає і сам Винниченко — заступник аж бороданя–професора!.. От вийде Шпулька в поважні люди, тоді для Полі добере справжнього жениха!

— Ну, який–бо ти, Шпулько! — знову змолився Винниченко. — Таж це обирали делегатів від військових і селян!

— Я можу від лікарів посвідчення подати, що інвалід війни! — зухвало озвався Шпулька. — За півсотні мені яку завгодно липу на Галицькому базарі справлять! Можу й з волості, що — хлібороб від дня народження… Можу з заводу, що — пролетарій і ноги загубив біля машини. Це ж таки правда!

— Ні, Шпулько, коли обиратимемо від домовласників, от тоді твоя кандидатура пройде одною з перших: домовласник, але не буржуй, інвалід і зазнав лиха від іноземного капіталу, — трамвай же був бельгійський…

— Правда? — перепитав Шпулька, переймаючись довірою.

— Коли неправда, більше мені ніколи грошей не позичиш!

Шпулька вагався. Змінити гнів на милість чи не змінити? Правда, п'ятдесят процентів — зиск неабиякий: не всі ж отакі дурні, як цей пришелепуватий письменник! Шпулька бував по контрамарках і на «Пантері», і на «Брехні» — і прийшов до висновку, що все це ні до чого: сама мерихлюндія.

— То як, Шпулько? Принесе завтра вранці Поля тисячу?

— Аякже! — понуро зиркнув Шпулька. — Так я до вас Полю й пущу. Дівча — молоденьке, недосвідчене, ще зобидите!..

— Ну, що ти, Шпулько! Як же я її можу зобидити?

— Дуже просто! Як зобижають дівчат? Відразу — гарні слова почнете, пообіцяєте щось, а там…

— Фі, Шпулько! Як тобі не соромно? — образився Винниченко. — Таж — маю жінку!

— От–от! Одружені якраз на таке й мастаки! Он у своїх п'єсах чого тільки з дівчатками не робите!..

— Так то ж у п'єсах, то все вигадано, Шпулько!

— Угу! Знаємо! Самі колись ноги мали!..

— Ну, як знаєш! — вдався в образу Винниченко. — Я, звісно, і сам можу підійти. Тільки ж, розумієш, незручно — ще хтось побачить. Ти вклади гроші в конверт, чи що…

Та Шпулька бурчав собі далі, не слухаючи:

— Дівчатко — наївне, погибелі своєї не знає, а чорні душі з того і користуються. — Раптом він перейнявся гнівом. — Та й вони — теж! Ти до неї всією душею і думку гадаєш — чисте воно, як фіалка! А воно зверху — ясочка, а внутрі — кицька напровесні!.. О, он! Дивіться! Глядіть!..

Винниченко повів очима, куди вказував Шпульчин палець.

На другому боці Володимирської, над кафе «Маркіз», на третьому поверсі, вікно було відчинене, але парусинова штора спущена. Кімнату всередині яскраво освітлено, і силуети двох людей відбивались на парусині, як на екрані. Одна тінь була — жіноча, друга — чоловіча. Вони стояли одна проти одної, то зближаючись, то віддаляючись, — проте, можливо, що то тільки колихалась штора під благеньким вітерцем.

— Бачите? — злісно прошипів Шпулька. — Котрий вже день приглядаюсь! Сурйозне таке дівча, в пенсне, на роялі грає. А диви… У, бабське кодло, відьомське!..

Винниченко вийняв записничок і нотував щось на сторінку.

— Що то ви там записуєте? — похмуро поцікавився Шпулька. На дівчину він розгнівався, але й віддавати її не хотів.

— Та то так собі… знадобиться для романа чи п'єси.

Гра силуетів на шторі була справді ефектна, та й цікаво було за поведінкою тіней на екрані домислити принагідний літературний сюжет.

Раптом світло в кімнаті примеркло — неначе його прикрито чимось згори, — і тіні зразу утратили свою чіткість, розпливлись, майже зникли.

Мораліст–Шпулька посатаніло кляв.

4

Лія Штерн, справді, була в кімнаті не сама: перед нею стояв гімназист Флегонт Босняцький.

Дивна була ця кімната — житло фармацевтки з аптеки навпроти й студентки–консерваторки Лії Штерн. Посеред кімнати стояв рояль, і на ньому в цю хвилину — кабінетна лампа без абажура: скляний абажур, зелений зокола і білий всередині, лежав знятий поруч. На кришці рояля величезною купою громадились ноти. При бічній стіні тулився пружинний матрац на чотирьох пеньках, укритий сірою солдатською ковдрою. Над ним висів олеографічний портрет людини з широкою бородою — Карла Маркса. На другій стіні теж висів портрет, але людини наголо лисої з рослинністю тільки на потилиці, вуса були поголені, як у голландського шкіпера. Третю стінку також прикрашав портрет, і знову зовсім одмінний від попередніх: буйна кучма непокірного волосся на голові. Більше в кімнаті нічого не було: ні стільця, ні столу, ні будь–якої шафки — нічого. Тільки з–під матраца визирав кінчик плетеного кошика, — лежали там, мабуть, усі пожитки студентки–фармацевтки.

Флегонт Босняцький зайшов п'ять хвилин тому.

Перед тим він ще п'ять хвилин тяжко мордувався коло дверей — постукати чи не постукати? А ще перед тим — десять хвилин тупцював на вулиці, позираючи на яскраво освітлене вікно. Втім, мордувався він і всю дорогу сюди аж з Печерська — іти чи не йти?

Та коли сказати по правді, то Флегонт катувався — бажанням зайти до Лії Штерн та через брак рішучості здійснити таке бажання — вже цілий місяць, аж з того часу, коли дістав запрошення на кручі над Дніпром після бійки з монархістами на Хрещатику. Бо тоді ж таки, як тільки побачив Лію, Флегонт в неї запаморочливо закохався.

І кохання це було трагічне. Не світле почуття зароджувало воно, а чорну зраду — адже Флегонт до того був потаємно закоханий в курсистку Марину Драгомирецьку.

Отже, він прийшов, і першої хвилини вийшло зовсім незручно, бо дівчина його відразу навіть і не впізнала.

Проте не дуже впізнав її з першого погляду й Флегонт. Він бачив Лію тоді в картатій червоній кохтинці мужського крою, яку носять здебільшого суфражистки, а зараз вона була в сарпинковому кімоно — рожевому з червоними трояндами по полю, і на переніссі в неї сиділо величезне пенсне.

— Пробачте, — мовила дівчина в пенсне, здивовано звівши брови назустріч невідомому приходькові. — Вам до кого?

— Вибачайте! — стерявся Флегонт. — Коли пригадуєте…

— А! — Лія зняла пенсне і весело зареготала.

Без пенсне — з лиця — вона була таки трохи схожа на той образ, який закарбувався у Флегонтовій пам'яті серця. Тільки тепер — виразом обличчя, рухами — вона була лагідніша і зовсім не революційна…

— Заходьте! Дуже добре пам'ятаю вас! Де ж ваші товариші? За дверима? Кличте їх сюди! Та стривайте, я зараз сама…

— Вибачайте, — заступив двері Флегонт. — Розумієте…

— Ви самі? Тоді сідайте. Давайте познайомимось по–справжньому. Лія Штерн, учусь в консерваторії, працюю навпроти в аптеці, але вступлю на природничий факультет — хочу бути фізіологом–анатомом. Народилась у Чорнобилі на Київщині, батько — чинбар, морочиться з шкурами, руки має аж до ліктів жовті, на шиї в нього шестеро, я — старша. А ви?

Флегонт взяв простягнуту руку — рука була вузька і тонка, хіба бувають такі у революціонерів? — потис її і мерщій відпустив. Дівчина в кімоно, справді, аж нічим не була схожа на ту завзяту революціонерку в червоній розпанаханій кохтинці. І незрозуміло — яка ж була краща?

— Сідайте отут, — вказала Лія на матрац, — більше сідати ніде. Дуже мило, що ви таки завітали до мене!

Вона говорила невимушено і — сама, і це було дуже доречно, бо Флегонт ще не оговтався.

Лія раптом знову зайшлася сміхом:

— Мамочко, що вони тоді з вами зробили! — Сміючись, вона теж упала на матрац. — Ану, покажіть, чи загоїлася вже?

Вона взяла Флегонтову голову обома руками і нахилила до себе. Ґуля давним–давно зійшла, і це було прикро, бо дівчина зразу й зняла руки.

— Так хто ж ви такий? Ви ж ще не відрекомендувались!

Флегонт розтулив рота, щоб відповісти, але Лія вже знову заговорила сама:

— І чому не прийшли ваші товариші? Як їх звуть? Хто вони? По одежі видно, що з робітничого класу!

Це — «з робітничого класу» — вона вимовила якось особливо. Було в тому наголошуванні і відзначення особливої ваги самого факту належності до робітничого класу, і наче заздрість до такого привілейованого стану, і щирий жаль, що такі видатні особи, отже, не прийшли.

— Вони… — почав був Флегонт, не придумавши ще, що сказати, та Лія і на цей раз виручила його:

— А ви, значить, гімназист? Якої гімназії? Котрого класу? Хто ваші батьки?

Дівчина відповіді не чекала, і це було дуже зручно для стидкуватого юнака. Потроху Флегонт очунював.

Лія тим часом вже сновигала по кімнаті:

— А оце я так живу. Правда, чудово? Бачите, скільки в мене нот? Я якраз збиралась працювати, коли ви ввійшли…

Вона на хвилинку примовкла, занурившись у нотний аркуш.

З цього скористався Флегонт і вказав на портрет лисого з голландською бородою:

— Це ваш батько?

— Це? — дівчина засміялась. — Це — батько всієї сучасної анатомії! Пирогов! Славетний природознавець і анатом–хірург! Герой оборони Севастополя вісімсот п'ятдесят шостого року. Це він запровадив антисептику при хірургічних операціях! Я теж вирішила стати анатомом!..

А це — Бетховен! От його твори. Ви любите «Патетичну сонату»?

Звичайно, Флегонт не встиг відповісти і на це запитання. Він тільки зареєстрував його собі в пам'яті, щоб потім довідатись, що це таке — «Патетична соната»?

— А це — Карл Маркс. Його ви, звичайно, знаєте. Це вже другий портрет Маркса на цьому місці. Перший був більший — бачите, шпалери не вигоріли на берегах? Його зірвали під час поліційного обшуку і прилучили до «справи студентки консерваторії Штерн, Лії Мойсеївни» — на доказ її неблагонадійності і для позбавлення права жительства за межею осілості. — Вона зареготала. — Але нічого не встигли — ні арештувати, ні виселити: це було двадцять сьомого лютого, а двадцять восьмого закрилась «справа» самого Ніколашки… Ах, так! — спинилась Лія перед Флегонтом. — Все ж таки, хто ви такий? Ну, ну, мовчу! Кажіть! І надіньте абажур, добре? Я його завжди знімаю, коли розбираю ноти.

Та Лія сама взяла і наділа абажур. В кімнаті зразу стало зовсім по–інакшому: зелений сутінок угорі, яскраво освітлена тільки підлога. Від цього з кімнати зникла гола неулаштованість і зробилось затишно.

Доки Лія маніпулювала з абажуром, Флегонт таки встиг відповісти на її запитання: ім'я, прізвище, хто батьки.

— А ті двоє, чорнявий та рудий? — зразу й перебила Лія, зовсім не цікавлячись його дальшим життєписом.

Флегонт коротко поінформував. Лія зраділа.

— Це дуже добре! Слюсар і шахтар! І кажете — хороші хлопці? Гарячі? О, цього я й сама пересвідчилась тоді, на Хрещатику! Чому ж ви не приходили цілий місяць?… Що він, той чорнявий, оженився?… А тоді, на Думську площу, ви прийшли придбати двоспальне ліжко?

Сміх знову повалив Лію на канапу.

А Флегонт спохмурнів. Надмірна цікавість до товаришів уражала його в самісіньке серце. Він зараз встане і піде собі геть. Таке, мабуть, буває завжди: з першого погляду побачиш одне, а придивишся ближче…

— Ну, ну? — підігнала його Лія. — А що було далі?

Повідомлення про те, що Данило з Харитоном вирішили їхати на шахти, розчарувало Лію. Студенту Лаврентію Картвелішвілі комітет доручив розпочати справу організації Спілки молоді, Лаврентій залучив Лію допомагати йому — і в Лії вже народилася була ідея: почати з цих симпатичних хлопців — слюсаря Данила та шахтаря Харитона.

— Отже, вони поїхали! Тому ви й прийшли самі?

Флегонт почервонів. Хоча й дошкуляло йому говорити все про Данила та про Харитона, та все ж таки він не збрехав і поінформував, що від'їзд Данила з Харитоном тимчасово відкладено на невизначений час.

Справа в тому, що в зв'язку з масовими втечами солдатів з позицій кожну залізничну станцію перетворено тепер на заставу з офіцерських та козацьких загонів. Для виїзду з міста теж потрібна спеціальна перепустка від військового коменданта. Одержати таку перепустку Харитон з Данилом сподіватися не могли: обидва були призовного віку. Данилові ще нічого — його заброньовано за військовим заводом «Арсенал», а от Харитон фактично опинився в становищі дезертира…

Лія зраділа:

— Не поїхали? Це чудово! Перекажіть Харитонові, що, коли треба, він може переховатися якийсь час у мене!

Одначе, в цьому, згідно з інформацією Флегонта, теж не було потреби: Харитон збирався й собі тимчасово вступити на «Арсенал» і навіть уже вписався разом із Данилом в дружину арсенальської робітничої самооборони.

Лія зраділа ще дужче:

— Вписались у робітничу дружину! Молодці! Ні, знаєте, ваші товариші мені все більше та більше подобаються!

Флегонт зовсім похнюпився. Він навіть простягнув руку за своїм кашкетом: звичайно, треба йти! Яка хороша дівчина — Марина, і як це добре, що він ще нічим не виказав перед нею те, що раптом посіялося в його душі. Плевели! Він знайде в собі силу виполоти їх…

Лія спинилася перед Флегонтом, намруживши брови: тепер вона стала схожа на ту революціонерку в червоній кохті.

— Ви і ваші товариші, звичайно, не є членами якоїсь партії? Але — якій партії ви співчуваєте?

Запитання захопило Флегонта нагло. Не тому, що його поставлено отак в лоб: в ті перші місяці революції всі один одного запитували отак, в лоб. А тому, що вони з Данилом та Харитоном ще не замислювались над такими справами, та й, правду сказати, взагалі соромились один перед одним завести мову на конкретні політичні теми. Вони говорили, звичайно, між собою про революцію і се, і те, одначе — так, взагалі, загальними словами.

Флегонт посунувся вище на матраці — щоб заховати обличчя в тіні від абажура, і проказав з усією поважністю, на яку був здатний в свої вісімнадцять літ:

— Товариші, це зрозуміло, як робітники, мають схильність до соціал–демократії. Щодо мене, то я більше прихиляюсь до партії соціалістав–революціонерів…

У Флегонтовому світогляді — світогляді юнака–гімназиста — всі партії, які від дня революції звалились раптом на його юну голову, мали одну мету: ліквідувати старий режим, прогнати панів та банкіри? і щось там таке — точно невідомо, що саме, — змінити в майбутньому на користь трудящим і на поталу аристократам. Україну, в кожному разі, треба звільнити — це знав Флегонт напевне: все рідне, українське, було йому найближче.

Тому він поквапився додати:

— Звичайно — українських соціалістів–революціонерів.

Лія подивилась на Флегонта пильно:

— А що знаєте ви про соціалістів–революціонерів?

Флегонт про партію есерів знав дуже мало. Як, втім, і про партію соціал–демократів. Але не міг же він признатись у цьому дівчині, яка… схвилювала йому серце? Вісім років — п'ять годин щодня — його вчено в гімназії зовсім іншого. Потім — ще п'ять годин — бігав сам по репетиціях, щоб заробити на плату за право навчання і трохи допомогти мамі на харч. Тоді готував уроки на завтра — вже глупої ночі, коли склеплював сон повіки. Ну, а в неділю, раз на тиждень, щоб одвести душу, — тікав на співи в «Просвіту». Таке його вісімнадцятилітнє життя. Він більше знався на логарифмах, на історії православної церкви, на тангенсах і котангенсах кутав або на латинських відмінках. Досі він, власне, міркував собі так: «соціал–демократи» звучить якось не так… революційно, як «соціалісти–революціонери». Там — тільки «демократи», а тут революціонери і соціалісти: проголошують революцію в ім'я соціалізму! Барикади, бої, вибухи бомб, пістолет «Сміт і Вессон» у руці, політичне заслання, каторга, шибениця…

— Скажіть, — почув він знову голос Лії, — а назва для партії «більшовики» вам не подобається?

Що ж, Флегонт знав на Печерську дуже симпатичних йому більшовиків — Андрія Іванова, Василя Назаровича Боженка, наприклад… Але вони — теж «соціал–демократи». А ще є «соціал–демократи» — меншовики. І вони між собою весь час сперечаються і зачитують довжелезні цитати із Фрідріха Енгельса і Карла Маркса… Ні, для Флегонта це запитання було точнісінько, коли витягнеш на іспиті білет, і треба відповідати, а що відповісти — так і не знаєш… Ні, треба–таки звідси йти! Та дівчина — там, на Хрещатику, в час бійки з монархістами — була зовсім не така. Принаймні він уявляв собі її зовсім не такою… Тільки ж — під яким приводом схопитись і тікати геть?

Але Лія знову питала не дочекавшись:

— Або ж — «комуністи»?

Слово «комуністи» гімназисту Босняцькому взагалі імпонувало. В самому цьому слові була якась хвилююча принадність. І він же читав про Паризьку комуну. Героїчні комунари, собака Тьєр і розстріл під муром кладовища Пер–Лашез!.. Але слово «комунізм» було зовсім незрозуміле. Що за цим словом стоїть? Все — спільне? Міста — комуни… Дома — комуни. Моє — твоє, твоє — моє… Хіба таке можливе? І взагалі, комунізм це ж означає — без держав! А як же тоді бути з вимріюваною — і Марина так захоплено розповідає — українською державністю?

— Босняцький! — сказала Лія, і в глибині її зіниць блимали іскорки стримуваного сміху. — Даю слово, що ви не знаєте ні що таке соціал–революціонери, ні хто такі більшовики, які, до речі, і є комуністами, бо Ленін пропонує так найменувати більшовицьку партію на відміну від меншовиків, теж соціал–демократів.

Флегонт спік рака.

Та Лія не дала йому впасти в відчай.

— Слухайте, Босняцький! Беру з вас слово, що прийдете до мене ще разом з вашими товаришами! Добре?

Флегонт понурився. Знову — з товаришами! Ні, він більше сюди не прийде — ні з товаришами, ні сам.

— А тепер, Босняцький, ще одне запитання! Але відповісте щиро. Що ви любите більше від усього на світі?

Флегонт зовсім сторопів. Так його ще ніхто і ніколи не питав. Навіть Марина. І хіба на це зразу відповіси? Це ж треба подумати! Власне, він до ладу й не уявляв, у якому ж напрямку треба думати. Про що, власне, мова?

Лія допомогла йому:

— Що для вас на світі — найдорожче?! Таке дороге, що ви й життям згодні за це наложити? Є у вас таке дороге та святе?

— Україна.

Сказати це не було соромно, і він навіть відчував гордість за сказане. Але, коли вже сказалося, тоді все–таки зніяковів. Можливо, така заява виглядала надто високопарно?

Лія дивилась на гімназиста трохи зачудовано. Звичайно, вона готова була на своє чудне запитання почути з юнацьких вуст щось виспрене, навіть абстрактне: на подібне запитання важко відповісти просто. Але ж відповідь все–таки була несподівана.

— Україна? — перепитала вона спантеличено. — Чому?… Тобто, я хочу спитати, чому саме ви любите Україну?

— Бо це моя батьківщина, — відповів Флегонт і теж змішався: відповідь, по суті, була вірна, але ж наче з букваря — і через це дорослому ніяково було це вимовляти.

— А Росія? — запитала Лія. — Хіба ви не любите Росії?

— За віщо ж мені її любити? — понуро відказав Флегонт. — За те, що вона гнобить мою батьківщину? За те, що я, українець, вчусь у гімназії російською мовою? За те, що українська мова взагалі була заборонена? За те, що українців, які боролись за національне визволення, засилали на Сибір?

— Але ж на Сибір засилали і росіян, і поляків, і євреїв — революціонерів!

— Проти революціонерів я нічого не кажу! Вони ж — революціонери! — Він раптом розсердився. — А Росію я ненавиджу!

— Ненавидите? — вжахнулась Лія і навіть підхопилась. — Ненавидите російський народ? Ненавидите російського безлошадного мужичка, робітника–росіянина, росіянина— солдата?

— Ну, — потис плечима Флегонт. — До чого тут народ? Народ тут ні до чого! Народ я… люблю!

Лія зітхнула з полегшенням.

— Отже, ви ненавидите не Росію, а — російську державу, царський режим, який пригнобив вашу Україну. Ненавидите саму систему гноблення народу…

Флегонт знову знизав плечима. Все це було зрозуміло само собою.

— Отже, — зраділа Лія, — коли ви говорите, що любите Україну, це означає, що вас обурюють злидні й безправність українців? І щоб не було народові такого лиха, ви готові навіть віддати своє життя?

Флегонт мовчки кивнув.

Лія спинилась перед Флегонтом. Вона хвилювалась. Зараз вона мусить просвітити цього милого, але ще наївного юнака. Тільки два роки тому її саму просвітив якийсь «вічний студент», що проживав у Чорнобилі під наглядом поліції. Потім його заслали в Нарим.

— Босняцький, — сказала Лія, — а для всіх народів на землі ви б хотіли такого ж щастя, такого добра, якого бажаєте для свого народу?

— Звичайно! — знову стиснув плечима Флегонт.

— Отже, й за це — варто віддати життя?

Флегонт помовчав. Він вже не ніяковів. Серйозність розмови родила простоту почувань.

— Варто, — згодився він, потім додав: — і треба!

— Милий Босняцький! — скрикнула Лія. — Так саме цього й хочуть більшовики–комуністи!

Лія сіла поруч і навіть взяла Флегонта за руки.

— І от що я вам скажу, Босняцький: вибороти щасливе життя для скривджених у цілому світі — як це прекрасно! Ви згодні з цим, милий Босняцький?

— Згоден.

Було приємно, що дівчина казала йому — милий. І що тримала руки — теж. Але він ще ніколи не вів таких розмов і тому почував себе ніяково.

— І взагалі, — запалилася Лія, — яке б це було щастя, коли б на світі був тільки один народ! Ви згодні, Босняцький?

Флегонт кивнув. Хоча не дуже й уявляв собі, як таке може бути. Хіба що — колись, аж потім, дуже не скоро, коли вже з тисячу літ побуде на землі той самий комунізм?

— І тому, Босняцький, — промовила Лія урочисто, — боротьба трудящих — інтернаціональна!

— Інтернаціоналізм — це дуже добре! — солідно погодився гімназист.

— Тим–то і треба, Босняцький, в революційній боротьбі вузькі інтереси тільки своєї нації залишити на боці!

— Як то? — спитав Флегонт і обережно звільнив свої руки з Ліїних рук.

— В наш вік, — промовила Лія повчально, кінець кінцем, вона була вже партійка, а він — юнак, вона — студентка, а він — тільки гімназист, — в вік імперіалізму, коли буржуазія в усіх країнах експлуатує трудящих, і скинути гніт капіталізму трудящі спроможні лише об'єднавши свої сили, — боротьба за національні ідеали уводить пролетарів геть від боротьби за соціальне визволення, зриває міжнародну солідарність трудящих і навіть стає контрреволюційною, бо єднає трудящих з своєю власною буржуазією.

Лія проказала цю тираду до кінця і раптом зніяковіла — тепер вже вона, а не Флегонт: Флегонт дивився здивовано, навіть неприязно. А зніяковіла Лія тому, що раптом відчула: нехай і правду вона говорить, але слова її звучать якось книжно, абстрактно, неначе… резолюція…

— Отже, — понуро перепитав Флегонт, — виходить, що національним визволенням треба… знехтувати?

— Т–так! — відказала Лія. Але відчула, що сказати це примусила себе. — В ім'я Інтернаціоналу…

— Тобто, на Україні нехай і далі… не буде українських шкіл і нашу мову не дозволятимуть, як і за царя…

— Фі! Навіщо така крайність! — щиро обурилась Лія. — Ви вульгаризуєте, Босняцький!

— Так виходить! — озвався Флегонт понуро. — Виходить, що ті нації, котрі досі і при капіталізмі були собі вільні й державні — панівні нації, — так вільними і залишаються, а ті, котрі вільними не були — пригноблені, — повинні зректися свого визволення?

Він раптом ухопив кашкет і натяг його, готовий іти.

Лія вхопила його за руку:

— Босняцький! Стривайте! Куди ж ви?

— Ви самі запитали, — висмикнув Флегонт руку, — що я люблю найбільше, і я відповів! Сказав про… любов! Вам першій у своєму житті! — В голосі його забриніли сльози. — А тепер виходить, що любити — це контрреволюція! — Він раптом майже закричав: — І скажіть, коли ви така розумна: як же любити весь світ, всі нації, а не любити свою? Брехня ваша любов!

— Постривайте, Босняцький! — з мукою простогнала Лія. — Вона видерла кашкет з його рук. — Сядьте!

Флегонт сів — з викликом, демонстративно. Дивно, чому ця дівчина так вподобалась йому тоді, коли вони поруч билися навкулачки з монархістами? А тепер… Цікаво, що скаже Марина, коли він розповість їй про цю розмову?

Лія затулила обличчя руками і хвилинку посиділа мовчки. Справді, щось тут було не так! А що?

— Не сердьтесь, Босняцький, — промовила вона тихо, — щось, справді, не так… Наприклад, про мову…

Вона глянула на Флегонта і винувато посміхнулась…

І це була така посмішка, що Флегонт знову Лії не впізнав. Це не була та дівчина, що на Хрещатику так схвилювала його. І не та — в кімоно, — коли він тільки прийшов. Навіть не та, яка щойно зробилась йому така неприємна. Це була знову інша дівчина — знічена, з розгубленою посмішкою, безпорадна. Доброму серцеві Флегонта стало шкода її.

І він заговорив — замирливо, але схвильовано, лагідно, але пристрасно — щоб виповісти своє, але й переконати її.

— А хоч би й українська мова! У нас, на Печерську, ви мало й почуєте іншу. Мати моя по–російському майже не вміє. Батько, — він гірко посміхнувся, — по–українському говорив, звичайно, тільки вдома: на службі ж не можна! І знаєте, коли ідеш містом і раптом почуєш: хтось теж говорить твоєю рідною мовою!.. Ат! Вам, росіянам, не зрозуміти цього!

— Я розумію це, Босняцький! Я ж — єврейка!..

Лія відгукнулась вже від вікна: поки Флегонт говорив, вона відслонила штору і дивилась на вулицю, вбираючи жадібно вільготне нічне повітря.

— А росіянам це почуття невідоме: їх мова ніколи і ніким не була заборонена! І тому нашу образливість за мову вони вважають шовінізмом! Аж дивно, що навіть російська інтелігенція не хоче розуміти нашої образи за кривдження мови!

— Справжня інтелігенція розуміє це, — заперечила Лія. — Не розуміє обиватель. А не хоче розуміти — реакціонер.

Свіже, чисте повітря, навіяне з Дніпра, широко роздимало груди. Дихалось глибоко і вільно. За вікном вулиця вже була майже пустинна в обидва кінці. Лише рідкі перехожі поспішали додому. В булочній навпроти з гуркотом спустили штору. В аптеці на розі світилось, як і завжди. Під каштаном, через вулицю, безногий жебрак Шпулька бренькав на своєму банджо. Від Золотих воріт по Володимирській вниз віддалялась якась постать в крислатому капелюсі та чорній крилатці, поважно постукуючи палицею об вищерблені цеглини тротуару.

То відходив Винниченко. Він уже домовився з Шпулькою: вранці Поля принесе тисячу — можна спокійно їхати в Петроград міжнародним вагоном, спинятись в «Асторії», пити коньяк з лимоном і домагатись, щоб Тимчасовий уряд задовольнив вимогу Центральної Ради — утворити українську армію.

— От бачите! — вів Флегонт. — А що б заспівали ці обивателі та реакціонери, коли б заборонити їм говорити по–російському та примусити їх учитись у школі тільки іншою мовою, хоч би — й українською!

Лія всміхнулася: який він все ж таки наївний, цей Босняцький Флегонт! Але хлопець, очевидно, хороший…

— Скажіть, Босняцький, — запитала Лія від вікна, — а Данило й Харитон — теж так думають, як і ви?

— Не знаю, — щиро признався Флегонт, на цей раз забувши приревнувати до згадки про них. — Ми, знаєте, про це не говоримо. Навіщо нам такі розмови? Ми ж товаришуємо. І в хорі співаємо разом… А от колись, — додав він, згадавши, — в трамваї якийсь чиновник почав глузувати, що ми говоримо по–хохлацьки, і передражнював українські слова, так Данило раптом як гахне його по фізіономії! Такий був скандал! Довелось тікати, щоб нас не потягли в міліцію… Звичайно, — додав він поспішно, — це некультурно!

— А глузувати з мови — культурно?

— От бачите!

Вони примовкли обоє. Лія — розгублена, Флегонт — понурий, але вже не сердитий.

Лія дивилась у вікно. Темінь падала на місто, і вже за квартал важко було проглянути крізь сліпеньке світло електричних вугільних ліхтарів.

Чи ж можливе таке, щоб неправий був — давній революціонер, теоретик революційної боротьби, а правий — гімназист, який навіть не добирає різниці між есерами та есдеками? Ні, ні, це неможливо! Правий, звичайно, П'ятаков, тільки вона сама, Лія, не вміє виповісти до ладу. Поганий з неї… пропагандист…

— Босняцький! — промовила Лія, — ідіть сюди. До вікна! Подивіться, яка гарна та тиха ніч!

Флегонт нерішуче підійшов і спинився біля Лії, але — віддаля. Він не знав, чи треба йому підійти, чи гаразд, що він не пішов зразу і залишився тут, чи взагалі — добре, що сюди прийшов? Ця дівчина і манила його, і відштовхувала. Власне, манила — вона, а відштовхувало щось інше, що стояло за нею. А приходити, звичайно — не треба.

Вони стояли тепер майже поруч, Лія відсунула штору зовсім — і перед ними засипало місто. Бренькнув, блимнув блискавкою і прогуркотів мимо останній, нічний трамвай.

— Босняцький, — промовила Лія тихо, — будь ласка, розкажіть мені, як же ви любите… Україну…

Флегонт знову сторопів. Як же можна розповісти? Любить — і все. Просто так…

— Ну, ну! Кажіть, — прошепотіла Лія. — Дуже прошу!

Ні, вона просто наївна! Навіть важко на неї сердитись. Флегонт поблажливо посміхнувся. Що ж тут розповідати?

— Кажіть! — благала Лія. — Ну, ви любите мову… а — ще? Ще що любите? Кажіть!

Флегонт стенув плечем. Він, справді, вже не сердився, але намагався триматись незалежно.

— Ну, я люблю… скажімо, пісні…

— Ви співаєте? — жваво поцікавилась Лія. — Потім ви мені заспіваєте. У вас баритон? А зараз кажіть далі. Ще?

Флегонт тільки низав плечима: кумедна, їй–право, дурненька, а ще… революціонерка!

— Пейзаж, наприклад, любите? Український пейзаж. От як у Куїнджі, Пимоненка? Знаєте їх картини?

— Пейзаж люблю, звичайно, — поспішив відповісти Флегонт, щоб не говорити про картини: хто такі Куїнджі чи Пимоненко, він не знав. — Особливо при місяці. Знаєте — місяць на сході чи заході, а понад рікою — туманець: не високо, а низько — стелеться лукою, клубочиться в комишах, а повіє вітерець — він рідшає, рідшає і — зникає…

— Як у вас гарно виходить! — замислено промовила Лія. — Ви пишете вірші?

— Ні! — зразу й рішуче відказав Флегонт.

Вірші він, звичайно, писав, тільки ніколи і нікому не признавався.

— Далі! — настійно нагадала Лія. — Ще?

— Що ж — ще? — Флегонт не знав, що й казати: така настирна! — Ну, люблю минуле нашого народу. Історія нашого народу, знаєте, дуже героїчна, але дуже сумна…

— Я знаю, — тихо відповіла Лія. — Дуже, дуже сумна і… трагічна. Ну? Розповідайте ще. Про те, що ви любите…

5

Вони стояли поруч, майже тісно, біля вікна — гімназист Флегонт Босняцький і студентка Лія Штерн — дивились у ніч перед собою, вбирали її пахощі і говорили.

Власне, тепер говорив тільки Флегонт, а Лія слухала.

Він, справді, любив свою батьківщину — невідомо чому і не знати як, але — любив. Хто його зна, звідки це прийшло, але він любив все. Росяні ранки на задніпрянських луках, прохолоду дубових гаїв, спеку літнього дня. Любив напитися студеної води з джерела, слухати птахів на світанку, дивитись на західне небо під вечір. Все це було — батьківщина. Потім він любив пісню і любив мову. Любив гумор людей — веселих навіть у злигоднях. Любив послухати від старших або й почитати в книжках про минуле — полинути думкою в сиву старовину і наче відчути себе поруч із прадідами й дідами: на лихій панщині, в лютій січі і в спокійному дозвіллі. Він любив свій народ і в горі, і в радощах. Він же був йому — рідний. А минуле народу було гірке та сумне, справді — трагічне минуле. Отже, в любові юнака був навіть подвиг: легко любити веселу, безжурну славу, — полюби, ладонько, славу гірку!.. Любив він і помріяти про майбутнє: що буде тут, на рідній землі, коли вже й його покоління угноїть землю своїми костями, і на цих костях зросте інше життя — нехай воно кращим буде! — для майбутніх поколінь рідних людей… Любив — хто й зна чому — свободу: щоб була свобода для нього і для рідних людей. І, мабуть, ще дужче любив свій народ саме тому, що свободи народ не мав, що свободу в нього відібрали, і замість свободи — неволя…

Лія слухала мовчазна, зовсім притихла, — не смуток, але якась солодка зажура ввійшла в її душу і серце.

Він гарно любив, цей юнак.

Вона слухала і дивилась у ніч. Ліхтарі на вулиці мигнули, потім засвітилися знов — тепер вже тільки через один: місто сказало людям на добраніч. На вулицях вже нікого не було. Тільки від каштана навпроти — геть від Золотих воріт, по вибоїстому тротуару, гуркочучи з вищербленої цеглини на цеглину, — на маленькому візку котила безногого жебрака з банджо русява дівчина з довгими–предовгими косами.

То племінниця Поля Каракута відвозила свого дядька–лихваря додому після трудового жебрацького дня. А Флегонт все говорив та говорив. І тепер вже, здавалось, його й спинити не можна. Він говорив про любов… Вперше за свої вісімнадцять літ… Правда, не про любов до жінки — на це б він не наважився, — а про любов до своєї батьківщини.

Червен

На фронті без змін

1

Полк вишикувано в каре, і це було дивно: в трьох кілометрах від передової таке шикування ніяк не відповідало статуту.

Та від дня революції багато полетіло шкереберть — і статути польової та стройової служби теж порушувано по всіх пунктах.

Шикування в каре — тим паче, що наказано ставати без гвинтівок, — мало означати, що відбудеться якийсь визначний громадський акт. Та й трибуна, нашвидкуруч споруджена з нетесаних соснових колод, заготовлених під накати на бліндажах, свідчила про те, що треба сподіватись виступу якоїсь особливо видатної людини, а то й цілої делегації. Може, дами–патронеси — з огляду на якесь революційне свято — роздаватимуть махорку та цигарковий папір?

Солдати шикувались швидко й охоче — не так часто трапляється на позиціях подібна розвага. Полониною, затиснутою між гір, перекочувався гомін тисячі голосів. За горою зрідка погримувала канонада: австріяки вистрілювали вранішню норму артилерійського припасу.

Та от полковий командир подав команду «смирно», — і полк завмер струнко. Командир з усім штабом стояв попереду першого батальйону, якраз проти трибуни.

Полковий комітет теж вишикувався на чолі третього батальйону. Голова комітету, прапорщик Дзевалтовський, стояв першим з правого флангу, поруч з ним — Дем'ян Нечипорук, секретар.

Окремо, зразу за шістнадцятою ротою, стояло ще четверо — у жовтих шкіряних тужурках та чорних з червоними кантами «пиріжках»: то були не свої, а тільки «придані».

Ці четверо авіаторів прибули вчора на двох літаках «Фарман» — з Третього авіапарку фронту, розташованого аж у Києві: два пілоти і два авіаційні техніки. «Придача» пішій частині літаків могла означати тільки готування до наступу — і це хвилювало полк.

Поміж чотирьох авіаторів стояв і солдат Федір Королевич. Вчора всі щойно відремонтовані літаки спішно відправлено на фронт, і авіатехніками довелось посадити зборщиків та слюсарів.

День був напрочуд гарний — сонце ласкаво пестило з небес, з укритих лісом гір дихало вільготним духом зеленого листя, від гірського потоку линув грайливий плескіт бистрої води по дрібному нарінню. Навіть жайворонок бринів десь високо вгорі.

Над хребтами ближніх згірків плавали в повітрі аеростати «загородження і дозору», вони ледь звивалися заднім, гострішим, кінцем, і були схожі на рибу в воді, опівдні, коли спить, — і від того цілий купол блакитного неба здавався скляним, полонина між гір — днищем акваріума, і взагалі все навкіл — неправдоподібним.

Не вірилося, що на світі бушує війна, що війна взагалі можлива, що під таку благодать люди здатні один на одного стріляти або один одному пороти багнетом животи.

2

— Рів–няй–сь!..

Від командирського бліндажа вибігають двома шеренгами — не «свої», а якісь чужі, кумедні військові. Вони дріботять якось не по–солдатському, підтюпцем, — наче стрибають бродом з камінця на камінець, — підбігають до трибуни і оточують її кільцем. І тоді поміж двома шеренгами хтось швидко йде, і за ним поспішає великий гурт невідомих офіцерів.

Солдати–фронтовики з подивом роздивляються на вояків, що вишикувалися спинами до трибуни і обличчям до полку. Справді, якісь вони не такі, як усі солдати на світі, — надто щуплі якісь, одежа пригнана ловко — тиловики, і в кожного на лівому рукаві, на чорному ромбі, — свят–свят–свят! — білий людський череп і під ним дві гомілки навхрест. Такого за три роки війни навіть найстаріші фронтовики ще не бачили!

— Слухай–но! — шепоче Дем'янові його сусіда, — щоб мене грім побив, таж вони — цицькаті!

— Баби! Мати, Пресвята Богородиця! До чого народ довели — бабське військо напускають воювати германця!..

Тимчасом той, що біг попереду, вже зійшов на трибуну. На ногах в нього — жовті краги, як у бельгійського авіатора, френч — без погонів, а на голові — чудернацький кашкет: з сукняним дашком, та таким довжелезним, що достоту скидається на дзьоб чорногуза.

Поруч з ним, трохи позаду, стояв звичайний штабс–капітан — обличчя бліде, як з перепою, очі горять несамовитим вогнем.

Перший — в кашкеті, як чорногузів дзьоб, — спинився на самісінькому краєчку трибуни, сперся лівою рукою на бар'єр, праву застромив за борт френча і вп'явся очима в солдатське море. Вітерець ворушив довгі стрічки величезного червоного банта в нього на грудях. Вгорі бринів жайворонок. Гарчала австрійська дивізійка.

— Здрастуйте, солдати революції! — раптом зарепетував він, та так, що з дерев позаду каре знялося вгору хмарою гайвороння.

— Здрам–жлам… здрастє… — не в лад відповіло каре: хто його зна, як йому відказувати? Це, мабуть, знову якийсь іноземець?

— Вольно! — зразу ж подав команду командир.

Полем шугнуло зітхання з тисячі грудей, м'яко шурхнули по муріжку три тисячі підошов, брязнули де–не–де котелки, бо знайшлися такі, що прихопили й котелки — раптом видаватимуть щось ріденьке?

Тоді той вихопив руку з–за борта френча, простяг її далеко вперед, аж сам заточився за нею, і зарепетував ще:

— Товариші! Солдати революції! До вас моє слово!..

Це був Олександр Федорович Керенський.

Новий військовий та морський міністр Тимчасового уряду.

Керенський стояв на трибуні, позаду нього товпились його секретарі та ад'ютанти, а довкола трибуни вишикувався на чатах батальйон його особистої охорони — перший в революційній Росії жіночий батальйон. Він був найменований «ударним батальйоном смерті», і на ознаку цього в кожної дівчини–солдата на рукаві сріблився череп з двома схрещеними кістками. Командувала батальйонерками перша в російській армії жінка–солдат — прапорщик Бочкарьова. Ініціатором утворення ударних батальйонів, які підняли чорні прапори з срібними написами «перемога або смерть», — був армійський штабс–капітан, віднедавна член партії соціалістів–революціонерів, Муравйов. Це він і стояв зараз на трибуні, два кроки позаду Керенського, — блідий, з засмоктаним обличчям і очима з божевільного дому.

Керенський промовляв:

— Старая власть пала, и обновленная Россия воспрянула от ига рабства и насилия! Все вы теперь равноправные граждане…

3

Керенський, як відомо, був промовець хоч куди. Одні казали, що причина його видатного ораторського успіху полягає в тому, що він влучно добирає демагогічні речення, які не могли не викликати бурхливої реакції сердець. Інші — так би мовити, музикального нахилу — трималися тієї думки, що справа в інтонації промовця: Керенський модулював голосом від нижнього «до» до верхнього «соль». Ще інші — нахилу, так би мовити, драматичного — обстоювали, що вирішує все жестикуляція: Керенський зовсім не жестикулював. В час промови він робив одним–один жест — виймав руку з–за борта френча, простягав її вперед і зразу знову швидко стромляв за борт.

Вчора, виступавши в Києві — на об'єднаному і прилюдному засіданні Ради військових, Ради селянських і Ради робітничих депутатів, — Керенський вийшов на сцену в театрі опери, простяг руку і сказав:

— Товариші і громадяни свободної Росії!

— Тут не Росія, тут Україна! — почулися вигуки з ярусів та гальорки. — І вона ще зовсім не свободна! Брешеш, Сашка!

Керенський застромив руку назад, повернувся і вийшов геть.

Півгодини пішло на те, щоб умовити його докінчити промову. За ці півгодини юнкери встигли викинути з театру всіх, хто був примічений у тому, що гукав про Україну.

Керенський повернувся на кін, зустрінутий вищанням дам і оплесками осіб іншої статі, і продовжив свою промову:

— Я приїхав до вас, бо пішла чутка, що тут, у вас, є люди і організації, які висловлюють мені недовір'я. Так от, я стою тут зараз перед вами для того, щоб довести до вашого відома, що не дозволю не довіряти мені!

— Віримо вам, Олександре Федоровичу! — дружно гукнули всі есери в президії, а була їх у керівництві Ради військових та Ради селянських депутатів переважна більшість, так само як у Раді робітничих депутатів — меншовиків.

— Віримо! — гукнули й меншовики, твердо пам'ятаючи, що коаліційний уряд тримається виключно на згоді між партіями есерів і меншовиків.

І тоді весь зал, у якому по ложах сиділи члени Рад, а в партері та по ярусах — експансивні дами революції й офіцери тилових установ, — вибухнув оваціями.

Щойно виголошений початок промови був точним повторенням спічу, який виголосив Керенський два місяці тому на засіданні Петроградської Ради в зв'язку з обвинуваченням у поблажливому ставленні до членів імператорської фамілії. Керенський тоді, як відомо, зомлів на трибуні і був з тріумфом винесений експансивними дамами на руках.

Отже, Керенський перечекав, з рукою за бортом френча, поки стихне овація, і сказав і далі точнісінько так, як два місяці тому:

— Я віддаю себе цілого діяльності на користь революції — і вдень, і вночі. Але раз тут у вас з'явились настрої, скеровані супроти моєї особи і моєї політики, то я заявляю: будь ласка, як хочете, я можу собі піти…

— Ні! Ні! Ні! — вискнули дами, а за ними підхопив і весь зал: — То каламутять більшовики і українці з Центральної Ради!

Керенський похитнувся, заточився — точнісінько, як і тоді, два місяці тому, — і, не виймаючи руки з–за борта френча, впав.

На щастя, його підхопили члени президії, що сиділи позаду.

В залі зчинився ґвалт. Дами плакали. Дівиці вищали. Поважні меншовики і есери гукали: «Ось до чого довели людину! Ось що зробили з вождем російської революції сепаратисти–українці!»

Військовий міністр Керенський щойно — перед виїздом з Петрограда — заборонив формування української армії. Делегацію Центральної Ради, на чолі з письменником Винниченком, він не прийняв.

Коли Керенському дали ковтнути води й понюхати нашатирного спирту, він кволим голосом заявив, що має намір докінчити промову. Його ледве вблагали, щоб промовляв далі сидячи.

Не зводячись з стільця, одначе заклавши руку за борт, Керенський сказав:

— Я більше ніж задоволений з того, що зараз тут відбулося. — Так сказав він і тоді, в Петрограді. — До останніх сил моїх я працюватиму для вашого блага. Коли буде у вас якась потреба, приходьте до мене запросто — і вдень, і вночі…

Дами революції підхопили Керенського — разом із стільцем — і так, на стільці, понесли з зали геть: в фойє, на вулицю, в скверик між театром опери та мебльованими кімнатами «Северные». Там вже вирувала юрба всіх станів та сословій і репетувала:

— Хай живе Тимчасовий уряд!.. Геть українців!..

Керенський прибув до Києва спеціально, щоб внести ясність у вирішення українського питання, але жодного слова про Україну, українське питання і українців не сказав. І поведінку Керенського юрба відразу ж стлумачила зовсім точно. Юнкери, вишикувані шпалерами довкола театру, заспівали:

Ще не вмерла Україна, але вмерти мусить,

Скоро, братіки–хохли, вам обріжем вуса…

4

А втім, з Грушевським Керенський все ж таки мав розмову.

Розмова відбулась нашвидку — в сімнадцятому номері готелю «Континенталь», — де після хвилюючого мітингу Керенський мав п'ятнадцять хвилин, щоб перепочити. Поїзд–експрес вже стояв на станції Київ–Перший під парами — семафор на захід відкрито.

Голова Центральної Ради і військовий міністр Тимчасового уряду перекинулись кількома словами, поки Керенський міняв сорочку.

Грушевський: Сердечно вітаю вас, вельмишановний Олександре Федоровичу! Прийміть найкращі побажання від вашого колеги по партії! Як ся маєте?

Керенський: Спасибі, професоре. Вашими молитвами… Поручику! Подайте, будь ласка, ту, що в блакитну смужечку, — вона на дні жовтого чемодана.

Довершуючи свій туалет, Керенський циркулював між ванною, гардеробною та салоном.

Грушевський: Я розумію важливість державної справи, яка не дозволяє вам затриматись тут і на хвилину. Але, дорогий Олександре Федоровичу, справа організації української армії…

Керенський: Я вже мав нагоду висловити мої погляди, Михаиле Сергійовичу: вони зафіксовані в державній ухвалі… Ах, поручику! Ну, який–бо ви, право! Це ж зовсім не та: це ж — в сині цяточки…

Грушевський: Дорогий Олександре Федоровичу! Але ж ми просимо дозволити нам комплектування національних частин у складі російської армії! Ми зовсім не збираємось утворювати якусь спеціальну українську армію!

Керенський: Тепер ще галстук, поручику!.. Ну, звичайно, червоний — скільки раз вам це говорити?… Всі українські питання можуть вирішити лише Установчі збори: я вже говорив про це не раз!

Грушевський: Установчі збори можуть потім санкціонувати цей факт. А коли б ви поклали цьому початок, українська історія записала б ваше ім'я золотими літерами на свої скрижалі!

Керенський на мить спинився, продівши голову у комір сорочки. Спокуса була надто велика: скрижалі! Але то була лише хвилинна слабкість. Керенський просунув руки в рукава і виринув із сорочки. Голос його дзвенів відгомоном перемоги після жорстокої внутрішньої боротьби:

— За мною — десяток націй, передо мною — двунадесят язиков!

Другий ад'ютант, який весь час стовбичив при порозі, вихопив із закавраша білу целулоїдову картку, з–під погона — олівець і записав. Така і була функція другого ад'ютанта — записувати афоризми Керенського. Щоб не трапилось непорозумінь і не записати якийсь непотріб, другого ад'ютанта спеціально підібрано з вищою філологічною освітою.

Грушевський: Але ж, любий мій Олександре Федоровичу! Зважте і це: партія, до якої ми з вами маємо високу честь належати, таким актом втерла б носа тим капосним більшовикам — з їх ідеєю національного самовизначення! Зважте: їхній Ленін оголосив поривання українців справедливими, а домагання — навіть скромними. Таким чином, вся більшовицька небезпека…

Керенський: Ленінські ідеї — фікція! Більшовицької небезпеки нема! Власне, я хотів сказати, що й самих більшовиків скоро не буде!.. І запонки, будь ласка, поручику! Звичайно, прості, а не золоті: ми ж їдемо на фронт, а не на бал!.. Для спасіння революції зараз потрібне лише одне: довести війну до переможного кінця!

Грушевський: Олександре Федоровичу, дорогенький! Голубе мій! Таж ми й домагаємось армії, щоб докласти сил до цього! Під вашим особистим керівництвом!

Керенський: Мерсі! І, будь ласка, френч… Познайомтесь — штабс–капітан Муравйов: в усіх справах організації ударних батальйонів для переможного наступу на фронті він дасть вам вичерпні вказівки. На прапорах: з одного боку — «Перемога або смерть!», з другого — «Революційна Росія!»

Грушевський: Але ж низка частин вже стихійно українізується, Олександре Федоровичу!

Керенський: Стихія — анархія! З анархією непримиренна боротьба!.. Кашкет!

Грушевський: Але ж є й такі, що вже українізувалися!

Керенський: На фронт! В бій! Попереду всіх! Рукавички! Під німецькі кулемети!..

Керенський був вже в свіжій сорочці при червоному галстуку — символі революції, і натягував захисного кольору — фронтові — рукавички. Вони дуже личили до його рудої шевелюри. На порозі він ще спинився:

— А ті, які не підуть в бій, будуть роззброєні моїми ударниками. Цим поклопочеться штабс–капітан Муравйов! Ви вже познайомились?… Поручику, машину!

Заклавши руку за борт, Керенський швидко вийшов. Ад'ютанти кинулись слідом.

Українське питання вирішено коротко і ясно.

По сходах готелю, перед готелем на Миколаївській вулиці стояли натовпом дами революції і маяли хусточками.

Киваючи головою праворуч і ліворуч, Керенський вскочив у машину, шофер — відомий автомобіліст–рекордсмен, небіж мільйонера Рябушинського, — дав газ, — і машина покотила.

— Моє поважання, — сказав штабс–капітан Муравйов, блиснувши несамовитими очима до професора Грушевського. — Це ваше домище на п'ять поверхів на Бібіковському бульварі? І на Паньківській — теж ваші будинки? Начувайтесь: коли б німці посунули на Київ, ваші будинки — найкращі прицільні пункти!

Керенський виїхав зразу — експрес рушив, тільки його нога ступила на приступку салон–вагона. Перед обідом він виступив з промовою на вокзалі в Фастові, після обіду — перед залізничниками Козятина, надвечір прибув у Житомир — у ставку Південно–Західного фронту. Але над ранок він був уже в Проскурові і зразу подався аж за Тернопіль.

Звідси — за планом Керенського — і мав початись генеральний наступ тисячокілометрового фронту. Втім, план наступу був розроблений ще в ставці царя Миколи Другого.

5

В путі слідування теж не все було гаразд.

Керенському доводилось виходити з вагона і виголошувати промови мало не на кожній залізничній станції.

Справа в тому, що назустріч посувались состави з фронту, і були то переважно порожняки, які, закинувши на позиції вогньовий та харчовий припас, повертались за черговою порцією поживи для ненажерливого черева війни. Вагони поїздів, дарма що порожні, були запломбовані. Одначе на дахах вагонів було людно і тісно: солдати кидали фронт, солдати не бажали далі воювати. До того ж пішла чутка, що поміщицьку землю таки зразу почнуть ділити, і солдати–хлібороби поспішали додому чимдуж, щоб землячків–фронтовиків знову не скривдили «вольні».

Експрес підкочував до чергової станції і неодмінно на цій черговій станції вже чекав під семафором ешелон–порожняк з дезертирами. Керенський виходив на приступку свого салон–вагона і відкривав мітинг.

Він казав:

— Здрастуйте, солдати революції!

Дезертири понуро позирали з своїх дахів. їм остобісіло чекати зустрічного, щоб відкрився семафор, а говорили–балакали до них вже десятки агітаторів — і своїх, і приїжджих.

— Солдати революції! До вас моє слово!

Дезертири дивились скоса і мовчали.

— Старая власть пала, и обновленная Россия воспрянула от ига рабства и насилия…

— А хто він такий буде? — підштовхували дезертири один одного ліктем. — Від якогось начальства, чи сам від себе? Гей, ти чуєш, ад'ютант! Хто це такий, котрий язиком меле?

Почувши, що перед ними своєю власною персоною міністр Керенський, дезертири наважувались сплигнути вниз.

— Солдати! Війну почали царі, і народи за неї не відповідають!..

Перед приступкою салон–вагона вже тиснувся чималий натовп: мовилося ж про війну, а це варто послухати, — про що ж більше й слухати, як не про війну та землю?

— Але війна все–таки факт, і цього кричущого факту не закреслити розчерком пера! Ми її не починали, але нам доводиться її закінчувати…

— Вірно! — гукав натовп дезертирів одностайно. — Кінчати з війною! Та ми вже з нею, либонь, покінчили…

Але Керенський тримав руку за бортом френча і казав:

— В ім'я захисту здобутків революції ми повинні довести війну до славного, переможного кінця…

— А які там такі здобутки? — гукав хтось із гурту. — Питаюся, які тамті здобутки для мужика?…

Тоді Керенський простягав руку вперед:

— Ім'ям революції закликаю вас повернутися на фронт і йти в бій на лютого ворога революції — німецький імперіалізм! Хай живе революція!

Дезертири починали сунути геть, хто куди.

Це були солдати–фронтовики, три роки вони міряли своїми ногами поля бойовищ, гнили в окопах і сьорбали сухий борщ. Вони мерщій лізли по своїх дахах і гукали до паровоза:

— Крути, Гаврило! Хлопці, та перекиньте ви того семафора!

Тоді Керенський закривав мітинг і зникав у салон–вагоні.

Ту ж мить сурмила труба — і з теплушок, причеплених до салон–вагона, висипали з гвинтівками в руках ударниці батальйону смерті прапорщика Бочкарьової під орудою штабс–капітана Муравйова.

Дезертири були беззбройні, а батальйонерки штовхали прикладами і верещали, як недорізані. Бачити дівчат з гвинтівками старим фронтовикам доводилось вперше: солдати чманіли — свят–свят–свят! — і задкували. Дезертирів заганяли в порожні вагони, запломбовували їх, паровоз перечіпляли з переду в хвіст, стрілку переводили — і ешелон, набитий запломбованими дезертирами, рушав назад, на фронт, попереду особистого експреса військового міністра.

З вікон теплушок линули матюки та нахваляння покінчити–таки з війною, з Тимчасовим урядом і з самим військовим міністром та його курвами — попереду всього…

6

З трибуни в каре — перед полком Дем'яна Нечипорука — Керенський промовляв знову:

— Але війна все–таки факт, і цього кричущого факту не закреслити розчерком пера…

Цю промову від учорашнього дня він виголосив вже разів з десять, йому самому вона вже остобісіла, але не міг же він на кожний випадок говорити щось нове.

— В ім'я захисту здобутків… до переможного… кінця…

Полк стояв понуро і мовчав.

Чекали дам–патронес з махоркою, чекали закону про землю, чекали маніфесту про закінчення війни, а воно виходило — лізь, солдате, знову в окопи, годуй воші і вмирай…

Коли Керенський простягнув руку вперед і залементував — «ім'ям революції, закликаю вас іти в бій», Дем'ян відчув, що з правої руки, там, де допіру стояв голова полкового комітету, раптом зробилось неначе порожньо. Прапорщик Дзевалтовський зробив поворот ліворуч і, даючи ногу, чітко вимаршував просто до трибуни.

Батальйонерки, що стояли під трибуною з гвинтівками при нозі, зразу перекинули гвинтівки на руку. Багнети загрозливо нависли проти грудей прапорщика Дзевалтовського.

Керенський поточився назад, геть від поручнів, і закричав до штабних:

— Держіть його! Це терорист!..

А Дзевалтовський гукнув так, що почуло мало не все каре:

— Солдати революції не вірять вашим словам, не вірять і вашому Тимчасовому урядові! Ми вимагаємо, щоб ви склали повноваження міністра! Ви — провокатор!

— Назад! — заверещали батальйонерки, натискуючи багнетами на груди Дзевалтовському.

Штабс–капітан Муравйов вихопив револьвер, штабні теж хапались до кобур, командир полку з офіцерами біг до трибуни, але Дем'ян вже навмання кинувся вперед — і всі, як один, члени комітету посунули й собі слідом за ним.

Дзевалтовський зробив крок назад — багнети натисли йому в груди дужче, він поточився знов — але багнети тисли далі і вже прокололи тонке сукно гімнастерки. Дзевалтовський оступився ще крок, але крикнув що мав сил:

— Тимчасовому урядові час минув! Геть уряд міністрів–капіталістів! Нєх жиє вольность! Геть війну…

Командир полку з офіцерами і Дем'ян з комітетчиками добігли до трибуни одночасно, але багнети вже пробили гниле сукно і встромились в груди Дзевалтовському.

Дем'ян ухопив Дзевалтовського ззаду і сіпнув до себе. Багнети ввійшли в тіло, і темною плямою виступила на зеленій гімнастерці кров. Але багнети ввійшли ще не глибоко, тільки пробили тіло до ребер, і Дзевалтовський стояв на ногах.

— Товариші! — гукав Дзевалтовський до полку. — Керенський повернув багнети на російського солдата, а більшовики закликають повернути багнети проти генералів усіх країн…

Далі, в гаморі, вже не було чути, що він гукав ще. Члени комітету обступили його з усіх боків і заступили своїми тілами. Штабс–капітан Муравйов репетував з трибуни: «Батальйонерки, вперед!» Але надбігли четверо авіаторів, приданих полкові тільки вчора, — вони теж вимахували пістолетами, а Федір Королевич гукав, що постріляє до чортів собачих кожного, хто хоч пальцем торкне солдатського обранця!

Тоді й весь полк заревів страшним голосом, і всі чотири сторони каре посунули враз до трибуни. Це вже був не полк, а юрба — грізна, розлючена маса людей, для якої єдиним законом, єдиним правом і єдиним судом є — самосуд.

Керенський вже був у глибині трибуни, його заступили штабні. Блідий штабс–капітан Муравйов стояв попереду, в руках у нього було вже два пістолети — по одному в кожній руці.

В цей час гримнув залп. Батальйонерки дали залп поверх голів розлюченої, але беззбройної юрби.

Юрба почала відступати назад…

Війна, таким чином, тривала далі.

Австро–німецькі гармати ревли за перевалом.

7

Дальші події були такі.

Ударниць був–таки батальйон, і в кожної — трилінійна гвинтівка з багнетом і бойовим комплектом патронів. Пролунав ще один залп угору, і штабс–капітан Муравйов прокричав, що третій буде вже тільки на аршин від землі. За десять хвилин полк вишикувано знову — тепер вже звичайним маршовим ладом. Комітет — сімдесят сім чоловіка — стояв на правому флангу, разом із чотирма приданими авіаторами і прапорщиком Дзевалтовським. Три колоті рани в груди були неглибокі, і — оголений до пояса та забинтований через плечі навхрест — прапорщик залишився серед своїх товаришів.

Керенський сів у машину і сказав Муравйову:

— Штабс–капітан! За відвагу та героїзм жалую вас чином капітана! Наказую: полку — повернутись у табір, розібрати гвинтівки й рушати на позиції; комітет, повним складом, — у корпусний тил: арештувати, учинити слідство; прапорщику — зірвати погони і під військово–польовий суд! Все! Виконуйте, ліквідуйте і наздоганяйте мене з батальйонерками!

Шофер–рекордсмен дав газ, і машина захурчала. Керенський поспішав — забратися швидше геть, крім того, на сусідній ділянці на нього чекали для аналогічної процедури. І міністр швидко зміркував, що прибути на місце краще буде раніше, ніж долине туди чутка про події тут…

Штабс–капітан, власне, тепер вже капітан, Муравйов негайно організував ліквідацію прикрого інциденту. За горбком, у корпусному зв'язку, стояла сотня донських козаків з корпусу генерала Каледіна. По дорозі на полковий мітинг, годину тому, Керенський спинив перед козаками свою машину і привітав «революційне козацтво». Козакам це було приємно, і вони тут же присягли на вірність Тимчасовому урядові. їздець з капітана Муравйова був бравий — бо змалку переганяв батькові табуни в приволзьких степах, — він скочив на коня командира полку і за три хвилини був вже перед козацькою сотнею.

— Козачки! — гукнув Муравйов з коня. — Православні християни! Ви щойно присягли на вірність революції, а за горбом піша гречана каша вчинила заколот і продала російську революцію німецькому кайзерові Вільгельму! Рятуймо революцію! По конях!

Козаки пустили коней учвал, миттю відсікли комітет від полку і взяли його в кінне, під нагаями, каре.

Тим часом Керенський теж не марнував часу.

На сусідній ділянці, куди він прибув тепер, стояв на переформуванні щойно самочинно українізований батальйон корпусу. П'ятсот солдатів якраз обговорювали питання, яким способом домогтись жаданої автономії України, як здійснити переділ поміщицької землі та чи воювати далі, а коли й воювати, то — за що?

Керенський зажадав слова позачергово. Міністр Тимчасового уряду заявив, що закон про землю буде незабаром, що жадану автономію вони теж одержать неодмінно, що взагалі Україна буде вільною як ніколи раніше, бо, отже, мовляв, вже є національна українська армія, і свідченням тому — наявність цього ж таки батальйону, до якого він оце промовляє… І Керенський закликав солдати? українізованого батальйону, яким, отже, дорога справа української землі та власної земельки, — приборкати та наставити на вірну путь збунтований проти революції гвардійський полк на сусідній ділянці.

Бойову операцію виконано бездоганно. Полк був оточений, перешикований для маршу і зник за пагорком, за яким вже лежала прикарпатська рівнина–поділ.

Тоді командир полку оголосив комітетові — в каре козацької сотні — наказ військового міністра.

Дем'ян Нечипорук, секретар комітету, зрозумів, що тепер мусить він заступити пораненого голову.

— Товариші! — сказав він. — Не віддамо нашого прапорщика! Під суд, так під суд! Але ж — разом!..

Козацький нагай оперіщив Дем'яна від плеча до плеча.

— Товариші! — закричав тоді Дем'ян. — Хлопці! Один за всіх і всі за одного! Пролетарі всіх країн, єднайтесь!..

І комітетчики згрудились довкола свого голови:

— Бий, сволота! За Миколая теж били! Хоч стріляйте, прапорщика не віддамо!..

Тоді Муравйов дозволив собі змінити трохи наказ міністра — на свою власну відповідальність. Він наказав весь комітет, з прапорщиком на чолі, гнати в корпусний штаб. А коли що — в нагаї!

І комітетчиків погнали.

Йшли спочатку натовпом і спроквола. Далі — під нагаями перешикувались по четверо і пішли швидше. Потім козацькі коні натисли на задніх — і довелось підбігати підтюпцем. А там козацький есаул подав команду — бігом, марш–марш! Бігти треба було дванадцять кілометрів, до самого Тернополя.

Прапорщик Дзевалтовський теж біг. Крізь свіжі бинти на грудях кривава пляма розповзалась більше і більше…

А полк тимчасом марширував фронтовою дорогою до місця постою. Назустріч — неспинною вервечкою — посувався фронтовий зв'язок: тьопали піднощики сухого борщу в мішках та мін у плетених кошиках. Вони тьопали отак вже третій рік, але такого ще не бачили — щоб цілий полк своїх гнали під своїми ж багнетами! Носії ставали, кидали ношу на землю і стовпіли. Ні, не було ще такого навіть за царської війни…

Та коли наблизились до роздоріжжя — праворуч до постою, ліворуч на Тернопіль, — солдати почали гукати:

— Не підемо до табору! Там якась пастка буде! Не покинемо товаришів комітетчиків на поталу і суд!..

І хоч як метушились конвоїри, скільки не гупали прикладами, скільки не нахвалялись приколоти багнетами, полк поворот проминув і попрямував слідом за комітетом.

Знайшлись і заспівувачі. Заспівали:

Отречемся от старого мира,

Отряхнем его прах с наших ног…

Це був — гімн, і ніхто не міг заборонити його співати.

І це вже була демонстрація, якої ніколи на фронтових дорогах ніхто ще не бачив. Полк марширував чітко, держав «равнение», давав ногу, і тисячний хор виводив:

Вставай, подымайся, рабочий народ,

Вставай на борьбу, люд голодный…

Капітан Муравйов, на чолі жіночого батальйону, тимчасом вже наздогнав Керенського — на третій полонині.

Почувши, що комітет прямує разом з заводієм у штаб–квартиру корпусу, Керенський змінив свій наказ:

— Бунтівників до штаб–квартири не заводити: гнати на вокзал і, під посиленою вартою, кур'єром, везти до штабу військового округу, в Київ! Супроводжувати — найнадійнішому офіцерові полку, з усією належною документацією. Вас, капітан Муравйов, за винахідливість та відвагу жалую чином підполковника!..

Підполковник Муравйов відкозиряв.

Кар'єра цієї людини розвивалась аж надто бурхливо, але його самого це не приголомшувало. Він і зроду був гонористий, а за роки армійської служби та війни вкусив від найживливішої для честолюбства поживи: воля командира — закон для підлеглих. Ти наказав — і тебе слухають беззаперечно, виконують безоглядно твій наказ! Тобі підлягають маси, і ти над ними — все! Ти ведеш — і за тобою йдуть. Ти — вище від усіх, ти — надлюдина, ти можеш стати богом. Так — богом, а що б ви думали?! І революція якраз і відкривала до того перспективи. В ім'я цього він і відкинув геть колишні монархічні уподобання і вписався в партію, яка стала при владі, — в партію соціалістів–революціонерів. Ні, ні, не цей адвокатишка, а саме він — військовий геній — стане полководцем революції, її Наполеоном, принаймні «главкомом». Світ ще довідається про Муравйова — будьте спокійні!..

Наказ Керенського доставив у Тернопіль — на змиленому коні — власноручно найнадійніший з кадрового офіцерського складу полку, поручик барон Нольде.

Настрій в барона Нольде був пречудовий. Така лафа! Поза чергою — в тил, та ще й напередодні наступу! А в тилу ж — не вибухи «чемоданів», не вищання мін, не окопи з нужею та нудотою, а — море вин, табуни дівчат ще й ванна з гарячою водою — весь сенс та розкіш баронського життя!

І поручик Нольде, весело насвистуючи, передав пакет начальникові штабу корпусу і пішов до казначея — одержувати харчові та прогонні для себе і вістового.

— Міф, блеф, фантасмагорія! — тільки й снувалося в голові веселого поручика, і він висвистував юнкерської:

В гареме нежится султан, да, султан,

Ему завидный жребий дан, жребий дан:

Он может женщин всех ласкать,

Ах, если б мне султаном стать…

8

У залізничному парку знайшовся лише один арештантський вагон, довелось всіх сімдесят сім чоловіка запихати в сім камер–купе, — і поїзд рушив: Волочиськ — Жмеринка — Київ.

В останній теплушці поїзда — окремо від комітету — сиділи і четверо приданих полкові авіаторів. Кожному з них вручено пакет. В пакеті писалося, що пілот або авіатехнік, ім'ярек, відкомандировується в розпорядження своєї частини — з огляду на антивоєнний настрій. Літак тимчасом забезпечено охороною.

Федір Королевич сидів понурий. Він був один поміж чотирьох — більшовик і вважав, що відповідальність за безрезультатність стихійного антивоєнного виступу цілковито падає саме на нього. І особливо незручно почував він себе перед своїм напарником — пілотом, поручиком авіації Ростиславом Драгомирецьким. Поручик Ростислав Драгомирецький компанії з нижніми чинами ніколи не водив, будь–якого громадського життя тримався осторонь і відомий був у Третьому авіапарку як вірний патріот. Правда, знав Королевич Драгомирецького давно — мало не з дитячих літ, бо проживав на Печерську на сусідній вулиці. Але вчився Ростислав у реальному, а Федір бігав до ремісничої школи, і навіть у юнацьких вуличних забавах реалісту доводилось стикатись з ремісником хіба що тільки тоді, як реалісти били ремісників, а ремісники давали здачі. Коли ж почалась війна, і Ростислав змінив тужурку реаліста на офіцерський кітель, а Федір на той час був вже рядовим — і доля звела їх в одній частині, — гордовитий поручик, звичайно, не признав свого печерського земляка.

І — признатись — Королевич був вельми здивований, коли, кинувшись без тями рятувати комітетчиків, побачив поруч і свого напарника–командира — теж з пістолетом у руці. Він навіть дозволив собі — згодом, коли вже сяк–так утихомирилося, — звернутись до Драгомирецького:

— Дозвольте подякувати, пане поручику! Що за справедливість і свою руку підняли…

Поручик Драгомирецький на це тільки знизав плечима і мовчки одвернувся.

І от сидів тепер Королевич поруч із поручиком і катувався. Солдатові ще туди–сюди — обійдеться гауптвахтою, а офіцерові має бути гірше: зашлють у піхоту, на позиції в штрафники…

Королевич наважився і винувато сказав:

— Ви вже, Ростиславе Гервазійовичу, — авіатехніки дозволяли собі поза службою звертатись до пілота–напарника на ім'я та по батькові, — вибачайте, що так вийшло: втелющили ми і вас у погану історію…

Поручик Ростислав Драгомирецький звівся з нари, підійшов до дверей і почав дивитись на дорожній пейзаж.

За дверима теплушки швидко мигтіли телеграфні стовпи, а далі розкинулись мальовничі подільські простори: ледь погорблені роздоли, грабові діброви на пагорбах, стави по вибалках, жита. Жита де–не–де вже половіли. Села, здебільшого, були поруйновані: тут, по цих місцях, вже три роки толочилася війна.

— В кожного — своя голова на плечах! — сказав поручик Ростислав Драгомирецький від дверей. — Ти, Королевич, будь ласка, не думай, що такий вже герой: першим кинувся та інших за собою потяг…

Поїзд прогуркотів містком через Збруч, що відділяв Західну, австрійську, частину України від Східної, російської, — але пейзаж аж ніяк не змінився: ті ж роздоли піль, такі ж грабові переліски, плеса ставків і білі хати під стріхою в гущавині вишневих та яблуневих садків… Вітчизна!

9

Поручик барон Нольде в цей час сидів у купе вагона мікст, пив коньяк, закусував лимоном і перекидався з вістовим в очко: він ставив у банк карбованця, а вістовий, за браком грошей, діставав за кожний програш — щигля.

Між ділом поручик мрійливо позирав у вікно. За згарищами сіл бігли підфронтові курні шляхи: котили тачанки з фронтовою поштою, рогаті воли тягли гарби з сіном — на поживу кінним корпусам прориву, на вершечку телеграфного стовпа сидів величезний, відгодований солдатськими трупами чорний крук. Потім потяглися — на кілометри — вишикувані шеренгами дрібні хрестики на могилах: солдатські кладовища прифронтових етапних госпіталів.

Солодкі мрії заколисували барона. Він мріяв, як у Києві в шантані «Шато» сяде грати в шмендефер: сто карбованців ставка, стук — на трьох сотнях! Зірвати банк, коли грати, скажімо, вп'ятьох, можна — на щастя — аж чотири тисячі вісімсот! Го–го! Арифметика! Його таки не дурно навчили в кадетському корпусі всіх чотирьох правил!.. Мріялося, як перелапає він геть–чисто всіх київських дівчат, а потім сяде в ванну з гарячою водою — аж сорок градусів! — і якась лялька в цей час робитиме йому педикюр.

— Міф! Блеф! Фантасмагорія! — вигукував інколи поручик, радіючи всім своїм мізерним серцем і дивуючись з зовсім несподіваного щастя — прекрасної мандрівки із пекла в едем. Потім знову ковтав чарочку австрійського трофейного коньяку, заїдав кружальцем лимона й приспівував:

Вот в Риме, в Риме папа есть, папа есть,

Вина в подвалах там не счесть, там не счесть.

В объятьях ты, в руке стакан —

Вот я и папа, и султан…

А з вікон арештантського вагона теж линула пісня, наче повисала в повітрі позаду поїзда, разом із клубами рудого диму з паровоза, стелилася до землі, танула і зникала в спустошених трилітньою війною полях Галичини:

Вышли мы все из народа, дети семьи трудовой,

Братский союз и свобода — вот наш девиз боевой…

Смеркало. На землю падала пітьма. І нічого довкола не було видно крізь неї. Жодного вогника не блимало вночі: налітали австрійські літаки та німецькі цепеліни — сипали залізні стріли з мішків і кидали бомби на все живе.

Перші вогники блимнули аж під Проскуровом. Тут починався тил. Тут знали тільки одне зведення всі останні від дня революції чотири місяці війни: на фронті без змін…

Поразка

1

Це була, власне, перша «бойова» операція дружинників робітничої самооборони Данила Бриля та Харитона Києнка.

Вони брали участь у патрулюванні перед театром «Бергоньє» на Фундуклеївській вулиці.

В приміщенні театру «Бергоньє» відбувалося спільне засідання Ради робітничих депутатів та Ради військових депутатів.

Стояло, власне, тільки два питання: обрання делегатів на Всеросійський з'їзд Рад у Петрограді та злиття обох київських Рад в одну Раду робітничих, селянських і солдатських депутатів. Як наказ делегатам на з'їзд, мала бути визначена також і політика майбутньої єдиної Ради: війна чи мир, земля — селянам, фабрики — робітникам, тобто здійснення робітничого контролю над підприємствами, і ще — який же жадано державний устрій для України?

Вирішення всіх цих справ кісткою впоперек горлянки стояло реакційним елементам міста — можна було чекати будь–яких ексцесів та провокацій. Тим–то й не можна було здатися напризволяще.

Звичайно, охорону зборів могли б здійснити військові частини гарнізону. Одначе якраз сьогодні всі війська, дислоковані в місті, вийшли на відповідальну операцію: з наказу командуючого округом в місті провадилась величезна облава на дезертирів. Треба було зважати й на те, що найбільшу загрозу для об'єднаного засідання Рад становили якраз військові частини, вірні Тимчасовому урядові: сьогодні вони були під гвинтівкою, і саме від них і можна було чекати агресивної акції.

Тому й вирішено покласти охорону на печерську дружину робітничої самооборони.

Це було тільки півста бійців з однозарядними берданками.

Дружинники походжали по тротуарах кварталу, а по той бік вулиць юрмились люди, цікаві знати, чим закінчиться засідання, або й просто роззяви та гульвіси.

Міліціонери стояли на розі і перелаювались з дружинниками.

Міліціонери гукали:

— Гей, шмаровози! — Робітничі дружинники були, певна річ, переважно молоді робітники й підлітки. — Як доведеться стріляти з–за рогу, то не забудьте наперед люфи позагинати, а то не влучите!

В юрбі на тротуарах вибухав регіт. Там купчився елемент, який не полюбляв «совдепщиків»: молодики невизначених професій у модних штанях «кльош», переважно купецького звання, та їхні дами — у вузьких спідничках «шантеклер».

Дружинники знехотя огризались:

— Гляди! Засмієшся на кутні, коли пики натовчемо!

Тоді ображені міліціонери апелювали до натовпу:

— Громадяни! Будьте свідками! Побрали протизаконно зброю ще й погрожують «применением» насильства супроти представників законної влади, революції!..

Данило з Харитоном стояли в парі на розі Пушкінської, під аптекарським кіоском фірми «Брокар і К°». Харитон люто позирав на юрбу і вправлявся в словесності з міліціонерами. Данило мовчав, стояв тихо, прихилившись спиною до кіоска, і посміхався.

Дурнувата посмішка не сходила з обличчя в Данила от уже другий день. Про що б сумне–найсумніше не брався він умисне думати, щоб загнати себе в журу та печаль і позбутися посмішки, однаково примусом накинута думка зразу тікала і з–поза неї все одно вискакувала та, котру він гнав геть, — і губи його знову розповзались від вуха до вуха.

— Тю, телепень! — плювався Харитон. — Підбери варгу, а то й зуби висиплються! Ну, їй–право, звомпів, щоб мені більше «Марії–біс» не побачити!..

Данило хапався, гнав з обличчя посмішку геть і робив люте та хиже обличчя — тримався так хвилинку чи дві, але зразу знову поринав у мріяння, неначе у якесь інше, потойбічне життя, — і дурна посмішка знову розцвітала на його обличчі.

Втім, причини для такої поведінки були в Данила поважні.

Вчора Тося, — стидаючися та затуляючи обличчя руками, — призналась Данилові, що не далі як на кінець осені, їм з Данилом треба чекати… дитинки…

І от відучора — що б не робив Данило, про що б не подумав, — на мислі було тільки одне: він — батько!.. Це було так незбагненно, що додумати таке до кінця не вдавалось, доводилось думати знову спочатку, і взагалі невідомо було — що ж, власне, треба думати? Спливав, власне, один лише образок: він чучукає «щось», і це «щось» репетує, а мала Тоська стоїть перед ним і грізно гримає, щоб він не впустив це «щось» і не розгепав…

Харитон, спостерігаючи блаженний вираз приятелевого обличчя, то лютував, то побивався:

— Їй–бо, пришелепуватий! Та чи тебе каменем по голові гахнуло, чи сам головою об камінь вдарився? Не дивись ти на мене таким малахольним! Тьху!..

Та Харитона раз у раз відволікали обов'язки, і він починав гукати до перехожого, що, йшовши своєю дорогою, раптом потикався в заборонену зону біля театру «Бергоньє»:

— Гей, громадянин! — репетував, розмахуючи берданкою, Харитон. — Що вам мало місця на Фундуклеївській? Йдіть собі тим тротуаром — тут невільно!

Міліціонери негайно знімали крик:

— Дивіться, громадяни! Будьте свідками! Вже «совдепи» революційну свободу особи обмежують! Бачили? Громадянам свободно! Росії невільно ходити, де їм заманеться!..

2

На об'єднаному засіданні Рад тим часом знову тривала вічна суперечка між фракціями більшовиків та меншовиків. І більшовикам було в тій суперечці сутужно, бо меншовики зблокувались з есерами, і їх підтримували ще й українські, польські та єврейські партії.

Від фабзавкомів міста був поданий більшовицький проект резолюції про запровадження як закону восьмигодинного робочого дня для всіх підприємств міста. Але меншовики зразу виставили свою резолюцію: принципово не заперечувати, одначе вирішати це питання для кожного підприємства окремо — зглядно на його економічний стан, і категорично заперечували проти восьми годин на підприємствах, що працюють на оборону. А на оборону в Києві працювали всі підприємства, крім заводу зельтерської води та дамських конфексіонів.

Від профспілок надійшла більшовицька пропозиція про встановлення робітничого контролю. Але меншовики негайно виставили контрпропозицію: запровадити не робітничий, а — державний контроль. Виходило, що міністр Терещенко контролював би цукрового магната Терешенка, а прем'єр Родзянко — поміщика Родзянка.

Більшовики почали гукати з своїх місць:

— Глум! Безглуздя! Зрада інтересів трудящих!

Та прошили все–таки резолюції меншовиків, підтримані представниками інших партій.

Поразка більшовиків по двох основних пунктах резолюції відразу стала відома на вулиці, і натовп на тротуарах реагував, не приховуючи своїх почуттів. Дівиці в «шантеклерах» завищали, кавалери в кльошах засвистіли, а офіцери, що зібрались гуртком на другому розі Пушкінської перед «ренським погрібком» Карантбайвеля, дружно зааплодували. Правда, були вони трохи напідпитку.

Спиртні напої були заборонені від початку війни, але виноградні вина від дня Лютневої революції вже дозволено. Тепер міська Дума внесла в прейскурант дозволеного питва і коньяк — як напій виноградного походження. Це був, безперечно, відчутний здобуток революції: не треба було кривити свободною совістю, купуючи коньяк з–під поли, завдано нищівного удару й спекулянтам, які торгували потай політурою та денатуратом, пропущеними для дистиляції крізь респіратори протигазів з потовченим березовим вугіллям.

Міліціонери почали гукати до дружинників самооборони:

— Гей! Паняйте собі додому, одставної кози барабанщики! Все одно потурять з «совдепів» ваших більшовиків!

Дружинники похмуро огризались:

— Кишка тонка! Диви — урветься! Скажеш «гоп», коли вискочиш!

Харитон дискретно запропонував Данилові:

— Чуєш, мой! Давай, коли поставимо гвинти в козла, гукнемо хлопців, накладемо міліції та поодбираємо в них шпалери, як у фараонів у лютому.

Але Харитонова пропозиція заскочила Данила в ту секунду, коли він знову посміхався до своїх думок, — і Харитон з обуренням плюнув. Та в хвилину, коли Харитон ладнався ще раз добре облаяти Данила — і дурником, і дурилом, і дурбасом, і дурандасом, — інше відволікло його увагу. До «ренського погрібка» Карантбайвеля наблизився Нарцис у гурті молодиків картинної зовнішності. Декотрі були в чорних капелюхах з широкими крисами та в чорних плащах–крилатках, інші — в бриликах «канотьє», куцих піджачках та картатих бриджах під гетри, ще інші — в блакитних студентських штанях, одначе в смушевих шапках на головах, незважаючи на спеку літнього дня. Це були молодчики з клубу «Мать–анархія» — гвардія лідера київських анархістів з кумедним прізвищем Барон. Анархісти прибули до «ренського погрібка» відсвяткувати вчорашню акцію Думи в царині поширення революційних свобод, а можливо, і з метою вчинити бешкет.

Ставши на порозі і, цілком очевидно, шукаючи приводу завестися з офіцерами, Нарцис заспівав:

Захожу я в ренскую, сяду я за стол,

Скину я хуряжку, кину я под стол,

Спрашую я милку — будем пить чи бить?

А вона говорить — ахвицеров бить…

Це вже був недвозначний виклик, і офіцери напідпитку почали хапатись за кобури пістолетів.

А Нарцис галасував, ламаючися:

— Русі веселіє — пити і бити! Хай живе свобода питія і битія на Русі! Заходь безплатно, патріот до переможного кінця! Мать–анархія частує всіх!

Його молодчики, згрудившись довкола свого отамана, вже витягали кастети та фінки з кишень.

Та неминучий інцидент з неодмінною кривавою розв'язкою був все ж таки одвернутий, бо в цю хвилину загальну увагу привернула якась процесія, що посувалася згори і вже наблизилась до колегії Павла Ґалаґана. Власне, то була не процесія, а марширувала якась військова частина.

— Хлопці! — притишено, одначе надміру хвилюючись, загукав Харитон. — Переказуй мерщій по вервечці Василю Назаровичу: юнкери, мабуть, ідуть, на «екс»!

Харитон зашамотався, перекинув берданку з руки на руку, зазирнув у люфу, навіть подув у неї, підтягнув штани, і взагалі — почав робити зайві і зовсім недоречні рухи.

Та тривога була марна, то йшли не юнкери.

Юнкери, правда, йшли, але було їх зовсім не багато — тільки конвой, а під конвоєм плентався якийсь різноманітний солдатський набрід. Це була просто юрба, і посувалася вона спроквола, човгаючи чобітьми та бутсами. Були в тій юрбі переважно задрипані піхотинці, але траплялися й хвацькі кавалеристи, навіть козаки з лампасами та величезними чубами з–під заламаних набакир кашкетів, були й матроси в смугастих тільняшках та широченних кльошах — кожний з добру жіночу спідницю завширшки.

Це були дезертири. їх щойно виловили при облаві на Галицькому базарі і тепер гнали на Київ–Другий до військової рампи, щоб повантажити в ешелони і прямим ходом — на позиції, на поповнення поріділих фронтових частин.

Публіка на тротуарах реагувала по–різному. Дехто дивився понуро, дехто кляв — чи то бога, чи то царя, чи й саму всеросійську революцію. Офіцери від Карантбайвеля загукали:

— Зрадники! Запроданці Вільгельма і Франца–Йосифа!

З приміщення театру «Бергоньє» вибіг на тротуар Боженко. В руці він тримав наган із зведеним курком: на Боженка покладено відповідальність за безпеку зборів.

— Тьху! — плюнув спересердя Боженко, відразу зорієнтувавшись, що небезпеки нема. — Що ж ви, хлопці, дурно паніку знімаєте? Матері вашій хрін!

Він обережно спустив курок і старанно заховав револьвер у внутрішню кишеню: йому, діячеві зовсім мирної організації — Центрального бюро професійних спілок, носити зброю не дозволено.

Але вилити своє обурення — бо ж меншовики щойно завалили і третю більшовицьку резолюцію про негайне припинення війни, провівши ухвалу про підтримання війни до переможного кінця, — Боженко мусив. Він гукнув до дезертирів:

— Хай живе мир без анексій і контрибуцій!

Це були якраз останні слова з резолюції, яку зачитувано щойно від більшовицького комітету і яку меншовики так і не дали дочитати до кінця, вчинивши в залі обструкцію.

Серед офіцерського гуртка вигук Боженка викликав обурення. Офіцери навіть рушили на брук, через вулицю, щоб тут же провчити зухвальця і заколотника. Дружинники почали клацати затворами.

Та й на цей раз інцидентові з неминучою кривавою розв'язкою не судилося відбутись. Якась навіжена автомашина повним ходом линула згори, подаючи оглушні сигнали, щоб усі мерщій тікали з дороги геть.

Це був звичайний легковий відкритий «рено» польової служби Червоного Хреста, про що свідчили великі червоні хрести, помальовані на дверцятах машини. Сотню таких автомобілів дістав у подарунок від Франції Південно–Західний фронт, але перевозити в них поранених було неможливо, бо санітарні ноші в них не вміщались. В народі ці машини прозвано «сестровозами», бо в них переважно катались по місту, бенкетуючи та бешкетуючи, загулялі «земгусари» із сестрами–жалібницями. Так було і цього разу: в ландо сестровоза розвалилися два «земгусари», дві сестри–жалібниці сиділи в них на колінах.

Цього Харитон стерпіти не міг. Гукнувши Данилові — «ану, давай, переймай!» — він побіг на брук.

Данило машинально побіг і собі, теж з берданкою на руку.

Обоє вони мало не потрапили під колеса, — водій ледве встиг застопорити машину.

— Ану, вилазь, золотовози з своїми лярвами! — гукав Харитон. — Пішака теж подибаєте, ноги вам не покрутить!

Сестри перелякано завищали:

— Міліція! Неподобство! Бешкет! Міліція!

Міліціонери і собі кинулись до машини: інцидент трапився на нейтральній зоні, посеред вулиці, і тут вони могли вже показати свою владу!

Та симпатії вуличної юрби були не на боці пасажирів сестровоза.

Дівчата–шантеклер та молодики–кльош автомобілів не мали і сестровозцям тяжко заздрили — тому зняли крик супроти марнотратників державного майна. А офіцерам ця нагода давала можливість спрямувати свій гнів на дуже доречний об'єкт: армія ненавиділа «земгусарів» лютіше від ворога у війні. Офіцери оточили сестровоз з погрозливими вигуками.

— Мерзотники! — гукали офіцери. — Окопались! Забронювались! Ми кров проливаєм, а ви дівок лапаєте!

Саме в цю хвилину виринув із «ренського» і Нарцис. Він уже встиг добре хильнути міцного виноградного питва на славу свободи питія на Русі. Тепер він жадав битія.

— В морду їм! — заґвалтував Нарцис. — Зав'язати шмарам спідниці на голови і дьогтем вимазати!

Та Боженко теж був вже в юрбі. Він кинувся рятувати своїх патрульних, що зопалу встряли в халепу.

— Спокійно! — гукав Боженко. — Без паніки! Додержуйте революційного порядку! — Він зразу оцінив становище. — Громадяни і товариші! В місті зараз чинять облаву дезертирам, а хто ж ці субчики, як не справжнісінькі дезертири? Вношу пропозицію від фракції більшовиків: мародерів — на фронт!

— Правильно! — відгукнулись офіцери. — В окопи!

— Отож я й кажу! — розпорядився Боженко. — Громадяни офіцери, виконуйте ваш патріотичний обов'язок: транспортуйте цих жоржиків навздогін тій колоні і здайте їх караульному начальникові!.. А ти, холуй! — гукнув він до водія, — розворот сто вісімдесят, і доповіси своєму начальникові: вантаж здано в фонд оборони, відповідно до наказу Тимчасового уряду!.. А ви, — він обернувся до неживих з переляку сестер, — спустіть подоли і… геть! Поки я не закотив вам спідниці і не всипав гарячих!..

Вигуки «ура» вітали справедливий суд і розправу.

Двоє «земгусарів», під конвоєм десятка офіцерів, наздогнали колону дезертирів і тут же були втиснуті в їх ряди. Сестри кинулись бігти в інший бік — за ними погнала зграя вуличних хлопчаків, тюкаючи та вигукуючи різні, належні на такий випадок, але недруковані епітети.

Цілком задоволений з себе, пощипуючи борідку, Боженко повернувся на свою територію під театром «Бергоньє».

— Молодці, хлоп'ята! — хитро підморгнув він до Данила з Харитоном. — Інцидент ліквідовано! Патрулювати далі!

Він пішов у театр. Нарцис, наспівуючи «Он зашел в ресторанчик, чикалдыкнул стаканчик», п'яно похитав за ним.

— Вам куди, громадянин?

— Я з тобою, Василь Назарович! Молодця ти, їй–богу! Переходь до нас, в анархісти, будеш у нас лідером!

— Одкоша! На засіданні вашу брашку представляє вже інший сучий син, на прізвище Барон і душі баронської: злигався вже з меншовиками та есерами і наших валить!.. А тебе, ісусова піхотинця, все одно без мандата не пропустять…

Він ступив через поріг, і двоє дружинників, що вартували при вході, схрестили перед Нарцисом свої берданки.

Кленучи, засилаючи всі лиха землі і неба на голову Боженка, більшовиків, «совдепщиків» та взагалі — гегемона, Нарцис поплентався через вулицю назад до своєї братії.

Та посеред вулиці він раптом спинився і зарепетував:

— Братва! Анархія! Під знамя Равашоля!

Анархісти ту ж мить кинулись до свого заводія.

Нарцис тимчасом витягнув з пазухи чорний транспарант.

Його напнуто на дві ковіньки, — і анархісти вишикувались у колону. На транспаранті білою фарбою намальовано:

«Ми — дезертири. Ану, тронь!»

Із піснею про французького анархіста Равашоля — з закликом зарізати свого хазяїна, а тоді іти на шибеницю — колона анархістів рушила вниз до Хрещатика. В кожного була вже в руці пляшка — звичайна пивна пляшка, але з запальною сумішшю: бомба. Погрозливо вимахуючи своїми бомбами, анархісти співали:

Под голос набата, под гром канонады,

Под черное знамя, на зов Равашоля…

Вікна і двері в усіх будинках поспіхом зачинялись. Крамарі з гуркотом спускали залізні штори в своїх крамницях.

3

Коли Боженко повернувся в зал, на трибуні стояв Андрій Іванов. Він взяв слово про те, якої ж влади бажати для України.

— Саме життя, — казав Іванов, — вимагає, щоб Всеросійський з'їзд Рад признав автономію України в складі спільної з Росією республіки…

В залі загуло. Меншовики гукали:

— Це — загроза російській революції!..

Есери теж репетували, але переполовинились.

Українські есери гукали:

— Підтримуємо! Домагаємось автономії!

Російські есери долучили свої голоси до меншовиків:

— Зрада! Вас інспірувала Центральна Рада!..

— Ні, — відказав Іванов. — Центральна Рада тут ні до чого. Ми — більшовики — єдина партія, яка не входить у Центральну Раду. Але — така платформа нашої партії, більшовиків, і вона цілковито відповідає домаганням українських робітників і селян…

— Звідки ви там знаєте, чого домагаються українські робітники і селяни? — почулися глузливі вигуки.

Іванов поклав перед собою на трибуну пачку паперів:

— Ось резолюції сільських сходів, різних повітових з'їздів, зборів та мітингів трудящих. Таких резолюцій є тисячі. У мене тут з собою лише кілька сот. Дозволите оголосити? Читання цих текстів забере тільки п'ять з половиною годин! Я починаю…

В залі знявся галас, гупання ногами і свист.

Коли встановився сякий–такий лад, Іванов сказав:

— Ніколи не думав, що оголошення волі народу може викликати в органі народного представництва таке обурення. Мимоволі робиш висновок, що такий орган втрачає право представляти народ…

Гамір вибухнув знову і не припинився, аж поки Іванов не поклав назад у кишеню свою паку паперів:

— Добре, не буду користати з парламентського права на публікацію документів протягом необмеженого часу. Власне, в цьому й нема потреби: всі ці ухвали однодушно вимагають для України національно–територіальної автономії. — Він раптом вийняв з другої кишені другу, ще грубілу пачку паперів. — А це резолюції сільських сходів з вимогою передати селянам землю без викупу. По Київщині такі резолюції ухвалили селяни сіл: Рокитне, Узин, Лосятин, Григорівка, Забуянь, Загальці, Красногірка, Стави, Ново–Петрівці, Зозулинці, Кагарлик…

Він читав і читав — десятки назв українських сіл, але за ґвалтом у залі чути вже не було. Тоді Іванов гукнув пристрасно і запально:

— Бійтеся, парламентарії, не задовольнити справедливих вимог трудового народу! Ви відштовхуєте від себе незаможне селянство своєю політикою захисту інтересів поміщиків, відштовхуєте робітничий клас своєю політикою захисту інтересів підприємців та буржуазії…

Гамір знявся неймовірний — меншовики і есери бігли до трибуни і вимахували кулаками з неприхованим заміром вчинити кулачну розправу. Декілька членів президії вхопили за фалди піджака оратора й тягли його з трибуни геть. Але Іванов скинув з плечей піджак — під піджаком на ньому була солдатська гімнастерка — і на хвилинку знову з'явився на трибуні:

— Бійтеся не задовольнити й справедливих вимог українців! — гукнув він ще раз. — Ленін ще в квітні сказав: коли в Росії буде республіка Рад, то українці не відокремляться, а от коли й далі буде республіка Мілюкова — а ваш Керенський продовжує політику Мілюкова, то українці, і справді, зажадають відокремитися!..

Боженко підбіг до П'ятакова:

— Товаришу Юрій! Візьми слово! Ти ж таки для цих субчиків авторитет! Тебе навіть меншовики шанують!

П'ятаков знизав плечем і щось сердито відказав, та за гармидером у залі Боженко не почув.

— Га? Не чую! — Боженко наставив вухо ближче.

Тоді П'ятаков гукнув йому в вухо:

— Іванову про автономію ніхто не доручав! Це — сваволя! Я ставитиму про нього питання на комітеті!

— Ти що — здурів? — очманів Боженко.

А П'ятаков гукав йому то в одне, то в друге вухо:

— Ви — хлопчаки! Нас же жменька! Що ми можемо? Я давно кажу: потрібно йти на згоду з іншими партіями!..

— На згоду з народом треба йти, а не з твоїми партіями! — розлютувався Боженко.

Та П'ятаков не слухав його:

— Все одно: якщо в найближчий час не загримлять на Заході громи західноєвропейської революції, наша революція буде розчавлена міжнародним капіталом! І вже не матиме значення, буде у нас коаліційне чи соціалістичне міністерство, буде чи не буде автономія вашої України…

— Тьху! — плюнув Боженко і побіг до трибуни. Іванов стояв біля куліси і пришпилював шпилькою одірваний рукав гімнастерки. Боженко репетував: — Мені слово! До порядку ведення! Для заяви! Як завгодно — аби мені слово!..

Та на трибуну вже зійшов представник фракції меншовиків і зачитував проект резолюції.

Резолюція меншовиків кваліфікувала домагання автономії як спробу зірвати справу оборони вітчизни в війні проти німецького імперіалізму.

Резолюцію підтримали російські есери і Бунд; українські партії від голосування утримались. Вони були, звісно, за автономію України, але ж більшовиків підтримати не хотіли: більшовицька київська газета «Голос соціал–демократа» виступила проти українських соціал–демократів з обвинуваченням, що в своїй політиці вони змінили фактично партійне гасло «пролетарі всіх країн, єднайтеся!» на — «українські пролетарі, єднайтеся проти інших націй…»

Боженко ще збирався галасувати, та в цю хвилину його повідомлено, що в вестибюлі театру на нього чекає — з доручення командуючого військовим округом — старший офіцер для особливих доручень при командуючому.

— Мене! — здивувався Боженко. — Старший офіцер від самого командуючого? Яке йому до мене діло? Що ви, хлопці, смішки з мене строїте?… А може, він мене арештувати хоче? — блиснув Боженкові здогад. — Га? Хлопці? За що б то?

Дружинники схопились за свої берданки, але Боженко спинив їх:

— Спокійно! Без паніки!.. Раз він хоче мене бачити, то, по–культурному, я не можу йому відмовити. Пішли!

4

У вестибюлі, між колон, справді стояв офіцер. Крізь широко розчинені двері видно було на вулиці перед під'їздом автомобіль, і в ньому сиділо ще двоє офіцерів.

— Так і є! — констатував Боженко. — Зараз вони мене, раба божого, потарабанять у тюрягу!.. Спокійно, хлопці, без паніки! Коли що, скажете П'ятакову та Іванову, що Василь Назарович, значиться, переказували привіт…

Офіцер козирнув Боженкові назустріч:

— Штабс–капітан Боголєпов–Южин, старший офіцер для особливих доручень при командуючому…

— Будьте здорові! Боженко, столяр…

І зразу ж Боженко вирішив: в тюрму не йти, хай кличе своїх охоронників! Боженко влаштує йому зараз «тубан»: гукне своїх дружинників, поодбирає в цих офіцериків документи і… підкине їх у якусь колону дезертирів, як отих жоржиків з сестровоза, — нехай собі топають воювати до переможного кінця, доки там розберуться, хто вони і як на позиції потрапили…

Офіцер про дезертирів і почав.

Але, навдивовижу, завії? зовсім про інше. Виявляється, на Подолі чималий гурт утікачів з фронту вчинив опір, і зараз на Контрактовому майдані іде бійка поміж ними та міліцією. Усі військові частини в розгоні, і потрібна збройна сила, яка б настрахала беззбройних дезертирів і одвела в наготовлені на військовій рампі ешелони. Такою збройною силою в центрі міста в цю хвилину була лише дружина робітничої самооборони. Старший офіцер для особливо важливих доручень і звертався — в зовсім чемній формі — до командира дружини з проханням негайно рушити на Поділ.

Штабс–капітан мило посміхнувся:

— Ваше ставлення до дезертирів нам відоме. Ми, звичайно, не схвалюємо самоуправства, і комендатура розбереться, чи повинні йти на фронт затримані вами урядовці Земського союзу. Але ми цінимо ваш патріотичний порив…

Боженко дивився на бравого офіцера і сіпав себе за борідку. Йому дуже кортіло заїхати цьому фертові у вухо. Патріотичний порив! Як це вам подобається? Ще скаже — нагородити Георгієм за особисту хоробрість у війні до переможного кінця! Георгія того він, Боженко, вже має, і кулю під лопаткою за Перемишль — теж, і півроку дисциплінарного батальйону витримав, доки демобілізували… Ах ти ж олух царя небесного! Пропонувати йому, Боженкові, — члену більшовицької партії аж з березня цього року — стати жандармом! Ну й зух!.. Правда, партія не схвалює анархії в армії і вимагає організовано припинити війну, але ж — ловити дезертирів, то вже — вибачайте!

До того ж, він, Боженко, вже розібрав і найголовніше. Ви думаєте, цьому хитрунові дезертири болять? Йому «совдепи» муляють карк! Бреше, що в десятитисячному гарнізоні не знайдеться сотні, щоб вкоськати кількох гарячунів?! Йому, анахтемі, треба, щоб робітнича самооборона звідси пішла, а тоді зразу знайдеться хоч і тисяча юнкерів? — накриє засідання Рад у повному складі і маєте: депутати ж, звичайно, вчинять опір! Під цим приводом — за бешкет у місті в час стану облоги він, гад, знехтує військовими документами депутати? і запроторить їх у дезертирську колону та й потарабанить на війну до переможного кінця! От з Радами і буде покінчено, заки там розберуться…

Боженко тіпав борідку, дивився на офіцера і мовчав.

— То як же, громадянин Боженко? Дружинникам треба виступити негайно…

— А от як, громадянин офіцер… — Боженко помовчав ще хвилинку, щоб запхати назад, собі у горлянку, всі ті слова, які вже були на язику, — про «бога» і «мать» цього ферта та її непристойну поведінку, — і нарешті спромігся на відповідь. — Негайно… котіться собі своїм ходом, доки… Словом, дуже приємно було познайомитись. Адью!

Штабс–капітан Боголєпов–Южин дивився на Боженка тільки одну секунду.

Дивився цю секунду на нього й Боженко.

Але за цю секунду між ними було сказано все.

Так говорять тільки один раз, але — назавжди.

Боголєпов–Южин повернувся, не віддавши на цей раз честі, сів у машину і гучно хряпнув дверцятами автомобіля. Автомобіль ту ж мить рушив, закуривши бензином.

— Шибзік! — тільки й сказав йому вслід Боженко, плюнув і побіг мерщій назад, у зал: дебати ж ще не закінчились.

5

В залі тим часом перейшли вже до виборів делегатів на з'їзд. Меншовики знову зблокувались з есерами і виставили список, у якому не було жодного більшовика.

На трибуні стояла Євгенія Бош.

— Товариші! — казала Бош. — Якщо ми не пошлемо в складі делегації більшовика, то невірно представимо на з'їзді взаємовідношення партійних сил у Києві. Ми вимагаємо пропорційності. Чверть членів Ради — більшовики. Отже, з чотирьох кандидатів один повинен бути більшовик. Ми інакше не голосуватимемо. Балотування не зможе відбутись!

Головуючий, есер Григор'єв, глузливо посміхнувся:

— Більшовики вільні голосувати чи не голосувати — балотування однаково буде дійсним: для обрання доволі двох третин голосів.

Він оголосив балотування.

Тоді Іванов з свого місця заспівав «Інтернаціонал».

Всі більшовики підхопили:

…Кипит наш разум возмущенный

И в смертный бой вести готов…

Іванов стояв, співав і роздивлявся на людей.

Цей склад Рад був обраний ще в перші дні після Лютневої революції, і сьогодні він вже аж ніяк не відповідав свідомості київських трудящих, зрослій за ці чотири місяці. Тоді, в перші дні революції, демагогічні фрази есерів та еквілібристична казуїстика меншовиків забивали памороки недосвідченим, але очманілим від радощів людям. І вони віддавали свої голоси за кожного, хто ефектніший був у своїх промовах за революцію.

Тепер вже було не те. Адже коли стало до діла, то меншовики з есерами стояли за дальше ведення війни, проти усіх домагань робітників і ставили опір розподілові поміщицької землі між селянами. Сьогодні більшовицькі вимоги підтримували вже не тільки на тих підприємствах, де більшовицькі організації переважали інші, як–от у металістів або кравців, але й на тих, де більшовицьких організацій не було зовсім: більшовицька критика діяльності Тимчасового уряду розкривала людям очі. Навіть тоді, коли доводилось Іванову виступати перед мітингом, який не приймав більшовицьких пропозицій, — однаково він бачив: це тільки дочасно, мине небагато часу — і ці ж таки люди стануть ентузіастами більшовицьких ідей.

…Лишь мы, работники всемирной,

Великой армии труда,

Владеть землей имеем право,

А паразиты — никогда…

Голосування тим часом закінчилось: жоден більшовик не був обраний від київських Рад на Всеросійський з'їзд.

Більшовики звелись з місць і залишили засідання. Об'єднання Рад тепер вже не мало сенсу: це б стало тільки об'єднанням фракцій меншовиків та есерів.

Тут же, в вестибюлі, більшовицька фракція прийняла рішення: йти на Печерськ, де на цю годину скликався великий мітинг, і розповісти народові про об'єднувальне засідання Ради робітничих та Ради солдатських депутатів.

Юрбою, просто посеред вулиці, лавіруючи між трамваїв, автобусів, циклонеток та візників, більшовики, члени обох Рад, рушили через Бессарабку і Собачу тропу: в приміщенні Печерського клубу вирішено взяти свій більшовицький прапор.

Позаду йшли П'ятаков з Івановим.

П'ятаков кип'ятився:

— Тобі ніхто не доручав виступати від імені більшовиків за українську автономію! До з'їзду ще невідомо, яку позицію прийме партія в цьому питанні!

Іванов спокійно відказував:

— Поки буде з'їзд, позиція Центрального комітету нам відома: я її виклав зовсім точно. Певен, що після з'їзду вона ніяк не зміниться…

Боженко залишився біля театру «Бергоньє» сам: засідання Рад тривало далі, отже, мала виконувати свої обов'язки і робітнича самооборона.

— Василю Назаровичу! — гукали дружинники. — Нам теж треба на мітинг! Та й наші однаково пішли…

Боженко почухав потилицю.

— Знаєте що, хлопці? — нарешті махнув він рукою. — Мислю собі так: меншовичків та есериків юнкери все одно не займуть — це ж таки, сказати б, державні партії. Коли де й чекати тепер провокації, то якраз на мітингу… Гайда на Печерськ!..

Данило з Харитоном крокували в останній шерензі.

Данило ступав неуважно і раз у раз збивався з ноги. Він знову поринув у свої солодкі мріяння. Тепер уявлялося йому, як «мале» вже зіпнеться на ноги і як вони з Тоською виведуть його «на проходку»… Ідуть вони від Аносівського парку до Дніпра, у неділю, звичайно, — і назустріч їм все знайомі та сусіди. Старші люди похвально посміхаються, молодиці сплескують руками, дівчата вищать — тиснуть Тоську, хапають «мале» і мусолять йому щічки поцілунками. Тоська шаріється і ховає обличчя Данилові в плече, а Данилові доводиться хмуритись і суворо казати: «Не балуй!»

— Та чи ти оглух? — гнівається Харитон поруч. — Чуєш, мой? Котрий вже раз питаю, що це в тебе в руці?

Данило хапається і мерщій ховає те, що несе, в кишеню. Це — невеличкий кавалочок «печатного» мила «4711». Він придбав його в кіоску «Брокар і К°», під яким йому довелося вартувати. Мабуть, розпрочудесне мило — така ж на нього прегарна реклама намальована! Та й взагалі, тепер же — революція! Годі вже, щоб пахучим милом вмивалися самі буржуї! Нехай і малий Данько попахтиться собі та виростає по–людському.

Данько — то й мав бути Данилів син: не дочка ж, справді, в нього має вродитись! І Данило вирішив передати синові власне ім'я: нехай увічнюється в потомстві!

6

Перед Третім авіапарком вирував величезний мітинг. Юрмилися тисячі людей — солдатські кашкети, «пиріжки» авіаторів, кепки робітників, і весняним цвітом майоріли барвисті хустинки: печерські жінки–пролетарки на всі громадські акти виходили неодмінно разом з чоловіками, а дівчатам — відомо — однаково, куди йти, аби підморгнути авіаторові чи понтонерові.

Старий Іван Бриль прийшов у парі з старим Максимом Колибердою. Меланя з Мартою, теж у парі, трималися побіля них. Вийшла на мітинг і Тося з подружками.

Але Тося не щебетала і не моргала до авіаторів. їй, молодиці, це вже було не до лиця. І трималася вона, як і належить молодиці: поважна, нехай і щупла, гордовита — дарма що непоказна, і на дівчат–подружок тільки покрикувала: «та цитьте–бо, цокотухи!» Почувала вона себе зараз урочисто, немов у церкві: і ніби пригнічено, і ніби, навпаки, легко та радісно — як зійти на лаврську дзвіницю на самісінький верх і, перехилившись через балясину, глипнути оком на землю. Боже, і страшно як, і прекрасно! Аж ноги терпнуть, немов скочив згори і вже от–от, як уві сні, торкнешся ногами землі і — вломляться ноги, мов шпички. Ні, ні! Тосі стрибати тепер вже не можна, бо тепер вона — наче скляна: торкнеш пальцем, і розіб'ється. А хіба має вона право тепер розбиватися, раз усередині в неї…

Тося зашарілася на свої думки і мерщій одвернулася від дівчат, ховаючи веснянкувате личко в ріжок комірця від сарпинкової сукенки. Тепер під жіночою хусткою і не видно було — чи русява вона, чи руда, і чи волоссячко збилося на маківці ковтуном.

Тося була щаслива, і крім цього щастя їй нічого на світі не було потрібно.

А мітинг тимчасом вже розпочався.

Доповідав представник від гарнізону міста Петрограда, член солдатського комітету дислокованого в Петрограді сто вісімдесятого пішого полку, Юрій Коцюбинський. Він говорив про те, що солдати міста Царицин на Волзі та матроси порту Кронштадт на Балтійському морі признали владу Тимчасового уряду антинародною і вимагали, щоб владу в країні передати Радам робітничих, солдатських та селянських депутатів.

Юрій Коцюбинський не був спеціально відряджений з Петрограда на мітинг у Києві. До Києва він потрапив з інших причин, але, прийшовши на мітинг на Печерську, взяв слово. А раз був він аж із самої столиці, то й став на мітингу чи не основним доповідачем.

Прибув до Києва Юрій Коцюбинський в службове відрядження. Сто вісімдесятий піший полк діставав контингент поповнення з України, з Чернігова. Та раптом чергова партія чернігівців не прибула. Замість півтисячного поповнення прибуло в полк з чернігівського «воинского присутствия» дивне повідомлення: резерв сто вісімдесятого полку… привласнила українська Центральна Рада. Командування полку негайно вислало на Україну оперативну трійку для з'ясування справи на місці. Представником від солдатського комітету полку ввійшов у трійку Юрій Коцюбинський. Така була — офіціальна — причина приїзду Коцюбинського.

Трійка прибула в Чернігів і в казармі знайшла… одним–одного новобранця. Це був колишній товариш Юрія Коцюбинського по чернігівській гімназії та більшовицькому підпіллю — Віталій Примаков. Він був у щойно одержаному новенькому солдатському обмундируванні, але в студентському кашкеті.

Обставини украдення батальйону оперативна трійка виявила такі. Коли ешелон вже був готовий від'їхати до Петрограда, перед поїздом раптом з'явилась невеличка група людей в широченних синіх штанях і сірих смушевих шапках. Вони рекомендувалися представниками українського військового клубу імені гетьмана Полуботка і запропонували солдатам–чернігівцям до Петрограда не їхати, а їхати до Києва і оголосити себе українським полком, прибравши ім'я хоч би й самого гетьмана Івана Полуботка. До цієї пропозиції вони додали, що харч козакам в українських полках буде куди кращий — бо в Петрограді на болоті жито й пшениця не ростуть, та й приварком до борщу на Україні буде товсте свиняче сало, а не тонкий німецький маргарин, і одежу справлять гарну козацьку: смушеву шапку, жупан на зборках і шаровари, широкі, як море!.. Отож, судіть, хлопці, самі, куди вам краще їхати, — чи до далекого Петрограда, на свою погибель, чи за п'ять станцій до Києва, добувати славу Україні. Судіть собі самі, а ми вас не силуємо, бо тепер революція і свобода совісті…

Чотириста дев'яносто дев'ять солдатів підняли руки за те, щоб далеко не їхати, а їхати близько — першим батальйоном другого українського полку імені гетьмана Івана Полуботка.

Вилку на пристанційних коліях перекинуто: замість рушати на північ, на Петроград, ешелон полуботківців рушив на південь, на Київ.

П'ятисотий солдат руки не підняв, залишився сам на пероні вокзалу і відмарширував назад у казарму. Це й був Віталій Примаков.

Разом з Примаковим Коцюбинський прибув тепер до Києва — слідами своїх украдених Центральною Радою однополчан.

7

У Центральній Раді між повноважним представником полку та Симоном Петлюрою відбулась розмова.

Юрій Коцюбинський: Я — член партії більшовиків петроградської організації. Ви, товаришу Петлюра, теж соціал–демократ. Тому говоритиму з вами просто, обстоюючи не інтереси реакційного командування, що й далі провадить імперіалістичну війну, а інтереси революції.

Симон Петлюра: Я — член Центральної Ради і голова Українського генерального військового комітету! Найвищі інтереси для мене — це інтереси української державності! Прошу мати це на увазі, пане добродію!

Коцюбинський подивився на Петлюру: і звідки воно, отаке, взялося? Коцюбинський вперше бачив Петлюру і досі знав його тільки з театральних рецензій: Петлюра похваляв театр Садовського, але гудив театр Соловцова, а на думку Коцюбинського, обидва театри були хороші. Про воєнні таланти та військові заслуги Петлюри йому нічого не було відомо.

Вони стояли один проти одного. Коцюбинський був ставний, з високим білим чолом, лагідними очима з–під дужки брів і гарною кучерявою борідкою, — парубок писаної вроди, сказала б про нього кожна жінка. Значно нижчому проти нього на зріст, щуплому Петлюрі — це було обидно. Тому Петлюра заклав руку за борт френча і зіп'явся на пальці, щоб мати змогу глянути на солдата звисока.

Коцюбинський сказав:

— Пане добродію Петлюро! Я такий же українець, як і ви, і справа визволення батьківщини так само мені допікає. Але ж «українство» — це не партійність: в українському русі є чимало різних партій, і буржуазних, і пролетарських. Я думаю, що коли ми поглянемо на справу як члени соціал–демократичної партії, то прийдемо до взаєморозуміння.

— Ах, ви — українець! — мовив Петлюра. — Пробачте, як ви сказали, ваше прізвище?

— Коцюбинський.

— Коцюбинський… Гм! У нас був український письменник Михайло Коцюбинський. Ви не з тих Коцюбинських? Пробачте, як вас по батькові?

— Михайлович.

— Ваш батько?

— Так, я його син.

Петлюра широко розкинув руки, неначе для обіймів:

— Дорогий товаришу Юрій! Ми чекали на вас! Молоде українське військо потребує полководців! Приймайте командування над батальйоном у полку імені Полуботка: я це влаштую вам у командуючого округом!

Коцюбинський кроку назустріч обіймам не зробив, і руки Петлюри повисли в повітрі.

— Я — член солдатського комітету, товаришу Петлюро, полк мій стоїть у Петрограді. І прийшов я за тим, щоб повернути поповнення, яке беззаконно уведено в Київ.

Петлюра хмикнув і знову застромив палець за борт:

— Ми творимо українську армію! Україна — наш закон!

— Але ж і в петроградському гарнізоні є понад тридцять тисяч українців.

— Тридцять тисяч? — Петлюра був щиро здивований. — В такому разі, ви мусите привести їх сюди!

— Вони в резерві Північного фронту.

— Ми утворимо український фронт! І воювати на ньому мають українці!

— Як ви знаєте, ми, більшовики, проти війни.

— Чому ж ви клопочетесь гарматним м'ясом?

— Ми не вважаємо солдатів гарматним м'ясом, пане Петлюро! Озброєний народ буде гарантом соціалістичної революції! А ви гуртуєте солдатів–українців, щоб і справді перетворити їх на гарматне м'ясо в імперіалістичній війні!

Петлюра з обуренням сплеснув руками:

— І це говорить українець! Українська армія буде гарантом ствердження української державності, пане Коцюбинський! Визволення України ми здобудемо тут, а не у вашому Петрограді!

Коцюбинський знизав плечима:

— Ми, більшовики, вважаємо, що Київ і Петроград повинні боротись разом і за соціальне, і за національне визволення.

Петлюра дратівливо урвав:

— Даруйте, але ми не на мітингу! Я вважаю, що розмову про полуботківців вичерпано: вони залишаться тут!

Він проказав це гонористо, але зразу ж додав:

— І ми не чинимо протизаконно, майте це на увазі: вони підуть на фронт, як того вимагає верховне командування, тільки — під нашими жовто–блакитними прапорами!

Коцюбинський блиснув очима з–під брів:

— Отже, ви — за Тимчасовий уряд?

— Ні! — закричав Петлюра і навіть тупнув ногою. — Ми створимо український уряд — і українці на фронті підіпруть український уряд у Києві славою своїх перемог!

Коцюбинський проказав холодно:

— Не кажіть так наперед за всіх українців, пане Петлюро! Є й такі українці, які старатимуться, щоб солдати — і українці, і росіяни — готувались до… війни класової.

Петлюра спинився серед кімнати, звів руки догори і глянув у стелю:

— І це говорить син нашого улюбленого письменника, творчість якого я так глибоко поважаю і справами якого я сам особисто так багато клопотався!

— Спасибі за турботи, — відказав Коцюбинський. — Але батько сам виховав свого сина, і мусите знати, що всі діти українського письменника Коцюбинського — більшовики!..

Коцюбинський вийшов, не сказавши «маю честь»…

8

Виступаючи тепер на мітингу, Коцюбинський розповів і про викрадення українського поповнення петроградського полку. Центральна Рада галасує проти Тимчасового уряду, але на ділі тягне за його імперіалістичною політикою: вона створює українські національні полки, щоб кинути їх на фронт, для наступу, який організовує Керенський. І Коцюбинський закликав киян — разом з петроградцями вітати рішення царицинців та кронштадтців, вимагати усунення Тимчасового уряду і передачі влади — Радам!

Мітинг відповів одностайним схваленням. Гукали «геть війну!», «геть Тимчасовий уряд!», «владу — Радам!»

І чи не найдужче поміж усіх гукали Максим Колиберда з Іваном Брилем:

— Геть Тимчасовий! — репетували вони так страшно, що Тося біля них застидалась і відсунулась геть, а Меланя з Мартою сіпали їх за рукава, зацитькуючи.

Головуючий — керівник більшовиків Третього авіапарку — технік Литвин–Сєдой на платформі вантажного автомобіля, що правив за імпровізовану трибуну, розгорнув аркуш паперу — зачитати текст резолюції мітингу.

Та йому перешкоджено: саме в цей час з Московської з'явилась колона більшовицької фракції Рад під прапором Печерського комітету більшовицької партії.

Появу «совдепщиків» мітинг зустрів з ентузіазмом, і оркестр авіаторів навіть вдарив туш.

Втім, підстав на таку урочисту зустріч депутатів–більшовиків, звичайно, не було жодних. І про це відразу — зажадавши позачергового слова — і повідомив П'ятаков: всі пропозиції більшовиків відхилено, більшовицька фракція залишила об'єднувальне засідання Рад.

Повідомлення викликало бурхливу реакцію. Майдан, що аж захряс народом, загомонів, завирував.

Литвину–Сєдому над силу пощастило закликати мітинг до сякого–такого спокою. І він запропонував тут–таки, цілим мітингом, проголосувати й собі пропозиції, які ставили перед Радами більшовики. Слово він передав знову П'ятакову.

— За загальний закон про восьмигодинний робочий день!

Майдан ощетинився тисячами рук. Це було — наче величезний їжак виставив зразу всі свої колючки.

— Хто проти?

Не піднялося жодної руки.

— Хто утримався?

Таких теж не було.

— Прийнято одноголосно! — констатував Литвин–Сєдой. — Давай далі, товаришу П'ятаков.

— За робітничий контроль над підприємствами!

І це було схвалено одноголосно.

Так одноголосно схвалено і безвикупний розподіл поміщицької землі між селянами, і вимогу негайно припинити імперіалістичну війну. Вирішено також резолюцію мітингу солдатів і пролетарів Печерська негайно приставити на засідання Рад у театрі «Бергоньє», поки воно ще не закінчилося.

Леонід П'ятаков, якому визначено більшовицьким комітетом провадити роботу серед гарнізону, сів на мотоцикл, дав газ і закурив по Госпітальній, через Бессарабку — до центру міста. Папір, на якому записано резолюцію, він навіть не встиг заховати до кишені, — він тримав його у руці, покладеній на руль, — і папірець білою голубкою лопотів попереду мотоцикла проти струменя вітру.

Тоді Литвин–Сєдой дістав змогу повернутися і до першої резолюції: вітати царицинців та кронштадтців і вимагати влади Радам!

Величезний майдан одним голосом гримнув:

— Схвалити! Вимагати! Влади Радам!

Та тут трапився інцидент.

Старий Іван Бриль раптом загорлав:

— Геть! Нема згоди! Є проти!

— Ти, ти що? Здурів, свате? — ухопив його за руку побратим Максим Колиберда, бо Іван вже розштовхував людей, заміряючись бігти до трибуни. — За владу ж Радам голосуємо!

— Нема моєї згоди на владу Радам!

— Він що, контра? — поцікавився якийсь солдат–понтонер поруч. — За Тимчасовий уряд адвоката Корейського? Так ми йому зараз… — Він навіть почав засукувати рукава.

— Сам ти контра! — озлився Іван. — Солдатською кашею напхав черево, так і в голові тобі не варить! Якого дідька нам вимагати влади Радам, раз у тих Радах меншовики та есерики позасідали? Чув, яку резолюцію записали? Протестую, як старий соціал–демократ!..

Солдат–понтонер, що брався вже засукувати рукава, спинився ошелешений.

— Хлопці! — гукнув він. — А дядько правду кажуть! Нема нашого довір'я цим сучим Радам! Геть їх, раз вони вигнали наших більшовиків!

— Вірно! — підхопило ще кілька голосів. — Геть Ради разом з Тимчасовим урядом!

Ці голоси зустріли вигуки обурення. Але на голоси обурення відгукнулися знову обурені голоси. Над майданом завис немовчний гамір. Мітинг бурхав і вирував.

В цей час на автоплатформі з'явився Іванов.

І це було дуже слушно: появу свого улюбленця печерські робітники зустріли оплесками. Мітинг притих — всім цікаво було почути, що ж скаже на це Андрій Іванов? Тільки з кутка скандували молоді арсенальські підмайстри — учні школи, відкритої зараз при «Арсеналі» заходами Іванова:

— Здоров, Іванов!

Іванов гукнув:

— Наша резолюція, товариші, щоб підтримати царицинців та кронштадтців і вимагати влади Радам, — правильна! Тільки щоб прилучитися і нам, киянам, до всенародної боротьби за Ради, мусимо наперед наші Ради зробити — більшовицькими!

— Ура! — гримнув майдан. — Вірно! Будь здоров, Іванов!

Іванов підняв руку — знову запала тиша, і він докінчив свою пропозицію: записати в резолюцію, щоб кожний колектив заслухав звіт свого депутата і відкликав його, якщо він не боронить інтереси трудящих, а замість нього обрати нового — більшовика!

І тут вже, хоч і як вимахував руками Іванов, далі говорити йому не дали. Солдати Третього авіапарку, представники від інших дислокованих у Києві військових частин, робітники «Арсеналу» й інших печерських заводів, — всі гукали в один голос, всі — одностайно і без запрошення голосувати — підняли руки вгору: за!

— Зовсім переобрати Ради! — завис крик. — Вимагаємо наших Рад! Наших! Геть із Рад паразитів і підбріхувачів!

Солдат–понтонер загилив Брилеві по плечу:

— Ну, тямиш тепер, як воно й що? За наші Ради! А ти, сучий сину, — проти!..

Мітинг вирував — годі було його втихомирити, а тим часом до Литвина–Сєдого прибіг хлопець з робітничої самооборони від Боженка з повідомленням: з долини, від Києва–Другого, посувається в напрямі до майдану якась чимала військова частина — чи не жовті кірасири?

«Жовті кірасири» були найбільш реакційною частиною київського гарнізону, — вони відмовились надіслати своїх депутатів у Раду і не раз уже нахвалялись розігнати «совдепщиків».

А мітинг вирував — і навряд чи була рація повідомляти людей про небезпеку: паніка серед кількатисячного натовпу могла б створити небезпеку ще дужчу. Литвин–Сєдой кинувся до комітету, що стояв тут же, біля машини.

Але там якраз тривала гаряча суперечка.

Коцюбинський стояв перед Івановим і П'ятаковим блідий. Завжди лагідні очі його в цю хвилину палали вогнем, чуприна розтріпалась, борода скуйовдилась.

— Що ж я тепер скажу тридцятьом тисячам солдатів–українців петроградського гарнізону? Що я доповім спеціальному в Петрограді комітету українців–більшовиків?

Встановити зв'язок між цим комітетом та більшовицькою організацією столиці України — то й було друге, неофіціальне, завдання, з яким прибув Юрій Коцюбинський в Київ з доручення Петроградського комітету партії. А третє — теж «неофіціальне» — доручення, від ЦК партії, мав Юрій Коцюбинський як уповноважений «Воєнки», тобто «Військової організації» більшовиків при ЦК та ПК: організувати вибори делегатів від Південно–Західного фронту на Всеросійську конференцію військових організацій фронту і тилу, що мала відбутися 16–го червня.

— Маю сказати, — гнівно гукав Коцюбинський, — що Україна не хоче свободи і незалежності? Чи що українським більшовикам не болять справедливі домагання свого народу?

Іванов розвів руками:

— Товаришу Коцюбинський, ти зрозумій: наші Ради не підтримали нас, меншовики блокуються з есерами і вони — дужчі. Я поставив вимогу нашої партії про автономію, але…

— Вимогу про автономію! — Коцюбинський підступив до П'ятакова. — Чому ви на мітингу не проголосували і цю вимогу? Чому ви поставили перед народом на голосування всі провалені меншовиками пункти, крім вимоги автономії України? Ви…

П'ятаков урвав розлютованого солдата перед ним:

— Товаришу Коцюбинський! Я повідомлю про вашу поведінку Центральний комітет! Ви хочете збити пролетарську революцію на буржуазний шлях! Ви — сепаратист, Коцюбинський!

— А ви — догматик!

П'ятаков зблід:

— Я апелюватиму до з'їзду партії!

— Центральний комітет обстоює автономію для України! Обстоюватиме її і з'їзд! А ви — проти автономії!

— Це — брехня! Я згодний з культурною автономією! Я тільки проти територіально–політичного сепаратизму!

— Меншовицькі ідеї «культурної автономії» спрямовані на замирення народу з своєю національною буржуазією! Ви — угодовець! — вже зовсім не при собі, лютував Коцюбинський. — Ленін висунув вимогу саме територіально–політичної автономії! Бо це відкриває дорогу довір'я української нації до нації великоруської і простелить шлях до братерського союзу обох націй в боротьбі за волю…

Литвин–Сєдой спробував втрутитися собі:

— Товариші! Зараз не час для дискусій! До мітингу наближаються карателі…

Але П'ятаков не слухав його і кинувся до Коцюбинського:

— Вас інспірувала Центральна Рада! Ви — агент Грушевського! Це — контрреволюція!

— А ви штовхаєте в обійми Центральної Ради весь український народ! Це — провокація!

І раптом суперечка стала чутна мало не цілому мітингу, бо на майдані враз знову запала тиша: мітинг не був попереджений про небезпеку, але люди вже помітили й самі.

9

З вулиці з'явились жовті кірасири.

Жовті кірасири від початку війни виконували при командуванні військовим округом функцію опорної сили. Вони навіть не носили фронтової, захисного кольору, одежі, а хверцювали в мундирах мирного часу — з жовтими нагрудками і золотим шитвом; на паради виходили в кованих бляхою ківерах з довгими кінськими хвостами на спину. Коні під ними були один в один тільки білі. Кірасири були окрасою парадів ще за царя, а кірасирські офіцери жаданими женихами для київського дівоцтва…

За півескадроном в строю гарцювали ще кірасири — двома ланцюжками з кожного боку вулиці попід тротуарами, і палаші в цих кірасирів були оголені: вони тримали їх напоготові на плечі. Позаду — знову басувало півескадрону.

Всередині каре, що утворювалося між авангардним і ар'єргардним півескадронами та бічними цугами кірасирів з оголеними палашами, — крокували якісь солдати, в звичайній фронтовій одежі.

Мітинг розладнався. Люди посунули ближче до вулиці.

— Дезертирів ведуть! Дезертирів! — загуло над полем.

Але солдати в каре на дезертирів не були схожі. Дезертири, яких виловлювано по місту, завжди були сяк–так акуратно зодягнуті: вони намагались не впадати в око комендантському наглядові. Солдати в каре, навпаки, усі поспіль були закурені з ніг до голови, і одежа в багатьох звисала з плечей лахміттям. Обличчя їм вкривали патьоки брудного поту, на чоботях — грязюка аж до колін. Вони посувалися спроквола, ледве переступаючи ногами, очі їх блискали сухим вогнем, губи зашерхли й порепались. Вони не їли й не пили давно…

Попереду в лаві арештантів йшов чоловік — такий же зморений і стражденний, в таких же закурених чоботях, але по галіфе з червоним кантом можна було признати, що це, либонь, офіцер. До пояса він був голий — тільки бинти перехрещували його торс від плеча до плеча, і на посірілій від пилу марлі зашкарубли криваві плями. Він захитувався на ході, і його підтримували під плечі двоє товаришів.

Хлопчаки, що бігли попереду дивного походу, вже знали все достоту:

— Це не дезертири! Вони повстали проти міністра Керенського!

— Води!.. Пити!.. — гукали інколи з арештантського гурту, але тоді кірасири витягали їх по плечах нагаями.

Це йшли сімдесят сім комітетчиків гвардійського полку на чолі з головою комітету — прапорщиком Дзевалтовським. їх гнали з військової рампи в Косий капонір — найстрашнішу військово–дисциплінарну тюрму, в якій ще тисяча дев'ятсот п'ятого року були закатовані повсталі київські сапери — перші військові повстанці в Російській імперії за владу Рад!..

Позаду на візнику їхав поручик барон Нольде, — не тьопати ж йому, справді, пішака: не його ж гонять на кару — він тільки супроводжує державних злочинців, зрадників віри, царя і вітчи… тьху! — зрадників революції — найнадійніший у полку бойовий офіцер.

Мітинг притишено гув, мітинг підпливав ближче до шосе.

Ротмістр, що гарцював попереду авангардного півескадрону, загорлав, обертаючись до своїх:

— Палаші вон!

Кірасири авангардного і ар'єргардного півескадронів теж оголили палаші, блиснули ними проти сонця і поклали на плечі. Тепер вони були готові до рубання з плеча.

— Господи! — скрикнув Данило, хапаючи Харитона за руку. — Таж то наш Дем'ян! Нечипоруків! Мій двоюрідний!..

Підтримуючи Дзевалтовського під плечі, поруч з ним справді шкандибав Дем'ян Нечипорук.

Данило перекинув берданку на руку і загнав у люфу єдиний у берданці патрон.

Та Боженко був поруч. Він перехопив Данилів рух і міцно стис йому лікоть:

— Тихо!.. Дура!.. Народ же порубають…

Потім Боженко витер сльозу, що скотилась йому з ока на вус, і послав у небо таку лайку, якої не чули навіть на Печерську…

Знову — поразка

1

Авіаційний технік Федір Королевич все ж таки мусив повернутись на фронт.

Збільшовизований комітет Третього авіапарку тільки посміявся з супровідних «кондуїтних записів»: хіба ж не добре це, що поміж чотирьох членом партії був лише один, а діяли по–більшовицькому всі четверо? Командування авіапарку хоча й не поділяло таких настроїв комітету, одначе заклопотане було виконанням розпису готування до наступу: воно мусило щодня відправляти на позиції дві машини, кожну — з пілотом та авіатехніком. А де ж настачити стільки спеціалістів, коли й так довелося спішно перекваліфікувати техніків на пілотів, а звичайних слюсарів — на техніків?

Тим–то «штрафники» дістали наказ негайно відбути назад і прийняти свої апарати. їм довелось сідати «пасажирами» на два літаки, що відлітали сьогодні «своїм ходом»: минулася вже та пора, коли аероплани приставляли до лінії фронту залізничними платформами. Наступ мав от–от розпочатись, часу не було, а біплани «Моріс–Фарман», з шестициліндровими моторами на сто сил, мали запас пального на шість годин при швидкості сто шістдесят кілометрів.

Літаки знялись перед полуднем — щоб взяти курс зюйд–вест–зюйд, квадрат 24, — майже по прямій на Тернопіль.

Стартували обидва літаки зразу, і пілоти вирішили зробити над містом три кола — привітальні, а може, й прощальні: хіба солдат відає, чи повернеться з бою живий? Над Печерськом пілоти домовились ще й похитати крилами — послати привіт товаришам з авіапарку та дівчатам у печерських садках.

Королевич сидів із своїм пілотом, поручиком Ростиславом Драгомирецьким, на задньому сидінні і дивився вниз. Ось він унизу, любий Київ, — від широкої синьої стежки Дніпра на сході аж до зелених піль поза темною смугою святошинських борів — на заході.

Літак йшов на півста метрів від землі — в очах не мигтіло, тільки швидко змінювались ландшафти внизу. Хрести на церковних банях раптом зблискували в спалаху сонячного проміння, зрізаного траєкторією льоту, і так само миттю гасли позаду, наче пірнали в смерк, що вганявся за літаком серед білого дня. Рудий дим із заводських димарів на Подолі клубочився тільки біля самісінького комина, а далі розпливався і зависав пеленою між літаком і дахами будинків. Тінь літака мухою стрибала з даху на дах, впоперек вулиць та через простори широких майданів. На вулицях мурашіли люди.

Коли на другому колі літак полинув над Софією, стало видно, що весь Софіївський майдан аж захряс людьми.

Королевичеві було відомо, що то за бучне свято, і взагалі які події хвилювали сьогодні Київ.

На майдані перед Софією — на завершення другого вже, скликаного знову Центральною Радою, військового з'їзду — мав бути обнародуваний перший Універсал Центральної Ради, щойно виданий всупереч категоричній незгоді Тимчасового уряду.

В тому Універсалі народу України повідомлялося: з огляду на те, що Тимчасовий уряд відхилив домагання, які б мали гарантувати відродження національного життя, Центральна Рада своєю волею і самочинно проголошує автономію України.

На запитання — війна чи мир, який має бути державний устрій на Україні та як же бути з розподілом поміщицької землі — Універсал не відповідав: відповідь на ці питання він відкладав до Установчих зборів.

Текст Універсалу Центральної Ради скомпонував український письменник Володимир Винниченко: мовний колорит був добре витриманий в дусі часів стародавньої гетьманщини.

Літак вже линув над Печерськом, похитав крилами до дівчат у садочках, зробив віраж над авіапарком та «Арсеналом». У подвір'ї «Арсеналу» теж густо розсипалося макове зерно: робітники заводу сьогодні, в перерву, знову мітингували.

Королевич перехилився через борт: йому кортіло на третьому колі краще роздивитись на Софіївський майдан.

2

Бучне свято на Софіївському майдані було точнісінько як і місяць тому, — коли перший військовий з'їзд одбирав присягу від вояків першої військової частини.

Як і тоді, понад тротуаром вишикувано козаків.

Тільки тоді стояв один полк — «Перший український гетьмана Богдана Хмельницького», на три тисячі двісті багнетів. А тепер полків вишикувано аж два: у шеренгах стояв ще й «Другий український гетьмана Івана Полуботка». Полуботківці мали п'ять тисяч багнетів — їх сформовано з маршових батальйонів, що прибували на київський етап з Чернігівщини, Полтавщини і Сумщини. Зодягнуті полуботьківці були не так ошатно, як богданівці: обіцяних жупанів їм не дали, тільки попришивали жовто–блакитні петлички до старих гімнастерок.

Як і тоді, місяць тому, з гирла Володимирської вулиці урочисто вимарширував повним складом військовий з'їзд.

Тільки тоді, на першому з'їзді, було сімсот делегатів, а тепер — дві тисячі вісімсот, від усіх сухопутних армій та від усіх морських флотів.

Як і тоді, під «присутственными местами» стояли селяни.

Тільки тоді був самий гурт делегатів селянського з'їзду, а тепер позаду президії Ради селянських депутатів та членів «Селянської спілки» — аж обтікаючи фронтон «присутственных мест» — юрмився добрий десяток тисяч: почути Універсал зійшлися люди мало не з цілого Київського повіту.

Центральна Рада — як і тоді — розташувалась на приступках пам'ятника гетьману. Тільки тоді було членів Центральної Ради побіля двохсот, а тепер — близько півтисячі.

Всю іншу вільну просторінь — по тротуарах, у бульварі, ба й на дахах околишніх будинків, — заповнили тисячі людей: такого першого разу не було.

І співаки ще ген завчасу вишикувались обабіч брами в софіївській дзвіниці. І хорів було — два, і обидва — зведені. Один — з преславних капел Кошиця та Кальні–шевського, театру Садовського та архієрейської півчої. Диригувати мав сам Кошиць. Другий — більший — був зведений з усіх київських «просвіт». Студентка Марина Драгомирецька стояла в зведеному хорі на чолі — як головний організатор «співочих товариств» при мистецькій секції «Просвіти».

Петлюра — як і тоді — стояв з папером і читав.

Тільки тоді він читав — прохаємо, а тепер — вимагаємо!

І сьогодні Петлюра був особливо пишний та величавий. Адже на першому з'їзді, місяць тому, його обрано головою «Українського генерального військового комітету» — організації, власне, цивільної. А тепер, після другого з'їзду, він став «генеральним секретарем у військових справах», тобто — військовим міністром у складі щойно, водночас із виданням Універсалу, утвореного Генерального секретаріату, тобто — кабінету міністрів майбутньої української держави.

Обабіч Петлюри стояли Грушевський та Винниченко.

Тільки тепер Винниченко був не лише заступником Грушевського, а й сам собі голова: він щойно очолив сформований Генеральний секретаріат, — обняв у ньому пост прем'єра українського уряду.

Місія Винниченка — на чолі делегації Центральної Ради в Петроград, щоб прийти до згоди з Тимчасовим урядом, — не дала жодних результатів: Керенський протримав делегатів у приймальні… три дні, а тоді… відмовився їх приймати. Не допомогли й телефонні дзвоники на особистий апарат Керенського від його партійних товаришів з Петроградської Ради — на прохання одного з їх старих київських товаришів…

І тому на цей раз Винниченко вже не скривився і не поринув у самокатування, коли брама Софії широко розчинилась, і звідтам з'явився архієрей, попи та диякони з усім іншим причтом. Що поробиш? Будуємо ж державу! Треба піднімати всю націю, отже, й потурати віддавнім схильностям усіх її шарів: віруючих у Бога треба привести до віри в державне життя.

Тільки того разу на кінець молебня вдарили в дзвони на Софії та на Михайлівському монастирі. А тепер — за Софією і Михайлом задзвонили раптом дзвони по всіх київських церквах: на Куренівці, Шулявці, Солом'янці, озвався усіма своїми найстарішими церквами Поділ, бевкнув, нарешті, і тисячопудовий дзвін аж у лаврі, на Печерську.

Весь святобожний Київ правив у цю хвилину молебні «о ниспослании и даровании благоденствия и мирного жития» автономній українській державі, опікуваній її першим урядом, — Генеральним секретаріатом та Центральною Радою.

На шпилі Думи поруч з червоним стягом звився вгору — жовто–блакитний…

Літаки завершили третє — привітальне і прощальне — коло над Києвом і взяли курс на зюйд–вест–зюйд.

Пропелер задуднів вище і тонше. Вітер зашумів між брезентових полотнищ «Моріс–Фармана», повітря, наче струмінь води, било в лице у відкритій гондолі біплана.

Київ залишився позаду, внизу.

За смугою придніпровських борів — розвалами встаючи з–за обрію — побігли під шасі літака дрібні смужки та латки селянських ґрунтів. Потім послалися назустріч величезні, неозорі навіть з літака, ниви, перелоги та сіножаті на латифундіях земельних магнатів — графині Браницької, графині Куракіної, графа Потоцького, графа Шембека, панів Терещенка, Григоренка, Родзянка…

Жита половіли на нивах, на сіножатях мурашіли люди: косовиця вже доходила кінця.

Поруч з Королевичем, на задньому сидінні гондоли, прикорнув його напарник–пілот, поручик Ростислав Драгомирецький.

Дивне і складне людське життя на світі. Ось вони двоє — пілот і авіатехнік — пов'язані між собою смертним зв'язком: разом іти в бій, разом перемагати, разом гинути, коли доведеться, — врізатись у рахманну землю з височини та потрощити на скалки кості, або спалахнути в небі вогнем і згоріти разом на вугіль і попіл. Але душа і серце у них — не разом.

Королевич повертався на фронт з дорученням військової організації більшовиків: піднімати своїх проти війни, а над окопами противника сіяти листівки з закликом до німецьких та австрійських солдатів — повертати багнети проти своїх генералів. Не дріб'язком особистого туалету був повний Королевичів солдатський «вещевой мешок», а листівками, видрукованими в більшовицькій друкарні на Думській площі.

А поручик Драгомирецький мав сипати австрійським та німецьким солдатам на голови — бомби й гранати.

3

За Бердичевом ландшафт наче відмінився. На зміну борам і болотистим низинам Житомирщини пливло назустріч мальовниче Поділля з його хвилястим рельєфом, величезними плесами ставів та веселими грабовими дібровами.

Та зміна була не тільки в ландшафті. По шляхах на Шепетівку, Хмільник та Вінницю довжелезними валками сунули нескінченні обози. Поволеньки — з волами у ярмах — посувалися гарби, навантажені паками пресованого сіна — на поживу коням війни. Їх раз у раз обганяли військові тачанки з патронами та снарядами. За швидкими тачанками поспішали й вози, запряжені звичайними селянськими шкапами. На возах тісно, впритул, сиділи дядьки, звісивши ноги за полудрабки — наче вибрались на луки на косовицю. Тільки між колін тримали вони не руків'я кіс, а довгі чорні рушниці. То не були модерні гвинтівки, а старовинні берданки часів останньої турецької війни, — гвинтівок для армії не вистачало. Та й не «армія» то була. То були «запасні», поспіль по п'ятдесятому році — в доморобних полотняних штанях, у гунях чи сіряках, і на солом'яних брилях чи баранячих шапках замість кокарди вони мали тільки хрестик. Так і прозвано їх — «хрестики», ополченці.

Керенський готував генеральний наступ, і участь у ньому мав взяти кожний, хто міг тримати рушницю в руках.

Стріляти з рушниць дядьки здебільшого не вміли, а хто вмів, той забув, бо востаннє стріляв під Ляояном у Маньчжурії.

Та раз у раз позаду ополченських возів чулося сатанинське виття — коні шарахали, підводи завалювались у рови — і, випереджаючи всіх та страхаючи вся, — мчали, смердячи димом і гаром, люциперські машини без коней: «анахтемобілі» та «чортоциклетки». За собою вони збивали хмару куряви аж до небес — і навздогін їм линули іржання сполоханих коней, лайка фурманів, прокльони дядьків. То мчали з штабу фронту, з Житомира, — в армії та корпуси — автомобілі командування і мотоцикли кур'єрів.

За Проскуровом дороги знову змінили свій вигляд. Обозів тут пересувалося менше, зате військовими частинами на марші — і кінними, і пішими — були загачені всі шляхи.

Керенський замишляв наступ на широкому фронті, але початися наступ мав саме в цьому абтайлі. Перший ешелон піхоти повинен був розірвати лінію ворожих позицій від Тернополя на Обертин, тоді в прорив ринуть другий і третій ешелони — на Калуш. А вже тоді — з–поза піхоти — вибасують і кінні корпуси: стебнути з півдня і зашморгнути Львів.

Така стратегія удару — тут–таки, на цьому ж відтинку фронту, — була вже здійснена чотирнадцятого року, тоді ще раз — п'ятнадцятого, потім третій раз — шістнадцятого.

За Тернополем літаки пішли вище — і враз з літака стало видно і лінію фронту.

Тільки була ця лінія не вузенька та елегантна, як викреслюють її на карті, а широка й потворна — ширша й потворніша, ніж виглядає, коли дивитись на неї з рівня землі.

Лінія фронту була, наче широка ораниця, розкопирсана, порита смугами окопів, подовбана вирвами від снарядів: зона опаленої, сплюндрованої, споганеної землі, неначе ґрунт тут перекинуто світовою катастрофою навиворіт.

Ця страшна і огидна смуга пролягала через поля, луки, річки, гори, ліси й селища, але на ній не випасався товар, не жили й люди. Люди, які закопались у ґлей та пісок, не жити прийшли сюди, а — вмирати… Наче приділено велетенську ділянку під нове кладовище — відразу на мільйони могил, і мерці зібрались заздалегідь живцем, щоб, крий боже, не проґавити визначену годину смерті.

Небо над фронтом теж не було таке, як скрізь. В небі, понад смугою загидженої землі, то там, то тут раптом виприсали дрібні, круглясті хмарки — то рожеві, то зеленкуваті. Вони виникали враз, швидко клубочились, вихрились та розпукали, потім наче застигали на мить, стояли в небі непорушно, а тоді починали рідшати, бліднути — і зникали. То вибухали снаряди з шрапнеллю: рожеві — австрійські, зеленкуваті — російські. Залізним шротом, а не зерном всівалося тут землю, зорану не ралом, а дрібним скаллям бомб.

Літаки пішли знову вниз і зменшили швидкість — і пропелери замигтіли перед очима, як спиці у колесі.

І це було якраз вчасно. Навіть у літаку, що плив у повітрі, стало відчутно, як повітря здригнуло, і крила літака хитнуло, наче на хвилі. Навіть крізь виття мотора стало чути, як вдарив грім — і покотив важкими перекатами. Грім накотився ззаду, неначе бив у хвіст. І водночас попереду — за смугою ораниці позицій, там, де розбігались смужки ворожих шанців, — густо, один біля одного, виприснули в небо і стали фонтанами дими. Важка артилерія накрила ворожі позиції одним залпом, другим і третім…

— Артилерійська підготовка до наступу почалась! — гукнув Королевич, нахиляючись до свого напарника–пілота.

Але поручик Ростислав Драгомирецький мирно спав.

4

А в Києві найвизначніша в цю хвилину подія відбувалась біля блок–поста перед Постом Волинським.

Вже віддзвонили дзвони по церквах, відспівали хори на криласах, закінчилось і бучне свято перед Софією.

Другий утворений Центральною Радою полк — імені гетьмана Полуботка — вже склав військову обітницю, і архієрей покропив вояків святою водою.

Після того полк церемоніальним маршем рушив по Володимирській. З тротуарів гімназистки маяли йому жовто–блакитними прапорцями, а гімназисти співали «А чи пан, чи пропав — двічі не вмирати, гей, ну–те, хлопці, до зброї!» На перехресті біля оперного театру перший батальйон звернув праворуч, другий і третій — ліворуч. Другий і третій батальйони продефілювали по Фундуклеївській і Хрещатиком, на Думському майдані відсалютували жовто–блакитному, віднині — державному над Києвом — прапорові, а тоді рушили в казарми, на Сирець.

А перший батальйон попростував на вокзал.

Він повинен був сідати в вагони і виїжджати на фронт. Другий і третій мали відбути завтра і післязавтра.

Оскільки це була перша спеціально утворена національна, а не просто українізована — військова частина, яка від'їздила на фронт, щоб взяти участь у «наступі свободи», то й вирішено вирядити її бучно: з пасажирського вокзалу, з оркестром музики, з промовами і пачками махорки в подарунок.

Напучували батальйон полуботківців особисто Грушевський, Винниченко й Петлюра.

Свою напутню промову Грушевський закінчив так:

— Слава неньці–Україні! Накладемо головами за нашу волю! Бог з тобою, славне українське лицарство!

Проводжальники гукнули «слава!» Оркестр заграв «Ще не вмерла». Паровоз свиснув — і поїзд рушив.

Але за три кілометри, під блок–постом, семафор раптом виявився закритим. Тут була перша розвилка — на захід і на схід: на фронт і в тил.

Паровоз дав довгий гудок: він просив виходу на головну.

Семафор зразу відкрився, і паровоз дав короткий гудок — вперед. Але поїзд не рушив. Рушив лише сам паровоз.

Бригада зчіплювачів — поки ешелон стояв під семафором — відчепила паровоз від состава, і — оглашаючи околиці частими свистками, швидким ходом, але тільки сам, резервом, — паровоз постугонів по стрілках: на схід, у тил.

Це був, власне, перший бойовий акт київських залізничників–більшовиків.

З солдатських теплушок зразу почулися голоси:

— Приїхали!.. Оце тобі й фронт!.. Одвоювалися!.. Годі!..

Козаки почали вистрибувати з вагонів…

Грушевському, Винниченкові та Петлюрі не пощастило, як гадалося, зразу після урочистих проводів полуботківців поїхати в Центральну Раду, де на них вже чекав бучний бенкет.

Прямо з вокзалу вони помчали на Караваївські дачі.

Їхня машина, сестровоз–«рено» — спинилась просто на кручі біля блок–поста.

Картина, яку вони вздріли, була різким дисонансом проти патетичних проводів щойно на вокзалі.

Між двох високих схилів, у глибокій ущелині, прорізаній в пагорбі для залізничної колії, — стояв поїзний состав без паровоза. Солдати порозлягались у кюветах, у холодку, сиділи навпочіпки на схилах у затінку, купчились на полотні невеличкими гуртками. Хто солодко дрімав, прикривши обличчя кашкетом, хто покурював подаровану махорку, циркаючи крізь зуби, хто тихо гомонів. Бриніла й негучна пісня: «На городі верба рясна, там стояла дівка красна».

Розгублений, знічений командир батальйону виструнчився перед високим начальством, рука його біля дашка тремтіла.

Розмова відбулась така:

Грушевський: Чорт! Біс! Диявол! Я гадаю, до них треба заговорити?

Винниченко: Мабуть… Звичайно, до них треба заговорити…

Петлюра: Треба сказати запальну промову!

Після того всі троє примовкли.

— Володимире Кириловичу! — мовив по паузі Грушевський до Винниченка. — Скажіть же, будь ласка, що–небудь таке…

Винниченко знизав плечима:

— Чому, власне, я?

— Бо я вже говорив допіру! — спалахнув Грушевський.

— От і продовжіть вашу… промову!

— Але ж чому знову — я?

— Бо ви — голова Центральної Ради.

— Але ж ви — голова Генерального секретаріату!

— Генеральний секретаріат ще не приступав до справ. Уряд щойно оголошений… До того ж я — в цивільних справах. Нехай вже каже Симон Васильович, як секретар військових справ…

Петлюра просичав:

— Гартувати національну свідомість — то ваша справа! Ви — проводирі нації! Моя справа — вести козаків у бій!

— От і ведіть! — пораяв Винниченко. — Ведіть прямо в бій. А я — ви це добре знаєте — пораженець ще з дев'ятсот чотирнадцятого року. І коли пристав на ідею оборончества, яку так заповзято поширювали ви теж ще з чотирнадцятого року, то зробив це тільки в ім'я загальної справи відродження нації. Ведіть ви, ви — полководець, а я — людина цивільна і… пацифіст…

— Гаразд! — Петлюра з ненавистю блиснув на Винниченка очима, які в хвилини гніву з блакитних робились сірими, як олив'яні ґудзики. — Я поведу! Я зараз до них скажу! Але за наслідки не відповідаю! Якщо вони похапають рушниці і постріляють нас до чортів собачих, то відповідатимете ви!

— Добре, — погодився Винниченко. — Якщо нас постріляють, то… на Страшному суді відповідатиму я.

— Ваші жарти недоречні і паскудні! — скипів Грушевський. — Ви тут не при писанні ваших похабних романів, а на високому державному посту!

Винниченко міряв поглядом відстань від вершка гори, де вони стояли, до колії: було сажнів з десять.

— Н–да, — пробубонів він: йому завжди, за письменницьким звичаєм, кортіло меланхолійно іронізувати в трудні хвилини, — наш державний пост у цю хвилину, справді, такий високий, що, впавши, не позбираємо кісток…

Грушевський аж зайшовся:

— Ви!.. Ви… Ваш вдаваний гумор — гумор шибеника!

— Ні, — парирував Винниченко, хоча гумор шибеника і справді був його гумор, — просто як людина достоту цивільна, одначе трохи освічена, я знаю в військовій справі те, чого не знає пан генеральний секретар у військових справах: рушниці в козаків порожні, бо бойовий комплект видається аж на позиціях, при підході до бою…

Петлюру аж зсудомило, і він загорлав:

— Полковнику! Шикуйте ваш полк!

Командир батальйону стрепенувся, почувши нарешті начальницький голос, але зразу зів'яв:

— Але ж вони… не послухаються, пане секретар…

— Я кину вас на гауптвахту! — загорлав Петлюра. — Я розжалую вас в рядові козаки!

Тепер вже не було ніякого сумніву, що це стоїть начальник.

Петлюра підтягнувся, осанисто посадив голову на плечах, застромив палець за борт френча і рішуче ступив на самісінький край урвища:

— Козаки, струнко! — зарепетував він так, що його почули, мабуть, аж до Жулян.

Начальницький окрик подіяв, справді, магічно на звичних саме до начальницьких окриків солдатів. Сплячі миттю прокинулись, курці покидали і затоптали недокурки. І всі заломили голови вгору — туди, звідки прилинув начальницький голос.

Вгорі, на тлі синього полуденного неба, вони побачили людину в френчі, з рукою, застромленою за борт.

— Братці! — гукнув хтось. — Диви: сам Керенський!

Справді, поза Петлюри точно повторювала відому позу Керенського, а зодягнутий був він точнісінько так само. Тепер солдатський натовп зашумував: Керенського, вождя російської революції, доводилось бачити небагатьом, а подивитись було цікаво кожному.

— Ба ні! — відгукнувся хтось інший. — То не Керенський. То ж Петлюра, з військового з'їзду, що по воєнних ділах…

— Лицарі неньки–України! — залементував Петлюра. — Славні вояки національного війська! Хоробрі українські козаки!..

І, не даючи солдатам оговтатись, Петлюра почав промову.

З усіх поглядів то була прекрасна промова. її виголошено гучно, до неї дібрано найпатетичніших слів, і тривала вона недовго: Петлюра ж здавна був знаменитий промовець. В промові раптом було десяток речень. Про стражденну в віках Україну. Про потребу боротись за визволення нації. Про те, що перемогти можна лише зі зброєю в руках. Десятим реченням був заклик до козаків — сідати по вагонах і рушати на фронт — щоб там, на славному полі бою, вибороти волю неньці–Україні.

На цьому Петлюра закінчив і знову застромив руку за борт, бо — противно до Керенського — в час промови не тримав руку в пазусі, а вимахував обома на всі боки.

І зразу знизу прилинув вигук:

— А ми будемо боронити неньку–Україну тут, у Києві!

Цей вигук зіпсував все. Бо слідом за ним зринуло рясно звичайне солдатське: «хай генерали воюють!», «котіться на фронт самі, а ми тут за вас посидимо!», «дзвін до церкви скликає, а сам у ній не буває!»…

Проте Петлюра таки перегукав усіх:

— Сором, козаки! Ганьба! Ви ж маєте на комірах національні відзнаки — жовто–блакитні петлички!

Цей вигук напсував ще гірше: з Петлюри був добрий промовець, але ж дискусіонер — ніякий.

Задьористий, зухвалий молодий голос, пробиваючись крізь загальний гомін, озвався:

— А ви б до цих петличок дали б нам ще гімнастерки й штани! Дивіться, якими шарпаками–голодранцями воювати посилаєте! Де ваші общяні шаровари й жупани?

Ці слова викликали щонайбурхливішу реакцію. Тепер вже гукали про всі солдатські біди й злигодні: про гнилий борщ, про дерті чоботи, про те, що солдатові з казни належиться приварок до каші, але кашу він дістає суху, бо приварок пливе в кишені до інтендантів.

Петлюра рипнув зубами і прогарчав:

— Два б кулемети, по одному з кожного боку, — і з цієї траншеї не вийшов би ні один!..

Це була, либонь, перша стратегічна ідея, яка народилась у голові молодого полководця.

В цю хвилину його ухопив за руку Грушевський:

— Дивіться, дивіться! Вони добуваються сюди! І у них — ножі за халявами!

Справді, по схилові вгору дерлося кілька солдатів. Але вони були беззбройні — за халявами у них стирчали ложки: найперша і нерозлучна зброя солдата. І заміри їхні були зовсім мирні. Це була мирна делегація.

Видобувшись на горб, делегати витерли з чола піт, і молодий «вольноопределяющийся» з високим матовим чолом, гарячими очима й кучерявою бородою — виклав вимоги від імені батальйону.

Вимоги були такі. Видати повну норму хліба, приварок теж повантажити в ешелон, взути в чоботи усіх, хто босий. Після задоволення цих вимог полуботківці давали згоду повернутись до обговорення основного питання — їхати на фронт чи просто тут, у Києві, вимагати миру без анексій і контрибуцій.

— Ваше прізвище? — зарепетував Петлюра до парламентера, хоча в цьому потреби й не було: після вчорашньої розмови з вимогою повернути сто вісімдесятому пішому петроградському полку його вкрадений резерв він запам'ятав цього юнака на все життя. — Як ви потрапили сюди? Ви — більшовик!..

— А що? — іронічно поцікавився «вольноопределяющийся». — Навіщо солдатові прізвище, раз на тому світі викликають на Страшний суд за самим тільки ім'ям, як записано в святцях? А прізвище мого батька ви добре знаєте…

Це був Юрій Коцюбинський, син Коцюбинського, Михайла Михайловича.

Петлюра зміряв його з ніг до голови, тоді рвучко повернувся на місці і попростував до автомобіля.

— Куди ж ви, пане Петлюро? — кинувся за ним Грушевський. — Доконче ж треба, щоб вони поїхали на фронт! Наші взаємини з Тимчасовим урядом можливо буде унормувати лише в тому разі, коли…

— Вони таки поїдуть! — гаркнув Петлюра. — Будьте спокійні, вони туди таки поїдуть! — додав він ще раз, лиховісно.

Він сів у машину. Грушевський плюхнувся поруч.

— Поїдуть? — в голосі Грушевського забриніла надія. — Як же ви це зробите? Це ж, бачте, який народ!.. — Все життя він писав історію свого народу, написав одинадцять томів, але зблизька побачив його вперше.

— Не дам їм хліба! — прогарчав Петлюра. — Зовсім! Нехай подихають з голоду або їдуть на фронт!

Він гупнув дверцятами, Винниченко сів поруч з шофером. Машина рушила. Командир батальйону залишився, як стій, з рукою, прикладеною до дашка.

— Але ж, — знову захвилювався Грушевський, — вони ж тоді збунтуються ще гірше. Вони можуть повстати!.. — Історія засвідчувала, що на утиски й несправедливості український народ завжди повставав.

— Тоді ми роззброїмо їх!

— Ми?! — з подивом і жахом перепитав Грушевський.

— Не ми з вами, звичайно! Я накажу моїм богданівцям!

— А коли й богданівці… збунтуються?

Петлюра аж підстрибнув на сидінні:

— Тоді і богданівців, і їх роззброять інші: в Києві двадцять тисяч гарнізонних військ! Кірасири, донці, юнкери…

— Але ж, — зауважив Винниченко через плече, — кірасири, донці, юнкери — це війська, вірні Тимчасовому урядові…

— То й краще! — огризнувся Петлюра. — Можете бути певні, що вони дуже охоче вкоськають наших… лицарів…

— Фі! — кинув Винниченко через плече. — Де ваша національна свідомість, пане Петлюро?

— А чому ви не зробили національно–свідомим бодай сина вашого колеги, українського письменника? — зарепетував Петлюра так, що шофер з переляку загальмував, і всі мало не висипалися з машини.

Машина вже мчала Брест–Литовським шосе.

— Вперед! Швидше! — загорлав Петлюра.

І справді, треба було поспішати. Треба було блокувати перший батальйон, доки він не сполучився з другим і третім. Треба було, справді, наплювати на богданівців, вдаватися мерщій до полковника Оберучева — просити кірасирів, донців, юнкерів, чорта, біса, диявола, тільки б вкоськати непокірне національне лицарство…

Та полуботківці теж не чекали. Майже поспіль були це старі, обстріляні за три роки війни, солдати. Вони знали: коли лихо, треба триматись гурту. Вони миттю вишикувались і притьмом рушили Борщагівкою за хутір Грушки на Сирець, до другого й третього батальйонів. Один батальйон сила, але цілий полк — сила ще дужча.

Юрій Коцюбинський теж став у шеренгу і теж рушив був з батальйоном. Та його зразу ж — на ухвалу цілого батальйону — виштовхано геть. Батальйон вирішив: главі солдатської депутації — дезертирувати і зникати куди завгодно, на свій власний розсуд.

Командир батальйону потоптався на блок–посту, подзвонив сюди й туди — ніхто йому нічого путнього порадити не міг, і тоді рушив і собі пішака навздогін за своїм батальйоном. Куди ж і діватися командирові, коли його солдати пішли?

Коцюбинський подивився йому вслід, почухав потилицю і засміявся. Чудасія! Адже знову — не за царського режиму, а в дні революції — був він… нелегальний. їй–право, чудасія, мабуть, він — перший в часи революції нелегальний більшовик…

Він пішов у напрямі до міста, на Печерськ — у більшовицький комітет: треба було спішно повертатись у сто вісімдесятий піший полк, в Петроград, — на своє місце в полковому комітеті та «Воєнке», тобто Військовій організації при ЦК і ПК партії більшовиків.

5

А на Володимирській, 57, в просторому кабінеті голови Центральної Ради, вже чекав великий стіл «покоєм», застелений туго накрохмаленою скатертиною та сервірований на півста персон.

Сервіровку виконано оригінально — на спеціальне замовлення — головним метрдотелем ресторану «Континенталь». Горілка була тільки в гранчастих карафках старовинного зеленого скла мерефянської гути графа Тишкевича. Вино — тільки в межигірських зеленої глини куманцях та ведмедиках. Квас — в опішнянських глечиках. Келишки дібрано з запорозької колекції професора Яворницького. Перед кріслом Грушевського стояла чотиригранна засмолена пляшка з жовтуватою рідиною. Це була та сама славнозвісна пляшка, що її викопав Яворницький на Хортиці з старовинних запорозьких льохів: горілка, варена ще запорожцями. Та сама запорозька пляшка, з якої покуштував запорозького міцного варива з рук Яворницького сам імператор Микола Другий. Втім, справжньої запорозької горілки професор Яворницький імператорові всеросійському пошкодував: частувавши царя, він справжню горілку виточив і налив у пляшку звичайної «миколаївської», настояної на калгані. Чи була тепер горілка справжня, чи професор пошкодував і для Центральної Ради — про це історії невідомо.

Автором історично витриманої сервіровки бенкетного стола була панна Софія Галечко.

В цю хвилину панна Софія востаннє прискіпливим хазяйським оком оглянула, чи все до ладу, і повернулась в свій кабінетик, суміжний з кабінетом шефа, щоб прийняти відвідувача, який — дарма що такого святкового дня — завітав до Центральної Ради у невідкладній і надзвичайно важливій справі.

Це був поручик барон Нольде.

Здавши ще вчора ввечері сімдесят сім комітетчиків–бунгівників у Косий капонір та одержавши на це розписку від старшого офіцера штабу штабс–капітана Боголєпова–Южина, поручик Нольде, певна річ, рушив насамперед до шантану «Шатодефлер». Протягом ночі він програв у шмендефер фронтове двомісячне утримання, напився п'яний в дим і перестріляв з браунінга всі лампочки в усіх жирандолях — на загальну суму двадцять п'ять карбованців відшкодування та тисяча двісті п'ятдесят карбованців штрафу. Проспавшися і прокинувшися в номері «Континенталь», він вигнав проститутку, яка знайшлась у ліжку, компенсувавши її труд двома золотими запонками, прийняв гарячу ванну — і, цілим єством відчувши себе знову молодим, майже новонародженим, сів пити каву та розгорнув вранішню газету. Треба було віддатись філософському самоспогляданню та зметикувати, яким же способом добути «петі–меті» для дальшого існування та на поворотний рейс у свою частину.

Перше, що кинулося в очі барону Нольде з газети, був той факт, що заснув він у Росії, а прокинувся в тому ж ліжкові, одначе — на Україні. Виявляється, поки він приймав щойно гарячу ванну в готелі «Континенталь» на Миколаївській, на Софійському майдані Україну оголошено автономною республікою.

Не дочитавши навіть цього історичного повідомлення до кінця, поручик Нольде відчув, що в його мозку починається якесь — як казав його денщик — «шевеление». Таке «шевеление» в мозку, за власним спостереженням Нольде, завжди віщувало зародження, а далі й народження якоїсь геніальної ідеї.

Нольде швидко одягнувся, почепив усі ордени та медалі і, розпитавшися в портьє, де квартирує Центральна Рада, подався на Володимирську, насвистуючи собі під ніс солдатської «Пойдем, Дуня, во лесок, сорвем, Дуня, лопушок».

В приміщенні Центральної Ради поручика Нольде перестріла до чорта пікантна секретарка — єдина в цю хвилину представниця верховної автономної влади на Україні.

Поручик Нольде клацнув закаблуками, бренькнув острогами, ввійшов, так би мовити, в позицію «струнко», але тільки на мить, перейшов у позицію «вільно», елегантно відставивши лікті трохи на боки та ледь–ледь розвільнивши напруження в колінах, — так його навчено ще в Пажеському корпусі — і рапортував:

— Лейб–гвардії поручик барон Нольде! Як офіцер доблесної армії, я визнаю безумовний авторитет найвищої влади в країні й вважаю своїм обов'язком та справою моєї військової честі оголосити себе підлеглим юрисдикції верховної влади, і тому передаю їй, через ваші чарівні ручки, доручену мені державної ваги справу. Ось талон військово–дисциплінарної тюряги Косий капонір. Де я маю одержати прогонні, добові, харчові та квартирні, ви вкажете мені самі вашим крихітним пальчиком.

Висловлювався такими витіюватими зворотами поручик Нольде не тільки через свій звичайний нахил до гаєрства, але й для того, щоб напустити туману, бо ще не знав, як же поставиться до його злочинців нова на Україні влада: осудить їх суворо, чи, навпаки, оспіває в одах як героїв. Сама доля арештантів його цікавила мало, як, втім, і доля обох держав — тієї, що була тут вчора, і тієї, що постала годину тому.

Говорив він, звичайно, російською мовою.

Панна Софія була зворушена. Перед нею був справжній офіцер, вірний своєму військовому обов'язку, людина тонкого розуміння політичної ситуації. А головне, це була перша, так би мовити, ластівка у справі визнання престижу щойно проголошеної держави.

Панна Софія, як старанна секретарка, ще звечора наготовила десять папок та десять журналів для «вхідних» та «вихідних» паперів по числу новоутворених генеральних секретаріатів. Всі ці папки були зовсім порожні, а журнали — незаймано чисті.

Панна Софія кивнула поручику, присунула до себе журнал «Генерального секретаріату військових справ» і, за номером першим, вписала в нього справу про сімдесят сім гвардійців–заколотників.

Це й була перша справа, якою починала свою історію щойно проголошена, під Центральною Радою, автономна держава.

Поручикові панна Софія стримано відказала:

— Прошу сідати. Нехай пан поручник ся почуває, як у хаті в рідної мами. Пан поручник може ся похвалити своєю свідомістю. Ту ж мить я випишу пану поручникові легітимацію з державною печаткою.

Поручик Нольде брязнув острогами й сів. Слова «легітимація» він не зрозумів, але збагнув, що чарівна хорунжеса в мундирі ворожої австрійської армії, з якою йому довелось воювати три роки і два рази за цей час бути розжалуваним у солдати, — не бажає говорити іншою мовою, крім української, і він миттю зорієнтувався.

— О чарівна представниця молодої держави! Міф, блеф, фантасмагорія! Але в цю хвилину відбувається зворушлива зустріч єдинокровних брата й сестри! Я — теж мало… українець, люба сестро!

— До правди? — жваво озвалася панна Софія.

— Як Бога кохам! — скрикнув Нольде, дозволяючи собі цю брехню з чисто ділових міркувань та й зі звичайного кавалерства. — Ви бачите перед собою живим по плоті трагічний наслідок мерзенної царської сатрапії та облудної політики великодержавництва! Перед вами — людина, яку одвічний, з покоління в покоління, національний гніт позбавив навіть рідної мови! Та, «будьте уверочки», в жилах моїх ще піниться шляхетна кров моїх предків: Тараса Бульби — з боку матері, та гетьмана Мазепи — з боку незаконного батька.

— До правди? — вже спалахнула панна Софія. — А пан ся народив на Україні, тутка, чи поза її межами?

— Пан сам себе не народив, як я вже мав честь доповісти: його, як і всіх, крім Ісуса Христа, народили татко з мамою разом, але ж — поза дозволеними межами: аж у Парижі, на еміграції.

Це була вже цілковита брехня, бо народився Нольде на хуторі німецького колоніста в Курляндії, куди подалася доживати свого віку його легковажна мамуня, протринькавши, справді в Парижі, батькові маєтки.

— Але геральдичне древо нашого славного роду, — додав Нольде, — виростає корінням таки з української землі: зачатий пан був ще на Україні, де предки мої мали свої маєтки… маєток… маєточок… — поквапився він поправитись, бо ще не був поінформований, як проте, і всі інші люди на землі, про позицію Центральної Ради до майнового стану, і не знав — добре це чи погано бути за Центральної Ради власником маєтку?

Протриньканий маєток баронів Нольде був і справді на Україні. І українська кров у його жилах теж могла текти, бо мамуня Нольде мала особливий смак до своїх форейторів та жокеїв.

І отут геніальна думка, яка почала своє «шевеление» ще в гарячій ванні, нарешті фейерверком спалахнула в мозку у барона.

Справді, чому б йому не українізуватися?

Адже завтра — повертатись на фронт під кулі і в невідомість, у нудоту окопного життя. А тут, у тилу, — гаряча ванна щодня, шато, шмендефер, шансонетки — шик, блиск! Фантасмагорія! Ще й ця пікантна пилочка в австрійському мундирі, така собі елегантна центральна радочка! Фу ти, чорт! Які можуть бути сумніви? Раз невідь–ізвідки схопилась якась нова держава, то неодмінно буде в неї своя національна армія, а буде армія — будуть і різні штаби в тилу!

І поручик Нольде — міф, блеф, фантасмагорія — ринув у вир головою вперед.

— О моя чарівнице! — мовив він ледь чутно, але на найвищому регістрі патетики, придивляючись, як рука панни Софії виписувала йому в квитанції якісь цифри, десь, певне, добові й прогонні. — Я сказав зараз брехню, найменувавши вас сестрою. Не почуття брата — ні! — народилися в моїх поранених грудях, тільки я взрів вашу незрівнянну і неповторну в віках красу…

Панна Софія ледь зашарілась і опустила очі.

— Ах, йдіть собі! — суворо прошепотіла вона.

— Моя чарівнице! — вже скрикнув Нольде, неспроможний стримати своїх почуттів — небажання їхати на фронт та жадання залишитися в тилу. — Пшепрашам, але днес я нігде не… тово–этово, как ево… нігде не пуйде! Позаяк я вас, чарівнице, як Бога кохам!

Нольде був певний, що вже заговорив по–українському. Він гадав, що досить насмикати слів з кількох мов, знівечити їх, стулити докупи — і буде ще одна, зовсім інша, нехай і українська.

— Любов з первого взгляда! — скрикнув він. — Кохання… мілосць… Цалам ренчки!

Та милу розмову урвав дзвоник телефону.

Панна Софія зняла трубку, і обличчя її враз зблідло. Командир першого батальйону полуботківців повідомляв з Караваївських дач, що козаки відмовились їхати на фронт, а пани Грушевський, Винниченко й Петлюра чимдуж линуть до Центральної Ради.

— Що трапилось, моя чарівнице? — поцікавився барон Нольде. — О! — безжурно махнув він рукою, діставши інформацію. — Нехай моя чарівниця ся не турбує! У нас, на фронті, таке відбувається щодня. В Косому капонірі, очевидно, ще вистачить місця. Якщо в Києві знайдеться три батальйони інших солдатів, то інцидент буде ліквідований протягом півгодини. Але щоб подібних інцидентів не траплялося далі, новоутвореній державі потрібно насамперед організувати контррозвідку. Коли моє життя згодиться Центральній Раді, то, будь ласка, я охоче віддаю його в ваші чарівні ручки!

— До правди?

В цю хвилину біля під'їзду захурчала машина, і в кабінет кулею влетів Петлюра, а за ним Грушевський і, нарешті, з ображеним виглядом ввійшов Винниченко: було все ж таки образливо, що ініціативу ліквідації заколоту взяв на себе Петлюра.

— Пане генеральний секретар! — рапортувала секретарка. — З фронту прибув і віддав себе під високу руку Центральної Ради визначний фахівець у справі контррозвідки і боротьби проти заколотників.

Нольде підхопився з стільця і рекомендувався, ставши струнко:

— Поручик барон Нольде, до послуг!

— A! — Петлюра оглянув офіцера перед собою з ніг до голови.

Контррозвідка — це слушно: як це він відразу про це не подумав? Барон? Це також доречно. По–перше, дуже приємно, що й українська нація має своїх баронів. По–друге, йому, Петлюрі, кобищанському безштанькові, — наказувати аристократові–баронові! Гм! Кінець кінцем, це також було однією з мрій його життя.

— Приступайте! — наказав Петлюра. — Зараз ми з вами поїдемо до командуючого округом. Зв'яжіться з його старшим офіцером Боголєповим–Южиним. Панно Софіє, випишіть баронові Нольденкові посвідчення про те, що він є начальником контррозвідки.

— Живи ненька–Україна! — скрикнув барон Нольде, щиро зворушений.

— Перепрошую пана генерального секретаря, — нагадала панна Софія, обдарувавши барона приязним, підбадьорливим поглядом, — але в такому разі потрібно видати попереду наказа про утворення при Генеральному секретаріатові військових справ — дефензиви.

— Пишіть! Я підпишу.

Панна Софія присунула до себе друкарську машинку і надрукувала наказ. Наказ про утворення контррозвідки був під номером першим у книзі наказів Генерального секретаріату військових справ.

Начальник контррозвідки став струнко перед генеральним секретарем:

— Який буде наказ по контррозвідці?

— Розшукати й арештувати сина українського письменника Коцюбинського, більшовика!

Наказувати Петлюрі доводилося вперше. Але він наказав, і тепер для нього самого вже не було сумніву, що він — вождь.

Либонь аж тепер починалося справжнє життя для Симона Петлюри.

6

Полю Каракуту тим часом сушила туга.

Симонова зрада вразила її в самісіньке серце.

Але ж серце в неї було вже поранене перед тим, і рана ще не загоїлась: незаконний плід доходив свого віку.

Поля сиділа в своїй мансарді на Борщагівській, одинадцять, перед вікном і, відхиливши фіранку, журно поглядала в синє небо.

Та це не був смуток кволості, а була туга снаги. Сльози не текли з її волошок–очей, а лють закипала в її молодих грудях.

Поля зрозуміла, що тепер вона ненавидить весь світ. І на світі, насамперед, — всіх осіб високопоставлених.

Своє перше пристрасне дівоцьке кохання вона віддала блискучому офіцерові–аристократу. Він зірвав її ніжну квітку і кинув собі під ноги. Своє друге — по–жіноцькому палке, як відкриття світу прекрасне, нівроку приємне, до того ж умірковане — в ім'я покриття гріха — кохання вона віддала зовсім звичайній людині, «земгусарові». Та, доскочивши влади над іншими, цей свинопас теж учинив по–свинському.

Поля звелась, зашморгнула фіранку, щоб з вулиці не було видно в кімнату, підійшла до шифоньєра і розчинила його.

В шифоньєрі висіли різні сукні — спідниці–шантеклер, кофтинки з буфами, блузки з англійськими комірцями, сукенки з тетянівськими рюшиками — наймодніша оздоба дівочої краси. Але Поля недбало відгорнула жіночу одіж набік і з глибини шафи вийняла широченні матроські чорні штани–кльош та темно–синю матроску з блакитним коміром та трьома білими смужками по бережках. Це був не її одяг. Цю одежу Поля берегла як пам'ятку про батька, матроса Дніпровської флотилії, який сіпав колись її за кіски, потім купував їй карамельки «ландрин», а далі зник навіки: покликаний ще на японську війну, він загинув у далекому і холодному Японському морі в бою під Цусімою.

Поля скинула халатик і почала натягати матроські штани.

Штани пришилися впору: Семен Каракута був тонкий у талії — справжній морячок. Потім вона примірила матроску. З дзеркала дивився на неї ладний матросик. Вона наділа безкозирку: матросик став бравий. Вона пересунула її з потилиці на брову, потім з брови на потилицю: тепер матрос дивився чортом.

Вирішено: годі бігати до клубу анархії тільки на танці та на синематограф. Сьогодні ж вона прийде до Наркиса, ні — до самого Барона і скаже: добре, я згодна йти дорогою битв і звитяг — за торжество анархії під небом на землі!..

Барон з Наркисом — лідери київської мать–анархії — давно вже намовляли гарненьку трагічну шулявочку вступити в партію анархістів–синдикалістів. Вони казали так: хай знайдеться в організації київських анархістів бодай одна дівчина — і ми зробимо з неї Жанну д'Арк!

Поля висунула шухляду в комоді і добула маленький пістолетик «Зауер», калібру сім міліметрів. Цей німецький трофейний пістолетик вона придбала на Галицькому базарі навесні, коли, зведена штабс–капітаном–красунчиком, вирішила була покінчити з життям.

Ні, вона не вкоротить собі віку!

Вона стане анархісткою, візьме в руки бомбу і пістолет і піде — хто й зна куди, тільки ж туди, де ці бомби кидають і з пістолетів стріляють на всіх високопоставлених свиней.

Тремтіть же, штабс–капітан Боголєпов–Южин і генеральний секретар Симон Петлюра! Поля Каракута іде на ви!..

Зміни на фронті

1

Артилерійська підготовка на дільницях одинадцятої, сьомої і восьмої армій тривала багато годин.

Після того був даний наказ — наступати!

На Калуш — на відтинку фронту в сімдесят кілометрів — мали вийти з окопів триста тисяч багнетів, триста двадцять один батальйон.

Штрафний гвардійський полк лежав на передовій весь — без ешелонування, отже, мав іти в атаку в першій лаві!

О шостій ноль–ноль — після немовчної канонади — раптом запала тиша.

Мирно світило сонце, щойно підбившись над обрій, бездонно голубіло небо над головою, з гір повівав лагідний вранішній вітерець — починався гарний, погожий літній день, тільки не співали птахи і смерділо горілим та паленим.

В мертвій тиші над лінією шанців раптом сплеснув сміх, потім неначе плач, тоді — істеричний регіт: нагла тиша була нестерпна, страшніша від немовчної смертовбивчої канонади, — і хтось збожеволів.

Командир полку видобувся на бруствер, вийняв шаблю з піхов, гукнув — «вперед, за мною, братці!» — і пішов на смертну ораницю нічиєї землі.

Голосу командира ніхто не почув — люди оглухли від раптової тиші, їм було байдуже до всього на світі, але один звівся, — звелися машинально й інші. І пішли.

Полк йшов повільно — з гвинтівками на руку, люди спотикались, падали у вирви, але зводились і знову йшли — як сновиди, як автомати. Було зовсім тихо.

Страшно було дивитись, як йшов полк, але йти солдатам не було страшно: страх зникає, коли ти йдеш не один.

А втім, жоден постріл з ворожих шанців не зустрів хвилю першого цепу: багатогодинна артпідготовка винищила зовсім першу та другу лінії укріплень противника.

— Ура! — нарешті здогадався крикнути командир і побіг.

Божевільний теж вистрибнув з траншеї і, плачучи та регочучи, побіг за всіма: йому було страшно залишатись самому, він позбувся розуму від страху, і страх — то було єдине почуття, яке гнало його тепер.

Йшла тільки одна лінія людей.

Другою лінією позаду штрафного полку лежав українізований батальйон корпусу…

2

Пілот Ростислав Драгомирецький з авіатехніком Федором Королевичем знялися в повітря теж точно о шостій.

Екіпаж літака дістав наказ: тільки закінчиться артпідготовка, линути на ближні ворожі тили, випрасувати квадрат перед фронтом другого корпусу, встановити результати обстрілу, примітити рух ворожих резервів до позицій — і повертатись не до «штакор–2», а до «штаарм–8».

Доповісти — особисто командуючому армією генералу Корнілову.

Ворожа передова промигтіла внизу, вкрита пилом і димом. Але на п'ятому кілометрі землю вже стало видно виразно. Тут зруйновано все, і ніщо не подавало ознак життя. На десятому кілометрі стало видно колони ворожих резервів: резерви накопичувались за згірками й по узліссях.

Королевич глянув у спину поручикові Драгомирецькому, вийняв з пазухи пачку папірців і жбурнув їх через борт.

Перев'язана тонкою ниткою пачка падала якийсь час, перекидаючись у повітрі, потім струмінь завихрив її, нитка лопнула — і папірці приснули навсібіч.

Це була надрукована трьома мовами — німецькою, угорською та українською — відозва Центрального комітету російської соціал–демократичної робітничої партії: «Браття солдати!.. Всі ми вимучені страшною війною… Клас капіталістів багатіє в усіх країнах на підрядах та воєнних поставках… Мир хатам, війна палацам!..»

3

Українізований батальйон мав точний наказ. Якщо полк не піде в атаку — закидати окопи гранатами. Якщо полк піде, але ляже, — кулеметним вогнем підняти і гнати знов.

Полк пройшов першу ворожу — її винищено всю. Полк пройшов другу ворожу — вона теж не вчинила опору: на другій ворожій теж не було кому воювати.

Але третя ворожа була жива, вона вже оговталась і зустріла атаку мінометами й кулеметами.

Полк ліг перед третьою — на другій ворожій.

— Другу ворожу під прицільний огонь! — подав команду командир українізованого батальйону.

Це й означало: підняти полк і кинути його на ворожий огонь — вперед або винищити на місці — своїм вогнем.

І тут сталося несподіване: українізований батальйон не виконав наказу.

Батальйон був складений теж не з буржуїв, з свого ж таки брата–солдата: три роки спільно кров проливали, триста літ купно страждали під царем. Батальйонні кулемети відкрили вогонь, але послали його не на другу ворожу, де лежали тепер свої, а — на третю, де залягав ворог.

Водночас українізований батальйон надіслав делегацію до землячків–штрафників: в наступ однаково треба йти — за свободу, за революцію, за Україну, хто й зна, за що саме першочергово, один чорт — війна! То нехай буде вже так: тільки змовкнуть кулемети українізованого батальйону, нехай штрафники кидаються на третю ворожу врукопаш — і українізований батальйон теж підніметься: підтримає штрафників. Тільки ж, землячки–штрафники, глядіть: слово солдата! Додержувати його міцно, не — якийсь там командирський наказ!

Душевний вчинок землячків–українців зворушив солдатські серця штрафників. Штрафний полк гримнув «ура» — справжнє солдатське бойове «ура» — і, тільки змовкли кулемети підтримки, ринув вперед і вихором змів третю ворожу.

І ще не встигли в бойовому запалі залягти штрафники, як українізований батальйон звівся теж з лементом «слава».

І тоді «ура» і «слава» змішались: бігли всі гвардійці разом, як усі три роки війни.

Це була славна атака, якої вже не знали давно, — бій, у якому веде не наказ командира, а солдатська відвага, братерство, почуття плеча.

Здобувши всі лінії ворожих шанців, розпалені боєм, гвардійці врізались клином далі в ворожі тили.

Пілот Драгомирецький і авіатехнік Королевич спостерігали цю атаку з літака.

Драгомирецький озирнувся і щось гукнув через плече. Королевич з поруху уст зрозумів:

— Герої! — гукав поручик.

І Королевичеві здалося, що за скельцями шолома в Драгомирецького на очах заблищали сльози.

Але Драгомирецький зразу повернувся вдруге — в очах його стояв жах. Він вказував рукою вниз.

Королевич вже бачив і сам. Шляхами від Львова і Стрия поспішали величезні колони: австрійська піхота, угорські кіннотники, німецька польова артилерія. Лінія найближчих ворожих резервів — кілометрів десять углиб — була піднята вся, і це були десятки тисяч солдатів.

Драгомирецький зробив крутий віраж — і літак ліг на зворотний курс. Ворог підтягав крупні резерви з обох боків: з півдня і з півночі вони вийдуть у профіль колоні наступу, з ходу вступлять у бій… І тоді…

Поручик Драгомирецький дав повний газ — і літак полинув назад, на схід, до Тернополя, в штаарм. Штрафному полкові загрожувало оточення. Не можна було гаяти ні хвилини!

4

Командуючий Восьмою армією, генерал Корнілов, стояв біля апарата і тримав трубку в руці, коли ад'ютант ввів пілота авіарозвідки. Пілотів інспектування генерал наказав вводити до нього без попередження і рапортувати без привітання: дорога була кожна хвилина!

Та все ж таки генерал зробив своєю маленькою, майже жіночою ручкою, знак, спиняючи рапорт: він говорив зі ставкою фронту, і на проводі був сам міністр. Керенський прибув на фронт, щоб особисто керувати наступом, який мав увійти в історію, як «наступ свободи», а ввійшов… як «авантюра Керенського».

— Нечуваний ентузіазм! — говорив генерал тихо, але його вилицювате обличчя, туго обтягнуте зморшкуватою шкірою, аж світилось, а в зеленкуватих очах за вузенькими щілинками повік поблискували огнисті чоловічки. — Фронт прорвано на протязі сімдесяти кілометрів. Вітаю вас, пане міністр!

В калмицьких рисах обличчя Лавра Корнілова була якась грубість овіяного степовими вітрами вершника–гуртоправа, але в цілій статурі — несподівана граційність і елегантність. Він був більше схожий на витончену фарфорову статуетку наїзника–степовика, а не на наїзника і не на степовика в натурі.

Генерал ґречно вислухав відповідь міністра, — десь, певне, слова подяки і поздоровлення, — і сказав:

— Вибачайте, Олександре Федоровичу: я урву розмову на хвилину. Мушу прийняти рапорт з передової. Ту ж мить я вам доповім. Доповідайте! — звернувся він до пілота.

Трубку польового телефону він і далі тримав у руці.

Поручик Драгомирецький рапортував:

— Групі прориву заходять у фланги великі резерви противника: піхота, кавалерія, польова артилерія, бронепоїзди… Гвардійський полк, що наступає в центрі, значно відірвався від другого ешелону…

Корнілов глянув на нього коротко, але гостро:

— Отже? Ви, здається, маєте думку?

Поручику Драгомирецькому пересохло в горлянці. Командарм питався його думки! Він через силу ковтнув і сказав:

— Ворожа кіннота заходить у тил гвардійському полку. Можливе повне оточення — і полк загине…

Це вже було занадто. Корнілов поклав трубку телефону на стіл і накрив мікрофон зверху своєю маленькою жіночою долонею. На безіменному пальці тьмяно полискувала широка обручальна каблучка.

— Боягуз! — не крикнув, а наче свиснув Корнілов. І це було з тих інтонацій генералового голосу, на які блідли навіть його ад'ютанти. — Ви вилітали поручиком, а повернулись рядовим… Негайно в повітря, дві зелені ракети вниз — першій лінії моїх гвардійців! Запам'ятайте, — просвистав він, — домовлено: дві зелені — наступ, дві червоні — на відступ! Дві зелені! Якщо рапортуватимете за двадцять хвилин, то знову повернетесь поручиком…

Він не докінчив, одвернувся — Драгомирецький побачив лише його спину, вузьку в талії, як під корсетом, — і промовив у трубку так само тихо і ґречно, як дві хвилини тому:

— Наступ розвивається, Олександре Федоровичу! Мої гвардійці нестримно линуть на захід. Зокрема — штрафний полк, що кров'ю змиє свій гріх перед вітчизною…

Королевич чекав біля машини, тримаючись рукою пропелера: він має бути готовий крутнути пропелер на іскру, а тоді стрибати за пілотом у літак.

— Ну як, пане поручику?

Драгомирецький не відповів, але цього й не було потрібно: очі його відповіли самі.

Королевич пополотнів:

— Це… убивство! — скрикнув він.

Драгомирецький знову не сказав нічого, тільки взявся рукою за трос, щоб вилізти на крило і стрибнути в гондолу.

Тоді Королевич витягся струнко:

— Пане поручик! — знову скрикнув він. — Ви — патріот! Ви любите вітчизну! Але хіба ж на користь вітчизні ця авантюра, афера? Штаби не подбали про фланги! Або флангові прикриття відмовились іти в бій! Штрафний полк ляже трупом… Ми з вами — солдати, товаришу офіцер!..

— Що ти верзеш! — зарепетував Драгомирецький, посатанівши: все своє обурення, весь свій біль він, здавалося, вклав у цю хвилину в цей зойк. — Давай гвинт!

Королевич стояв, витягнувшись, нерухомо.

— Гвинт! — знову зарепетував Драгомирецький, але це було вже ридання. — Чи ти хочеш, щоб нас розстріляли?

Королевич прошепотів:

— Я б волів, щоб мене розстріляли, тільки б… спинити наступ…

— Ідіот! — схлипнув Драгомирецький.

Він взявся за каску, готовий натягнути окуляри собі на очі, але зразу відкинув на спину, схопив флягу при боці і тремтячими пальцями почав відгвинчувати капшучок, — ковтнути спирту, і байдуже: оп'яніння — єдиний порятунок, коли ти нічого не можеш зробити, коли ти — ніщо.

Але Королевич перехопив руку пілота:

— Не треба… поручик! Перед вильотом! Що ви робите!?.

Драгомирецький слухняно залишив флягу, але правою рукою розстебнув кобуру і вийняв пістолет.

Королевич пополотнів, але витягнувся струнко:

— Стріляйте, поручик!

Та зразу ж він кинувся вперед і вхопив Драгомирецького за руки: поручик цілив собі в скроню. Королевич був дужий, а поручик у цю хвилину — кволий, як хлопчик: Королевич затис йому зап'ястя, і пістолет впав їм під ноги.

— Ви… хлопчак… механік… — заплакав Драгомирецький, взявся обома руками за троси, підтягнувся і стрибнув у гондолу. — На десятому кілометрі дві зелені вниз! — гукнув він через плече, як гукають «будь я проклятий». — Гвинт!

Він насунув каску, застебнув її і взявся за прибори.

Коли літак злетів і ревіння мотора перейшло в ритмічне гудіння, Королевич прокричав Драгомирецькому в вухо:

— Попереджаю: я вистрибну з парашутом! Ми мусимо попередити про небезпеку!

Ранцеві парашути Котельнікова — новинка вітчизняної авіації — були і в пілота, і в авіатехніка, але стрибати з парашутом їм ще не доводилося: створені Котельніковим у київських авіамайстернях парашути KP–1 тим часом використовувались в авіації тільки на випадок аварії…

5

Сонце вже стояло високо, і в Києві в цей час почалась маніфестація.

Мимо Думи — церемоніальним маршем, громохко карбуючи крок, — пройшли два батальйони офіцерів: прапорщики, поручики і капітани. Вони були в повній офіцерській формі, але по–солдатському під гвинтівкою. З тротуарів їх вітали гучними оплесками. Варта георгіївських кавалерів, вишикувана понад тротуарами для додержання порядку, взяла по–єфрейторському на караул. З балкона Думи сам командуючий військовим округом — від сьогодні вже не полковник, а генерал — Обєручев гукнув до офіцерів:

— Хай живе перемога!

І прапорщики, поручики та капітани відповіли:

— Смерть!

На лівому рукаві в кожного офіцера на чорному оксамитовому ромбі був вицяткуваний череп і дві схрещені гомілки. Це марширували два ударні батальйони смерті, сформовані з офіцерів київських штабів та офіцерських шкіл.

Батальйони смерті продефілювали по Великій Васильківській на станцію Київ–Другий, повантажились в ешелони і рушили на захід — на фронт.

За батальйонами смерті пройшла Хрещатиком і громадська маніфестація. Організовано її з урахуванням петроградського досвіду: маніфестація в Петрограді почалась ще рано–вранці, і телеграф вже приніс перші відомості про неї.

В Петрограді демонстрацію проти наступу на фронті, яку готувались провести більшовики, есерівсько–меншовицьке керівництво Першого всеросійського з'їзду Рад заборонило. Замість антивоєнної демонстрації есерівсько–меншовицький провід вирішив улаштувати патріотичну маніфестацію. Транспаранти з написами «Довіряємо Тимчасовому урядові», «Геть розкол, хай живе єдність!», «Війна до перемоги!» роздано ще звечора всім колективам та організаціям.

Та великий був подив організаторів маніфестації, коли вранці вони не побачили над колонами маніфестантів жодного з своїх дбайливо заготовлених транспарантів. Навіть есерівські та меншовицькі організації не наважились пронести містом ці гасла. Люди йшли або зовсім без транспарантів, або зі звичайними прапорами «Пролетарі всіх країн, єднайтеся!» та з плакатами, накресленими нашвидкуруч. Це були пролетарські колективи з Виборзької, Ліговки, Колпіна та островів або окремі військові частини. Написи на плакатах були: «Геть війну!», «Геть десять міністрів–капіталістів!», «Вся влада — Радам!»

Сто вісімдесятий піший полк ніс такі ж плакати, тільки написи на них були українською мовою, і був ще плакат: «Вимагаємо автономії України!» Ніс його член солдатського комітету полку Юрій Коцюбинський.

Робітничі і селянські колони попрямували на Марсове поле і схилили свої прапори над могилами жертв революції.

Київські організатори патріотичної маніфестації, користаючи з петроградського досвіду, замість плаката з закликом «Вся влада — Радам!» намалювали величезний транспарант з текстом: «Об'єднаймося навколо Рад на підтримку Тимчасовому урядові». Несли його партійні колони меншовиків та есерів. Кореспонденти петроградських газет відразу ж передали повідомлення телеграфом:

«Київ, мать городів руських, демонстрував свої патріотичні почуття, своє довір'я Тимчасовому урядові, своє жадання довести війну до переможного кінця…»

Коли маніфестанти проминали будинок Думи, якраз надійшло і перше повідомлення з ставки, — голова Думи оповістив його з балкона через мегафон:

— «Трьохсоттисячна армія на Південно–Західному фронті піднялась і пішла в наступ, фронт на відстані в сімдесят кілометрів прорвано, наступ свободи і захисту революції почався!»

— Ура! — залементували маніфестанти.

Оркестр на «брехалівці» заграв «Марсельєзу».

6

Коли під шасі літака стало видно бойовище, — Королевич важко перевалився через борт. Він побачив, як Драгомирецький махнув йому рукою. То не був помах привіту, — так махають рукою, коли притому проказують: «Пропадай пропадом все!»

Купол парашута похитувався над Королевичем — як друге, маленьке, твоє особисте небо — і земля там, унизу, ніби колихалась: ставала дибки і знову провалювалась у безодню. І в ту хвилину, коли вона зводилась збоку стіною, Королевич примічав на рудій ріллі та на зеленому морігу безліч сірих цяток. Неначе з руки сіяча розкидано зерна на ораницю, щоб згодом — під небом, сонцем і дощем прорости їм зелом. Та то була тільки омана з височини: зерна рухались — то бігли солдати в нестримну атаку, вперед. А може, і справді не рухалися вже? Може, таки вгрузли в землю, в своє останнє пристановище, в могилу на полі бою, — і скиба закриє їх?

Парашут вийшов з завихрення після літака і почав плавко, але швидко падати вниз. Здавалось, моріг летить назустріч парашутистові, щоб поглинути і його. Але Королевичеві не було страшно. Було тільки неспокійно і якось велично. Світ довкола був такий великий–великий, і він зараз стане на землю обома ногами і попередить: фланги відкриті!

Враз по ногах шмаргонуло вогнем, огнем опалило все тіло: кулемети противника помітили парашут і взяли його в хрест, — і в ту секунду, коли Королевич впав на м'який, рахманний ґрунт, він вже не почував нічого…

Саме в цю мить поручик Драгомирецький вистромив за борт ракетницю. Він був офіцер, він дістав наказ, і він повинен його виконати точно. Дві зелені ракети першій лінії — як домовлено: позаду все гаразд, фланги й тили забезпечено, спокійно вперед, бог у поміч…

Драгомирецький побачив: парашут Королевича раптом зів'яв, завис у повітрі, неначе викручена ганчірка, а потім простелився по землі, як шмаття. Око пілота — досвідчене, і Драгомирецький зрозумів: солдата Королевича на світі не стало…

І раптом сказ ухопив юнака–пілота. Він скинув рукавицю геть — вона комашкою полетіла за борт — і тремтячими пальцями схопив дві червоні ракети. Ще мить — і з–під літака швидкими птицями один за одним вилетіли два червоні огні — і вхрясли в землю посеред сірих цяток.

Дві червоні — як і обумовлено наперед: першій лінії наступ спинити, заритись у землю…

А літак вже був далеко, і Драгомирецькому стало видно Тернопіль на горизонті. Пропелер знесилено залопотів — мотор вимкнуто — і літак швидко попланував на посадку.

Та за кілька метрів від землі, над самісіньким аеродромом штаарму, пропелер раптом знову загув — пілот знову включив мотор — і літак злетів високо в піднебесся.

Ще хвилина — і літак зник за Тернополем, на схід.

— Він збожеволів! — зарепетував генерал Корнілов.

Командуючий фронтом стояв тепер біля ґанку своєї штаб–квартири, чекаючи літаків з секторів бою: бій розвивався нестримно, і дорога була кожна хвилина.

Очевидно, це так і було. Треба думати, поручик Драгомирецький позбувся глузду: він — там, на самоті, у своєму літаку — щось гукав у просторінь, сварився в небо кулаком, плакав, а потім раптом починав співати — як співають завжди пілоти в час польоту. Тільки співав він щось непутемне, якусь дику суміш з різних пісень; то «Взвейтесь, соколы, орлами», то «Со святыми упокой», а то просто починав бренькати на губах, без слів, войовничий мотив жартівливого маршу авіаторів: «По улицам ходила большая крокодила…»

Літак йшов сто шістдесят кілометрів на годину, точно по прямій — норд–норд–ост — на Київ.

7

Києвом якраз проходила маніфестація «номер два».

Відразу це були тільки хори кількох «просвіт», їх перестріло керівництво «Селянської спілки» з своїм прапором «Земля і воля» і приладналось попереду. Позаду пришикувалась колона учнів середніх шкіл — з транспарантом «Хай живе автономна Україна в Федеративній Російській Республіці». На розі Бібіковського бульвару чекав ще Богданівський полк — повним складом шістнадцяти рот, з полковим прапором на чолі.

По тротуарах в цей час купчилося чимало народу — люди розходились після першої маніфестації — і натовп зустрів українську маніфестацію по–різному. Одні прилучили свої голоси до співів, інші свистіли, ще інші нахвалялись — «вискубти чуби хохлам». Та чимало людей — обурені на такі зухвалі вигуки, з протесту, — приладнувались і собі до маніфестантів.

Тепер маніфестація посунула в напрямі до Думи, ще й на самому Хрещатику повнячись та вбираючи в себе і окремих перехожих, і численні групи — з Лютеранської, Прорізної, Миколаївської.

Йшли націоналістичні партії і діячі різних, щойно утворюваних національних установ. Вони домагались створення національної держави, — яка б вона не була: нехай буде буржуазною, нехай собі й демократичною. В цій демонстрації йшли люди, які прагнули на хвилі національного піднесення влаштувати власну кар'єру, доскочити влади, здобути чи помножити власні достатки. Але були в лавах демонстрантів і такі, яким від нації нічого не було потрібно, навпаки — вони ладні були віддати їй все і зробити для неї все, що могли, тільки ж не збагнули ще, як це зробити: вболівальники злигоднів батьківщини і романтики її невідомого майбутнього. Йшли й просто щирі серцем: вони не дуже й клопоталися справами нації, одначе не могли зрозуміти, як же це так, що сталася революція, а свобода ще не прийшла…

Словом, — різні йшли люди в київській маніфестації номер два.

Відмова Тимчасового уряду признати автономію України, саме погордливе ставлення до «українства» взагалі й недвозначне продовження колоніальної політики царського урядництва — спородили обурення й викликали протест у найрізноманітніших колах українців. Ба й не лише українців: в лавах демонстрантів йшло чимало росіян, поляків, євреїв — синів інших народів, але ж — громадян української землі. Це були просто непримиренні до несправедливості люди. Вони теж підспівували «Чого ж наша славна Україна зажурилася» і несли транспаранти «Автономію Україні!»

Але на плакатах і транспарантах цієї демонстрації не було жодного гасла супроти того, хто автономії не давав, — проти Тимчасового уряду. Не було — в день початку наступу на фронті, на четвертому році війни, — й жодного слова про наступ, про війну і про мир. І всі гасла та заклики організатори демонстрації виписали не на червоних, а на жовто–блакитних полотнищах.

Бо організатором цієї демонстрації була Центральна Рада…

В шерензі зведеного хору «просвіт» йшли поруч студентка Марина Драгомирецька з гімназистом Флегонтом Босняцьким. Марина казала Флегонтові екзальтовано:

— Флегонте! Велика французька революція відбулась у лютому місяці сорок восьмого року, і революція в Росії — теж почалась у лютому! — Асоціації, порівяння та аналогії завжди хвилювали Марину, в них вона вбачала якусь проречистість. — Барикадні бої Паризької комуни почались у червні, і ми демонструємо теж червневих днів. Хіба ви не відчуваєте, що тут щось таке… символічне?

Дівчина з Марини була сумбурна, і в її дівочій голові ще цвів мак. Флегонт, вважаючи себе більш розважливим, бо ж мужської статі, критично зауважив:

— Ви забуваєте, Марино, що Паризька комуна мала на закінчення Тьєра…

— Ах! — розпивалась Марина. — Ви схожі не на завтрашнього студента, а на професора в відставці! Зрозуміло, що я бажаю перемоги революціям!

— І буржуазним теж? — насторожено перепитав Флегонт. У розмовах між ним і Лією Штерн питання буржуазних і пролетарських революцій було вже поставлене на обговорення.

Це запитання ще більше обурило Марину:

— Фі! Ви справді, неможливий! Кінець кінцем, я просто не буду з вами балакати!

Кінець кінцем, Марина була саме така. Асоціюючи, порівнюючи та аналогізуючи, вона, проте, не вміла ще ні протиставити, ані відкинути. Марину однаково хвилювали «Ще не вмерла Україна» та «Повстаньте, гнані і голодні», «Ще не вмерла» — хвилювала саме цими словами — бо ж оспівували вони неначе життя. А «Інтернаціонал» хвилював закликом — «своею собственной рукой». В цьому закликові — така сила, твердість, самостійність…

Флегонт сьогодні був дещо розгублений. Справа в тому, що він так і не міг вирішити, з якою ж демонстрацією йому йти? Звичайно, його місце — з українською демократією: він же співав у хорі «Просвіти», та й… можна йти разом з Мариною. Одначе Лія теж кликала його: студент Лаврентій Картвелішвілі утворював молодіжну більшовицьку організацію, і Флегонт вже майже остаточно вирішив вступити до неї… Кінець кінцем, Флегонт прийшов до висновку, що він може встигнути на обидві демонстрації: більшовицька ж мала вирушити дещо пізніше…

З балкона Думи маніфестацію номер два вітали, як і маніфестацію номер один: хоча й керівникам Думи, командуванню військового округу українське самовизначення аж ніяк не імпонувало, одначе в українській маніфестації не було ні закликів проти Тимчасового уряду, ані гасел проти війни.

Проте з юрби, що купчилась на тротуарах довкола майдану, — а були то переважно учасники маніфестації номер один, що вже розійшлась, — назустріч гаслові «Автономію Україні!» полинули вигуки аж ніяк не вітальні:

— Геть сепаратистів! Геть мазепинців!

І на маніфестантів полетіли грудки землі та кізяки.

Кореспонденти центральних газет дали повідомлення:

«Українці, як і завжди, продемонстрували свій сепаратизм, одначе нелояльних ексцесів під час демонстрації зареєстровано не було. В Києві все спокійно».

8

Третю київську демонстрацію організовували більшовики, і ядро її складали робітники «Арсеналу» та солдати Третього авіапарку. Вишикувалися так: в одній шерензі йшли робітники, в другій — солдати, потім — знову шеренга робітників і знову шеренга солдатів. Робітники йшли разом з своїми родинами. Іван Бриль йшов з Меланею, Тосею та трьома молодшими дітьми; Максим Колиберда — з Мартою та всіма дрібними Колиберденками.

Данило з Харитоном ішли з загоном робітничої самооборони, трохи попереду: можливі були ексцеси, і вирішено самооборону тримати напоготові.

Попереду лави демонстрантів палахкотіли прапори арсенальців — «Пролетарі всіх країн, єднайтесь!» і Третього авіапарку — «Мир хатам, війна палацам!» Над колоною — три транспаранти: «Геть війну!», «Геть десять міністрів–капіталістів!», «Всю владу — Радам робітничих, солдатських і селянських депутатів!»

Іван Бриль і Максим Колиберда теж були за «владу — Радам» і тим паче за «геть війну»: за мир хатам, тільки без війни палацам. Як давні прихильники соціал–демократії взагалі, вони воліли безкровної революції, хоча міністрів–капіталістів, безумовно, треба було нагнати геть, щоб була повна свобода робітничому класу, і взагалі — справедливість на землі.

На Олександрівському майдані демонстрацію перестріла колона з Подолу. Шеренги робітників і тут чергувались з шеренгами солдатів Воронезьких дружин та матросів Дніпровської флотилії. Ще трохи згодом прилучилась колона Центрального району та робітники Південно–російських металургійних заводів, Деміївського снарядного і військових майстерень, а також солдати кінного запасу. Ці колони теж несли плакати з більшовицькими гаслами.

Але перед Думським майданом більшовицька демонстрація дещо затрималась: Хрещатиком саме проходила українська демонстрація — і треба було розминутись.

Дві лави демонстрантів стояли одна проти одної, керівництво на чолі розбиралось, кому іти праворуч, кому ліворуч, а люди в лавах перебалакувались та перегукувались: зустрілося чимало знайомих, навіть членів однієї родини — брати і сестри, діти й батьки. Флегонт з Мариною махали руками до Данила з Харитоном.

Іванов сказав похмуро до Боженка поруч:

— Ми — йолопи… Ні! — зразу ж розсердився він на себе самого. — Ми — злочинці!

— Ти що — здурів? — здивувався Боженко.

— Так, ми здуріли! Навіщо ми затіяли окрему демонстрацію? Кому це потрібно? Реакції та контрреволюції, щоб розпорошити сили трудящих! Ми мусили йти тільки разом!

— Тю! — ще дужче здивувався Боженко. — Таж цю демонстрацію очолює Центральна Рада!

— Центральна Рада примостилася на чолі, а хто позаду йде? Хто йшов і в першій демонстрації?

— Таж першу вели меншовики!

— А за ними хто йшов? Хіба не народ?

— Та народ же… — погодився Боженко. — І чого ти до мене прискіпався? Таке рішення гомітету — одірватись від есерів та меншовиків…

— Одірватись від есерів з меншовиками, а не від народу! — вже майже закричав Іванов: таким розгніваним Боженко його ще ніколи не бачив.

Іванова підтримав Саша Горовиць:

— Це правда: треба було іти однією демонстрацією, об'єднавшись навколо Рад…

— Таж Ради — меншовицькі! — спантеличився Боженко.

Тоді озвався й Смирнов:

— Для того й треба об'єднатись навколо Рад, щоб одірвати їх від меншовиків та есерів.

Затонський теж докинув похмуро:

— Ви ж бачите: їх більшає й більшає, — він кивнув на українську демонстрацію, що вже просувалась попід тротуаром, розминаючись, — минулої демонстрації їх було куди менше, як тепер: народу за Центральною Радою зростає…

Тепер вже обурився й Боженко:

— Що ти верзеш? Що ти веремію затіваєш? А то, за нами, хіба не народ? За нами пролетаріат! — Він вказав на колони арсенальців, машинобудівників, кравців, тютюнників, лимарів позаду.

Тоді втрутилась і Євгенія Бош:

— Я думаю, — сказала вона, — Іванов мав рацію, коли виступав з вимогою, щоб ми, більшовики, очолили боротьбу за автономію України: нема «українства», як партії, в «українстві» — теж класова боротьба. Ленін правий: правильне вирішення національного питання можливе лише тоді, коли влада перейде в руки робітників та найбідніших селян… А ми зовсім відсахнулись від українського руху! Ми мусимо це змінити. І ми змінимо це… — Вона помовчала ще і додала: — Розмову з Юрієм для початку я візьму на себе…

Українська демонстрація вже пройшла, розминувшись. Подано команду більшовицькій колоні — шикуватись!

В цей час по руках пішли екстрені випуски газет: хлопчаки–газетярі спритно торгували, шастаючи поміж демонстрантів.

Київський телеграф прийняв з Харкова, Катеринослава й Донецького басейну вранішні інформації.

З Донбасу повідомляли: робітники Луганська, Бахмута, Юзівки, Краматорська, шахтарі району Ясинуватої, Щербинівки, Микитівки — вийшли на демонстрації під більшовицькими гаслами «геть війну» та «вся влада — Радам».

З Харкова теж: понад сто тисяч робітників усіх численних харківських заводів та солдати гарнізону на заклик більшовиків зібрались на мітинг на іподромі і вимагають «влади Радам» та «геть війну».

З Катеринослава: по всіх підприємствах ухвалено більшовицькі резолюції «геть війну!» і «влада — Радам!»

Боженко загилив Іванова кулаком по спині:

— От бачиш! А ти казав!..

9

Цієї гарної, погожої червневої неділі весь Київ не сидів по домах: гаряче сонце стояло над Дніпром, з–за Дніпра повівав ласкавий вітерець, сонцем і водою пахла зелень у парках на дніпровських кручах. І тільки на вулиці, серед людей, можна було довідатись і про новини, які так хвилювали всіх: адже сьогодні на світанку почався наступ на фронті — дві сотні кілометрів від Києва.

І, мабуть, лише одна родина Драгомирецьких була в цю хвилину вдома.

Повним складом родині Драгомирецьких не траплялось збиратись вже давно — від самого початку війни. Адже Ростислав і Олександр воювали, Марина постійно гасала чорті–де, а сам Гервазій Оникійович з рання і до ночі пропадав в Олександрівській лікарні.

Але сьогодні — неждано — всі Драгомирецькі зійшлися біля свого родинного вогнища: Гервазій Оникійович, Марина, Олександр, Ростислав.

Діти сиділи похмурі, по кутках. Батько бігав по кімнаті, хапався за голову, патлав чуприну, кошлав бороду і здіймав руки до неба, закликаючи Господа Бога в свідки.

— Господи Боже мій! — волав він. — Будь нам усім суддею!

Трапилося страшне: Ростислав, офіцер славної російської армії, доблесний захисник вітчизни, кавалер Анни, Станіслава і двох Георгіїв, патріот, — втік з фронту: дезертир.

І — як дезертирував! Не виконав бойовий наказ. Ще гірше — вчинив всупереч одержаному наказові. Ще гірше — увів бойову машину, посадив її не на аеродромі, а на полі біля Корчуватого, покинув її там, і — драстуйте, наше вам! — з'явився додому, регочучи й плачучи.

З'явився, плюхнув у старовинне — мамине, в яке після смерті мами ніхто й не сідав, — крісло в кутку, і так і сидить, мов істукан: сльози течуть по брудному обличчю, залишаючи руді патьоки на щоках, а очі горять божевільним огнем, і на всі слова до нього тільки лопоче, цокаючи зубами:

— Сухомлинови, Мясоєдови, Распутіни! Продали, сволота, Росію!

— Хто — продав? Хто — купив?

Гервазій Оникійович метлявся по їдальні — від столу до буфета, від буфета до горки з порцеляною, від горки до грамофона в кутку, зашпурхався за килими, перекидав стільці, сипав попіл з цигарки навсібіч, здіймав руки догори, зводив очі до неба, трусив кулаками над головою і галасував:

— Вітчизна! Батьківщина! Держава!..

Потім спинився перед великим портретом жінки на стіні, — жінка дивилась лагідно і сумовито, то була покійна пані Драгомирецька, його дружина, Ростиславова мама, — і зарепетував:

— Проклинаю!!.

Був би в квартирі телефон, він подзвонив би негайно в штаб військового округу і викликав би патруль, щоб його рідного сина–зрадника заарештували.

Втім, він таки збігав до сусідів і подзвонив по телефону в штаб: викликав сина Олексашу — рятувати рідного брата.

Поручик Драгомирецький Олександр прикотив на штабному сестровозі, і от він теж був уже тут: переляканий, блідий, і очі блискали, як у загнаного звіра, — не холодним блиском від кокаїну, а натуральним гарячим огнем: що ж тепер буде, адже відповідальність за брата впаде і на нього?

— Ти — мерзотник! — тільки й сказав він братові. — Я мушу викликати тебе на дуель!

В цю хвилину пришила Марина: демонстрація закінчилась, і вона прибігла, збуджена, додому.

— Донечко! — зустрів її на порозі Гервазій Оникійович і патетично заключив у батьківські обійми. — Пожалій свого батька: в нього син — Мясоедов, Сухомлинов, Распутін…

Поява жіночого начала серед цієї чоловічої трагедії була такою проймаючою, що старий доктор схлипнув. Всі сили благородного обурення і священного гніву були розбурхані в його душі. І так же було шкода себе самого: виховав, довів до пуття, і от…

А головне — абсолютна безвихідь: що ж його тепер робити?

Офіцер Ростислав Драгомирецький — державний злочинець, але ж він — таки син…

Тимчасового уряду доктор Драгомирецький, правда, не похваляв, але ж зраду вітчизні він також не міг схвалити! Він, звичайно, був проти цієї ідіотської, злочинної війни, але ж не міг він, син своєї батьківщини, бути — пораженцем!

— Що ж робити? — репетував Гервазій Оникійович, спиняючись перед Ростиславом і потрясаючи кулаками, — що ми будемо тепер робити? Я тебе питаю, негіднику?

Був би його син Ростислав малим хлопцем, він просто спустив би йому штани і всипав гарячих. Але ж цьому оболтусові було двадцять три роки, та й тілесного покарання доктор Драгомирецький взагалі не визнавав.

Ростислав сказав тихо й понуро, і це було, власне, перше розумне слово від нього:

— Олександр… дай мені твій браунінг… я свій загубив ще там… на позиціях…

— Навіщо тобі цей ідіотський браунінг? — залементував старий батько.

— Виходу нема… — так само понуро мовив Ростислав. Марина кинулася до брата й обійняла його.

— Ростику! Милий… любий… нещасний! Що ти!

Ростислав відхилився від сестри, в оці його блиснула сльоза:

— Не треба, Маринко… Лиши мене… Я — паскуда. Мене не треба жаліти.

Але сестра горнулась до нього, голубила, обливала своїми слізьми його заслізене, в брудних патьоках, лице.

Олександр гарикнув з свого кутка:

— Іди геть, Маринко! Припини бабські істерики! Йому більше нічого не лишається…

Тоді Марина справді впала в істерику. Вона випростувалась перед молодшим братом:

— Каїн! Недурно все місто знає тебе, як чорносотенця! Ти готовий і рідного брата штовхнути в могилу! Так роби ж свою чорну справу, кат! Давай йому зразу свій кривавий пістолет! Ну? Чого ж ти сидиш? Давай йому твій браунінг з монограмою від проститутки Матільди!

— Дура! Не твоє діло про Матільду!

— Ні! — лементувала Марина. — Давай зразу! — Вона вхопила брата і сіпала за кобуру з пістолетом.

— Пусти! — шарпався Олександр. — Ідіотка! Задрипана украйонка! Репана гапка!

— Діти! — заволав Гервазій Оникійович. — Покиньте! Таке горе, а ви…

Олександрові нарешті пощастило вирватись з рук Марини. Він відійшов в інший куток і відгородився стільцем.

— Не дам я йому мого пістолета! Цього ще бракувало, щоб він застрелився з пістолета з моїм номером, який зареєстрований у штабі, — щоб мені ж потім відповідати!

— Падлюка! — гукала Марина. — Тоді стріляй сам, з своєї руки! Убий рідного брата, від тебе можна такого чекати!

— Хай вішається або кидається з вікна, — кричав і Олександр, — а мого пістолета я йому не дам!

— Йолоп! Оболтус! — заґвалтував батько. — Я своїми власними руками викину тебе з балкона! — Він спинився знову перед портретом покійної дружини і, здіймаючи руки вгору, заволав до неї: — Мати! Поглянь, яких ти народила дітей! Прокляни їх на тому світі! — Він вхопився за голову, впав на стілець і стукнувся головою об стіл. — Ні, ні! Це все я, це я виховав таких обормотів з тих гарних хлопчиків, яких ти мені залишила! Прокляни мене! Будь проклятий — я! Діти, кляніть, кляніть мене — це я, ваш батько, негідник!

— Батьку! — мовив тихо Ростислав. — Не треба! Винуватий тільки я. Я й нестиму відповідальність…

Він звівся. Він хотів кудись іти. А куди, він не знав.

Марина знову кинулась до нього і повисла на плечах:

— Ти нікуди не підеш! Ми заховаємо тебе!.. Батьку! Накажи Олександрові тільки одне: нехай нікому не каже, що Ростислав тут. Більше нічого не треба від цього кретина!

— Сама — погань!

Але тут вже Гервазій Оникійович посатанів:

— Цить! Я наказую! Я — батько! Іди геть, і — ні слова, чуєш, ні слова ніде про Ростислава!

І зразу він знову вхопився за голову і застогнав:

— Що ж робити? Хоч би інші діти були, як діти! А то ти — теж! Ти — теж! — закричав він тепер вже на доньку. — Ти теж до добра не доведеш — з твоїм ідіотським українством! Ти теж стаєш на дорогу зради вітчизни!

Марина огризнулась зухвало:

— А що ж — краще бути такою, як твої сини? Як ця нюня, — вона вказала на Ростислава. — Раз за життя він вчинив як мужчина, а тепер не знає, куди заховатись! Чи — як цей архаровець, що ладний залити кров'ю свій рідний народ і навіть маму свою — я певна, коли б була жива мама, — убив би її за те, що співала біля його колиски українських пісень!

Мариною вже трусила справжня істерика:

— Ви всі — виродки! Чорносотенці! Контрреволюціонери!..

Старий лікар Гервазій Оникійович Драгомирецький похилив голову на долоні і тихо заплакав: сльози скрапували з його очей просто на скатертину — плюшову з шовковою сіткою, яку вишивала власними руками покійна пані Драгомирецька… Що його робити? Що чинити? Як взагалі далі жити на світі? Троє було в нього дітей, і всі — вийшли такі різні. А він сам — сам він теж… різний. Коли покласти руку на серце, то Ростислав — по суті — вчинив, мабуть, достойно. Але ж має рацію і Олександр: офіцер повинен виконувати наказ і віддати життя за батьківщину. Тільки ж вірно каже й Маринка: все те, що неначе правильне, по суті — нелюдське… Яке прокляте настало життя!.. Революція, контрреволюція, патріотизм, інтернаціоналізм! Українська нація, російська великодержавність, мати–Росія, ненька–Україна! Партії, програми, ще й — класова боротьба! Господи, Боже мій! Класової боротьби, вже даруйте, він допустити не згодний!.. Але ж що чинити тепер? І що буде далі? В Росії — двовладдя, на Україні — безладдя, а в родині Драгомирецьких — цілковитий бедлам! Дайте ж Гервазієві Оникійовичу нарешті спокій: він тільки лікар, чуєте — лікар, і його справа лікувати людей і виривати їх з пазурів передчасної смерті!

— Батьку! — суворо сказала Марина. — Де твій старий піджак і сині штани? Ти знову їх кудись запроторив! Скільки раз я казала тобі, щоб не розкидався з своїми штанами, а вішав все в гардероб! Нехай Ростислав швидше переодягається і зникає геть: на світі не одне місто — Київ…

Марина спинилась посеред кімнати, серед розгардіяшу, і люто блиснула очима на молодшого брата:

— Тільки нехай цей паршивець не знає, де подінеться Ростислав! Чуєш, батьку? Жодним словом не прохопись перед цим занюханим кокаїністом! Він здатний виказати на рідного брата і зашморгнути йому мотузку на шиї!..

Доктор Драгомирецький знову вхопився за голову:

— Марино! Опам'ятайся! Що за слова «паршивець», «занюханий»! Ти ж закінчила гімназію! І що ти пропонуєш? А — вітчизна? А — присяга? А — комендантські патрулі, які нишпорять по місту й виловлюють дезертирів?…

10

Більшовицька демонстрація тим часом вийшла на Думський майдан.

Групи юнкерів зразу кинулись до транспарантів «Геть війну!» та «Владу — Радам!» Вони замірялись пошматувати ці гасла. Свист, лемент, тюкання вибухли на тротуарах.

З лав демонстрантів почувся наказ з мегафона:

— Спокійно, товариші! Не відповідати на провокацію! Авіапарківці та арсенальці — вперед!

Це порядкував Іванов. Так домовлено наперед: якщо буде напад, солдати авіапарку та арсенальці виходять у голову колони, беруться міцно під руки і стримують удар юрби.

Тепер транспаранти «Геть війну!» та «Владу — Радам!» опинились у центрі демонстрації, за численними й міцними шеренгами солдатів та робітників.

— Ви й досі вірите, що буржуазна революція може перемінитись на соціалістичну мирним шляхом? — гостро запитав Іванов в Євгенії Бош.

— Ні, тепер я думаю навпаки: ми мусимо повстати…

В цей час, коли демонстрація проминала будинок Думи і на балконі її стояли мовчазні та люті, не вітаючи демонстрантів, її керівники, — сталося таке.

З Малої Житомирської з гучним торохкотінням вилетів мотоцикл і полинув через майдан до Інститутської. Це поспішав на Банкову, в штаб, кур'єр–іскровик з черговими стрічками з телеграфного апарата. Але колона демонстрантів перетяла йому шлях, і він став.

Та, ставши, він не міг стримати свого збудження, своєї схвильованості. Телеграфні повідомлення, які він тримав у руці, пекли йому серце.

Він зіп'явся на педалі свого мотоцикла і гукнув у колону демонстрантів, у натовп на тротуарі:

— Армію прориву під Калушем розбито!.. Шістдесят тисяч лягло трупом!..

В лавах демонстрантів, в натовпі на тротуарах розітнулись зойки, вигуки, голосіння: новина миттю облетіла майдан: ще шістдесят тисяч смертей! Батьки, брати, сини, чоловіки…

Іванов заспівав:

Вы жертвою пали в борьбе роковой…

Товариші підхопили:

Любви беззаветной к народу…

І тоді заспівала вся лава демонстрантів:

Вы отдали все, что могли, за него,

За жизнь его, честь и свободу…

Люди на тротуарах скидали шапки, люди похиляли голови, прилучали й свої голоси до мелодії жалобного співу.

I люди плакали.

А більшовицька демонстрація йшла.

Геть війну! Не треба війни. Хай буде мир у світі!

Але мир — не приходить сам, його ще треба завоювати.

І завоювати його можливо лише тоді, коли владу в країні візьмуть у свої руки самі трудівники.

І на чолі має стати організатор — партія.

Нема такої партії, яка б наважилась зараз — під час розрухи й війни — взяти владу в свої руки й повести за собою весь народ, — так кажуть меншовики і есери. Ні, є така партія! — сказав більшовик Ленін, сказав лише кілька днів тому, на Всеросійському з'їзді Рад: це — партія більшовиків!..

І більшовики йшли першими шеренгами демонстрації:

Падет произвол, и восстанет народ,

Великий, могучий, свободный…

Мелодія жалобного маршу — мінорна, але в словах пісні — найбільший мажор: заклик до боротьби, віра в народ, певність у перемозі.

І попереду майоріли два червоні прапори:

«Пролетарі всіх країн, єднайтеся!» та «Мир хатам, війна палацам!»

Липень

Серйозна розмова

1

Вони сиділи троє проти трьох — і їм треба було договоритись за всяку ціну. Росію представляли: Керенський — військовий міністр Тимчасового уряду, лідер партії російських есерів, великорос із Пензи; Терещенко — міністр фінансів та іноземних справ, лідер партії російських кадетів, українець з–під Лохвиці; Церетелі — міністр внутрішніх справ, лідер російських меншовиків, грузин із Кутаїсі. Україну представляли Грушевський, Винниченко, Петлюра.

Ніч тільки почалась — щойно вдарила дванадцята, і в широко розчинені вікна щедро сочилися духмяні вечірні аромати київських парків: запаморочливо пахла матіола, за серце брали церковні благовонія левкоїв, білий тютюн дурманив солодко і снотворно.

В залі пригашено вогні: горішнє світло в кришталевих жирандолях зовсім вимкнуто; важкі, старовинної бронзи під китайськими парасольчиками бра на стінах засвічено тільки через одно; абажури на високих мармурових торшерах спущено — яскраве світло з–під них спадало тільки долі, на мозаїчні, шістнадцяти сортів деревини, паркети.

Бузковий зал вражав своєю пишнотою і багатством.

Таких залів у палаці було двадцять два — всіх відтінків, можливих у бідному спектрі барв, і всіх стилів, відомих від часів Ренесансу аж до мавританського модерну. Двадцять два зали йшли анфіладою — коли б відчинити двері, їх видно було б один в один. Але двері в цю хвилину були щільно причинені.

Палац належав Терещенкові. В Києві Терещенко мав ще три палаци: інтимний, музейний та діловий, а цей звався «фамільний». «Фамілія» Терещенків брала свій початок від старшини лохвицького полку Терешка, що мав за душею жупан та шаблю, зате нащадок його, нинішній міністр Тимчасового уряду, володів багатьма цукроварнями на Україні і подавав цукор до чаю німцям, французам і англійцям. Подейкували, що Терещенки можуть купити цілу Україну, і їм ще залишиться на «сороківку», щоб запити могорич.

Керенський і Церетелі були бідніші. Керенський мав золота самі запонки, Церетелі — коронку на зубі.

І от вони сиділи зараз троє і троє — чільники одного, власне, табору, але конфлікт між ними зайшов раптом аж надто далеко: Тимчасовий уряд не давав своєї згоди на утворення української армії, а Центральна Рада самочинно її формувала; Тимчасовий уряд категорично заперечував проти автономії України, а Центральна Рада її свавільно проголосила.

Втім, Грушевський, Винниченко й Петлюра в цю хвилину були сповнені почуттям своєї безперечної переваги. Наступ Керенського провалився: шістдесят тисяч лягли трупом, двісті п'ятдесят тисяч потрапили в полон.

— Чи не можна зачинити вікна? — попросив Церетелі. — Розмова буде надто конфіденціальна…

Терещенко натис грушку біля торшера — безшумно, на м'яких лосьових підошвах, ввійшов фрачний лакей з осанкою дипломата, причинив вікна, спустив важкі парчеві штори і клацнув вимикачем. Ту ж мить ледь чутно загуло вгорі, і по залу зашелестів вітерець: вентилятори колихнули абажури на торшерах. Але повітря в покою було гаряче, і струмінь його був схожий на подув сироко в пісках пустелі.

А втім, договоритись з Тимчасовим урядом потрібно було й Грушевському з Винниченком та Петлюрою: в місті було неспокійно через зростання продовольчих нестатків та через нескінченні страйки з різних причин.

Керенський застромив палець за мокрий комірець.

— Товаришу Петлюро! — промовив Керенський і підвівся. — Українізованих частин у Вінниці, Жмеринці і Проскурові стоїть п'ятдесят тисяч. їх треба кинути на дільницю Збараж — Скалат. Наступові австро–німців треба створити заслін! Цього вимагає генерал Корнілов, командуючий армією прориву, цього вимагає генерал Брусілов, главковерх. Цього вимагаю я — військовий міністр…

Петлюра теж звівся. Не тому, що він — генеральний секретар військових справ автономної України — неначе підлягав військовому міністру всеросійського уряду: він ще не підлягав, бо автономію не прийняли, і Керенський його повноважень не визнав, а обидва вони, військові міністри, не мали жодних військових чинів, бувши тільки «земгусарами». Петлюра звівся, бо стоячи він виглядав імпозантніше, і легше було таким чином додержати престижу.

Петлюра засунув великий палець правої руки за борт френча і відказав з апломбом:

— Пане міністр! Українське військо повинно стояти на підступах до української столиці. І зараз його найперше завдання — боронити країну від орди втікачів вашої погромленої армії.

Це був виклик.

Керенський теж застромив руку за борт.

Вони стояли майже впритул — обидва сухопарі, обидва трохи сутулі, обидва зодягнуті зовсім однаково, наче двійко близнят в незаможних батьків: жовті краги, широченні бриджі, френчі з викотом, білі комірці і червоні галстуки. Тільки один — Керенський — був рудявий і стрижений йоржиком, другий — Петлюра — русявий, зачесаний на проділ. Та поза обох: правиці в пазусі; голови погордливо відкинуті назад, — зганяла геть цю розбіжність у зовнішності. Зараз вони були схожі кап у кап, і коли б кожному на голову триух, торочений золотом, а на ноги білі лосини й ботфорти, — були б з них один проти одного два Наполеони.

— Ви проповідуєте розкол перед лицем державної небезпеки! — прошипів Керенський. — Це злочин проти свободи і революції!

— Це — оборона інтересів нації! — погордливо відказав Петлюра.

— Панове! — простогнав Грушевський. — Я закликаю вас! Три доби ми сперечаємось, не спимо, не п'ємо, не їмо! Нам треба нарешті домовитись! Адже можливий компроміс…

Господар, Терещенко, поправив пенсне і провів долонею по чисто виголених щоках — і Грушевський аж кинувся до нього в сподіванні, що він зараз скаже щось, що враз розрядить напружену атмосферу. Але господар тільки мовив до лакея:

— Содової, льоду, лимона, коньяку.

Українському цукровому магнатові Терещенкові весь цей конфлікт між Тимчасовим урядом та Центральною Радою був просто незрозумілим. Він вважав — і це, власне, так і було, — що в Тимчасового уряду і в Центральної Ради інтереси абсолютно однакові: треба створити республіку — таку, як, скажімо, у Франції або, на край, в Сполучених Штатах Америки. Де ж, як не у Франції чи Сполучених Штатах Америки, такий простір для ініціативи і такі перспективи для тріумфального шествування капіталу? Щодо особистого інтересу міністра Тимчасового уряду, пана Терещенка, то весь він був на його рідній Україні — в українській промисловості: хто ж, як не він, був елітою української буржуазії? Сказати по совісті, то він щиро вважав, що свою «Історію України» професор Грушевський написав якщо не про нього самого та його рід, то — для нього самого та його роду. Тому до Грушевського він завжди ставився з глибокою пошаною. І всі чвари поміж Центральною Радою та Тимчасовим урядом були йому тільки прикрі, як завжди прикрі будь–які незгоди та незлагоди в одній сім'ї.

А взагалі Терещенко перебував зараз у доброму гуморі. Дарма що ці три дні проминули в безперервних і безрезультатних досі нарадах, він — один поміж усіх — устиг–таки поладнати одну вельми важливу справу. Він скликав усіх київських фінансистів та промисловців і своїм беззаперечним авторитетом — не стільки міністра, як найбагатшої людини на Україні — домігся рішення: на вимоги підвищити заробітну плату, на заведення явочним порядком восьмигодинного робочого дня, на спроби здійснити робітничий контроль над підприємствами — відповісти локаутом! Локаут оголосили вже Деміївський рафінадний завод, заводи Орловського, Лева і Чорноярова, «Інженер», обмундирувальні майстерні Шульмана. За ними підуть і інші, крупніші…

Замість Терещенка заговорив Церетелі:

— Товаришу Винниченко, як колега по партії, звертаюсь до вас…

Винниченко знизав плечима:

— Петлюра теж соціал–демократ…

— Але ж ви, пане Винниченко, — майже зойкнув Корейський, — глава уряду, прем'єр–міністр!

Винниченко звівся і картинно вклонився:

— Дякую. Це ми почули вперше. Отже, уряд наш визнано і прийнято автономію України?

Проказавши це, Винниченко з достоїнством сів. Він був цілком задоволений з себе. Либонь, не так вже й погано починав він кар'єру глави уряду, тобто найпершого дипломата?

2

Втім, дипломатична кар'єра Винниченка почалася трохи раніше — кілька днів тому, і теж, як він гадав, непогано.

Дипломатична місія, з якою посилав його Грушевський до Тимчасового уряду, зазнала невдачі: Керенський сказав — ні! — і довелося самочинно оголосити автономію України. Тоді, другого ж дня після оголошення Універсалу, Винниченко — тепер вже глава уряду — надіслав свою дипломатичну місію — і не до Тимчасового уряду, а до… містера Рутта, глави дипломатичної місії Сполучених Штатів Америки в Петрограді.

Колишній державний секретар США, сенатор Рутт, тільки США вступили в війну, прибув у революційну Росію на допомогу послові США Френсісу та з двома спеціальними завданнями. По–перше, він привіз з банків США авізо на позику в сто мільйонів американських доларів — в рахунок обіцяної урядом США допомоги Росії в п'ять мільярдів, під заставу залізниць України й Сибіру. По–друге, він мав домогтися, щоб Росія — у відплату за допомогу — негайно відновила активні бойові дії на фронтах…

Винниченко доручив своїй місії також дві справи. По–перше, довідатися в містера Рутта, чи нема нарешті від президента Вільсона відповіді на звернення, подане ще Товариством українських поступовців у березні місяці? По–друге, — чи не вдасться з тих ста мільйонів урвати бодай дещицю і для Центральної Ради?

Дипломатів Генерального секретаріату прийняли: сам сенатор Рутт, генерал Хью Скотт, адмірал Джемс Глекнон і полковник Ріггс, військовий аташе США в Петрограді.

Прийом був якнайлюб'язніший. Пили соду–віскі, курили справжні гавани — два долари штука. Американці виявились хлопцями компанійської вдачі і охоче розповіли свої прожекти на найближче майбутнє. Сенатор Рутт, обтяжений дипломатичними справами, мав залишитись у Петрограді. Генерал Скотт — із звичайної туристської цікавості — збирався відвідати Москву, щоб оглянути її «сорок сороков», а заразом і проінспектувати московські військові заводи. Адмірала Глекнона вабила, певна річ, морська стихія, і він мав намір здійснити невеличкий вояж на береги Чорного моря. Довідавшись, що Одеса знаходиться теж на Україні, допитливий адмірал поцікавився — чи гарні одеські дівчата, чи високої якості марка шустовського коньяку, та яким тоннажем можна обчислити Чорноморський флот, військовий у Севастополі та торговельний в Одесі? Він гаряче пообіцяв, повертаючись з прогулянки по Чорномор'ю, неодмінно завітати до Києва — щоб оглянути славнозвісні фрески Софійського собору, лаврські печери з мощами та українізовані полки Центральної Ради, нехай і сухопутні. Проти того, щоб негайно українізувати весь Чорноморський флот, ґречний адмірал Глекнон не мав жодних заперечень… Полковник Ріггс, своєю чергою, поінформував, що з вивчення прибалтійських країн, якими він клопотався протягом цих років війни, він віднедавна якраз переключився на пильне вивчення історії та території України, бо от–от чекає на перепризначення на вирішальний Піїзденно–Західний фронт. Ріггс аж ніяк не заперечував проти того, щоб цей фронт і взагалі перейменувати на «украшський», раз він проходить через території виключно українські, і коли це має значення для історії України. Він пообіїгяв незабаром відвідати Київ, а то й зовсім розквартируватися в ньому.

Щодо петиції до президента Вільсона, то українських дипломатії? запевнили, що президент не забариться з відповіддю і, поза всякими сумнівами, підтримає скромні претензії відроджуваної нації. Про позику ж сказали так: з запроектованих п'яти мільярдів на Україну, звичайно, припаде якась пайка, але з щойно авізованих ста мільйонів, на жаль, ні цента вже урвати неможливо, бо всі ці грошики передано Керенському — спеціально на відкриття фронтального наступу.

— Воюйте! Воюйте! — мовив на заключения розмови сенатор. — Воюйте, і це буде ваш найліпший бізнес! Незалежність України буде дивідендом вашої участі в війні. Будь ласка, націоналізуйте, українізуйте, хоч би й соціалізуйте армію ваших фронтів — аби вона вийшла з окопів і пішла в наступ! Тоді протекторат, чи пак, я хотів сказати — покровительство США буде вам гарантовано цілковито. Бувайте здорові, містери самостійники! Гуд бай!

І от сорок українізованих батальйонів Центральної Ради пішли в армію прориву. Правда, жоден не повернувся з вікторією: частина лягла трупом, інші опинились у полоні. Але загибель, полон — це ж зовсім закономірно в час війни! В кожному разі, президентові Вільсонові тепер відомо: Центральна Рада життям своїх воїнів оплачує жадану самостійність!

Звичайно, щоб гарантувати одержання Україною обіцяних дивідендів від США, годилося б і далі запихати в пельку молохові війни життя українських вояків. Але ж ці п'ятдесят тисяч у Вінниці, Жмеринці й Проскурові та київський український гарнізон — богданівці й полуботківці — це ж останні українізовані частини Південно–Західного фронту! Віддаси їх Сашці Керенському, і цей шахрай та пройдисвіт скине зразу до чортів собачих Центральну Раду — і адьє–люлю, самостійна, автономна чи будь–яка інша форма української державності! Ні, на таке Винниченко не міг дати своєї згоди.

— Ну, як, Михаиле Сергійовичу? — зашепотів Винниченко до Грушевського, всідаючися після сутички з Керенським. — Здорово я йому відрізав, сукиному синові, га?

Грушевський застогнав:

— Ви — монстр, Володимире Кириловичу! Ви — страховище! Ваше грубіянство може тільки все чисто зіпсувати!

3

Грушевський не поділяв самовпевненого настрою свого заступника. При всій своїй антипатії до Росії, попри гаряче жадання відокремлення України, професор Грушевський не вважав момент слушним для розриву з Тимчасовим урядом.

По–перше, в питаннях землі та промисловості цей уряд не вдавався до максималістських крайностей.

По–друге, автономії України та задоволення всіх національних домагань українського народу вимагали й бузувіри–більшовики на чолі з цим «анфан–терібль», Леніним. Отже, непримиренно обстоювати негайне оформлення української державності означало б фактично — іти в одному річищі з петроградськими більшовиками і підсилювати їх у боротьбі проти Тимчасового уряду!

Ні, ні! Не можна зараз поривати з благонаміреним, поміркованим Тимчасовим урядом! Тимчасовий уряд проти більшовицької агресії відмобілізовує нині всі доброчинні сили. Та й в складі уряду набирають тепер ваги українські елементи. Ось — пан Терещенко, високоповажний добродій в українському фінансово–економічному житті: цукор — біле золото України, це вам не грушка–дуля! А який з нього аматор рідної старовини: в музейному палаці на розі Тимофіївської зібрав він над тисячу коштовних оригіналів Левицького, Боровиковського, Шевченка, Жемчужникова, Штернберга, Рєпіна, ще й Федотова та Врубеля. Навіть збірка у палаці Ханенка проти його збірки — ніщо!

Правда, признати українську автономію і українську армію Тимчасовий уряд зараз не хоче. Але ж хіба вони категорично відмовляють у тому? Аж ніяк! Тільки кажуть, щоб почекати з цим до Установчих зборів. Що ж тут поганого, скажіть, будь ласка, на милість? Адже кожному дурневі ясно, що Установчі збори, де більшовиків буде переважна меншість, ніколи не схвалять безвикупного розподілу землі або націоналізації промисловості. Михайло Сергійович всією душею за Установчі збори! І, будьте певні, Центральна Рада вже постарається, щоб Українські установчі збори схвалили не тільки куцу автономію, але й цілковиту самостійність України!

Нехай вже українізовані частини рушають собі на фронт. Ну нехай не всі п'ятдесят тисяч, а скажімо, двадцять п'ять — тридцять, — можна ж поторгуватись…

А що мало не тридцять українізованих батальйонів потрапили в полон, то це мало тривожило пана Грушевського. Навпаки, коли хочете, саме це й потішало його в цю хвилину найбільше. Адже з митрополитом Шептицьким домовлено точно: всі полонені українці віднині гуртуються австрійцями та німцями в спеціальних таборах, і з них формується українська національна армія: «синьожупанники» — у Німеччині та «сірожупанники» — в Австрії. Це буде зовсім непоганий аргумент для розмов з тим же таки Тимчасовим урядом згодом. В провалі наступу соборна Україна, отже, не втратила армії, а, навпаки, придбала її. Митрополит проїхав–таки до себе в Галичину і зараз, коли австро–німецькі армії ринули в прорив, якраз і опинився по той бік фронту — під егідою Габсбургів та Гогенцоллернів: він вже поклопочеться, можете бути певні.

І Грушевський, вважаючи, що наспів час втрутитися рішуче, поквапився звернутись безпосередньо до господаря хати:

— Високоповажний Миколо Івановичу! Ми з вами — люди одної крові, обидва київські аборигени. Коли екстремісти наших урядів, — він кліпнув на Петлюру з Винниченком та Керенського з Церетелі, — не можуть зійти з своїх платформ, то ми з вами, вірю я, можемо відшукати ґрунт для жаданої згоди…

В цей час лакей з осанкою дипломата вкотив столик з питвом. Господар оглянув подане:

— Даруйте, високошановний добродію професор, я уважно вислухав вас, і ми з вами зараз покуштуємо моєї запіканки і мого спотикачу. Оце, скажу я вам, платформа так платформа! Жоден запорожець не подужав би й кварти! Але ми — з лимончиком і сифончиком: після тридобової спірки це буде симпомпончик!

Він зареготав.

Але Петлюра в цей час поклав на стіл папір.

— Ось, панове. Це — остання редакція–мінімум наших вимог. Якщо Тимчасовий уряд згодний задовольнити їх, я негайно віддаю наказ, і за півгодини п'ятдесят тисяч українських вояків рушають вперед — прийняти на свої лицарські груди шваба!..

Він знов застромив палець за борт френча і залишився стояти один серед усіх. В такій позі він почував себе особливо певно і невразливо — вище від усіх.

4

Петлюра взагалі почував себе добре. Кінець кінцем, здійснювалась мрія цілого його життя: він вирішує питання державної ваги, перед ним запобігають найвищі люди в державі, від нього залежить — «бути чи не бути!» Він — генерал.

А щодо поразки на фронті, то на це Петлюра мав свій, оригінальний погляд, що виказував у ньому неабиякого стратега. Він уважав, що нинішня поразка на фронті насправді є перемогою. Наступ Керенського тут, на сході, відтяг на себе німецькі сили з Західного фронту, і США, які щойно почали на заході свій перший наступ ще необстріляною в боях армією, зможуть легко здобути перемогу. Отже, роль батальйонів Центральної Ради, які гнали в наступ цілі полки, переможці не зможуть забути. П'ятдесят тисяч, які є ще під началом Центральної Ради, звичайно, теж треба кинути в бій — щоб під жовто–блакитним прапором довести війну до переможного кінця. Але ж погодитися на це зразу було б не політично, бо знизило б престиж. Та й чи ж буде потім слушніша нагода забезпечити свій інтерес?

На папері, рукою Петлюри, були виписані чотири пункти:

«1. Негайне видання наказу про українізацію всіх гарнізонів, розташованих на Україні.

2. Заміна всього військово–адміністративного начальства на Україні лише українцями.

3. Передислокація на українські фронти всіх українізованих по інших фронтах частин.

4. Визнання автономії України».

Керенський взяв папір. Вчора австро–німці здобули Зборів, сьогодні ввечері — Тернопіль… Керенський був загнаний у куток.

Голос його тремтів, коли він сказав:

— Я згодний… поставити ці питання… на обговорення Тимчасового уряду…

Грушевський радісно сплеснув руками:

— От бачите, панове! От бачите! Отже, згода, згода!

— Я не згоден! — погордливо відказав Петлюра. — В такій редакції не пройде, пане міністр! Ви поставите на обговорення, п'ятдесят тисяч моїх козаків наложать головами, а Тимчасовий уряд після того відхилить наші вимоги! — Він взяв папір і почав засувати його назад у кишеню. — Як собі хочете, пане міністр! Доки ви обговорюватимете питання, австро–німці можуть бути й під Києвом. Вирішайте зараз: або — або!

— Я згодний гарантувати! — крикнув Керенський. Він поспішав, поки папір не зник ще в кишені в Петлюри. — Але ж потрібні деякі уточнення: процедура забере час, а дорога кожна хвилина! Насамперед — наказ, війська рушають, а ми тимчасом обговорюємо тут усі уточнення. Ви згодні так? — Він звернувся до Терещенка і Церетелі, вперше поцікавившися чиєюсь думкою, крім своєї власної.

— Я згодний! — гукнув Грушевський. — А ви, Володимире Кириловичу?

Винниченко знизав плечима: не вмер Данило, так болячка задавила.

— Я заперечувати не буду, якщо богданівці й полуботківці залишаться тут, і кожний з цих полків негайно розгортається в дивізію.

— Але ж це вже уточнення! — озвався Церетелі. — Олександр Федорович ясно сказав…

— Я не згоден! — знову сказав Петлюра і навіть притупнув ногою. — Або — або, а тоді — наказ!

Керенський зітхнув з полегшенням: український табір розколювався; один — за, один — проти, один утримується.

В цей час до кімнати ускочив пшютуватий молодик років п'ятнадцяти у візитці з білою трояндою. Це був Терещенко–син, при батькові він виконував функції особистого секретаря.

— Панове! Прикрі новини! В Києві повстання!

— Що?

Всі схопилися з своїх місць. Петлюра, навпаки, сів. Тільки Терещенко–батько не реагував ніяк, далі спокійно розливаючи по келишках спотикач. Він наливав келишки лише до половини — долити по вінця содовою мав сам собі кожний.

— Яке повстання? Що за повстання? — заметушився Грушевський; очі його полохливо забігали.

— Що ти верзеш! — спокійно гримнув Терещенко–батько. — Ти що, знову нетверезий?

Терещенко–син пересмикнув плечем:

— Яке — ще невідомо: якісь чортові солдати на хуторі Грушки…

— Машину мені! — гукнув Керенський.

— Заспокойтеся, Олександре Федоровичу! — лагідно провуркотів Терещенко–батько. — Навіщо машину? Куди ви збираєтесь їхати вночі? Треба довідатись…

— Поручик Нольденко! — заметушився Грушевський. — Де барон Нольденко? Панно Софіє!

Двері до другої зали відчинились, і на порозі з'явилась Софія Галечко. Вона пантрувала тут–таки, за порогом, щохвилини готова до послуг. Зодягнута вона була, як і завжди, тільки тепер на комірі вилискували зірочки, а поруч ще й золоті тризубці: з дня утворення Генерального секретаріату військових справ абшитованому хорунжому Софії Галечко повернуто військовий ранг австрійського легіону українських січових стрільців.

Панна Галечко доповіла:

— Прошу пана презеса: поручик Нольденко при апараті. Він з'ясовує телефонічно. За хвильку буде точна інформація. До правди: десь на Сирці ся трапило якесь заворушення.

— Оберучева! — наказав Керенський. — Командуючого до апарата особисто! — Терещенко–син вихлястою, танцювальною ходою рушив виконувати наказ. — Де мій ад'ютант?

Хвацький корнет–кавалергард з'явився з других дверей, з іншого кінця анфілади, і виструнчився біля порога.

Та з–поза спини Галечко з'явився ще один офіцер — у френчі без погонів, з золотими тризубцями на комірі. Це був начальник розвідки і контррозвідки при Генеральному секретаріатові, поручик, тобто тепер вже — сотник, барон Нольде. Він рапортував:

— Заколот стався в полку імені гетьмана Полуботка. Причини заколоту і мета його досі невідомі.

Втім, про причини можна було здогадатись. Перший батальйон полку, відмовившись їхати на фронт, повернувся в казарми — і досі умовити його не пощастило. Очевидно, два інші батальйони, теж діставши наказ вирушати на фронт, воліли розпочати активні бойові дії, не виходячи за межі Києва.

А мета? Яка ж могла бути мета? Раз полк перебуває на території, підвладній Центральній Раді, раз він відмовився виконати наказ Центральної Ради, то — сумніву не було — він міг повстати тільки… проти Центральної Ради.

Грушевський вхопився за голову і сів. Повідомлення вразило його в самісіньке серце. Українські вояки повстали проти української влади — як він запише це на скрижалі історії України? Крім того, всі київські Грушевські походили з хутора Грушки. Це можна було прийняти як символ, і — дуже поганий символ…

Тим часом військові люди заходилися вживати заходів.

Телефоном поблизу, на другому ж поверсі, заволодів Петлюра. Він телефонував у Бендерські казарми — в штаб полку імені Богдана Хмельницького: до зброї! Вивести полк, перетяти шлях повстанцям, ліквідувати ексцес при самому початку!

До телефону на першому поверсі поспішив Керенський: нехай Оберучев виводить чотири школи прапорщиків, три юнкерські школи, жовтих кірасирів! Роззброїти, ліквідувати при самому початку!

Грушевський побіг за Керенським, Церетелі — за Петлюрою. Хоча були вони представниками супротивних таборів, одначе — кожна пара — членами однієї партії.

Церетелі вмовляв Петлюру:

— Товаришу! Як колега по партії, благаю вас — не робіть цього! Ваші богданівці можуть приєднатися до полуботківців, і тоді вибухне загальне повстання! Нехай краще діють російські частини Оберучева!

Грушевський умовляв Керенського:

— Олександре Федоровичу! На бога! Послухайте партійного однодумця! Якщо полуботківців приборкуватимуть російські солдати, інші українські частини негайно підтримають їх, і станеться загальне повстання. Нехай вже краще Петлюра посилає проти українських заколотників наші, українські, частини…

5

В бузковому залі залишилися тільки Терещенко–батько і Винниченко.

— Призволяйтеся, добродію Винниченко, сіль ву пле! — пригощав гостинний господар і зробив добрий ковток з свого келиха. — А! До чого ж смаковита! Аж жижки трясуться. Кель аром, мон дьє! — Терещенко мав звичку пересипати свою мову французькими та англійськими словами і українськими вульгаризмами. Прононс у нього був, як у паризького гамена: півжиття Терещенко прожив у Парижі і Лондоні. — Ну як? Розбирає?

Винниченко і собі ковтнув питва. Це було конче потрібно, щоб здобути душевну рівновагу. Обставини таки тривожили, до того ж Володимир Кирилович почував себе ніяково наодинці з паном Терещенком, як і завжди перед людьми вищого стану на соціальній драбині. Це ж таки був найперший на цілу Україну мільйонер! Крім того, Терещенко був зодягнутий, як лондонський денді, і у Винниченка — хоча він і сам красувався в смокінгу від найкращого петербурзького кравця — було таке почуття, неначе під пахвами в нього дірки, а штани обтріпалися і метуть підлогу ріхмушками. Він буркнув щось невиразне у відповідь гостинному господареві.

Терещенко тим часом патякав далі: питво власного виробу завжди робило його балакучим:

— І до чого ж усі ці військові — страхополохи! Н–ес–па, добродію Винниченко? Фі дон! Ну, заворушилася там солдатня! Подумаєш! Чи це нам первина? Мон дьє! Треба лишень довідатися, чого вони там домагаються. А тоді зразу їм гасло: ми ж, мовляв, домагаємося для вас іще більшого! І підуть тихесенько по хатах! Вуаля — се ту! Маса, натовп, чернь! Скажімо, вимагають землі від поміщиків, — зразу їм гасло: а ми домагаємося для вас ще й монастирських та церковних угідь! — Терещенко здавна не полюбляв монахів і попів: церковні та монастирські владики не хотіли сіяти на своїх ґрунтах буряків для його цукроварень. — Або, скажімо, домагатимуться України від Дону до Сяну, а ми їм: беріть собі хоч би й від Дунаю аж по Кавказ! Ет цетера…

Винниченко здивовано звів брови.

— Чого дивуєтесь, пане Винниченко? Ен ку діпломатік! Аби дотягти до Установчих зборів. А обіцяти тимчасом можна півсвіту, цілий світ, хоч би й півтора світи.

— Долю України, — мовив стримано Винниченко, — мають вирішувати Українські установчі збори, а не…

— От–от, — погодився Терещенко. — Тре б'єн! Я на Україні де хочете скажу: навіщо нам кацапські Установчі збори? Нам, щирим українцям, давай наші, ненько–українські Установчі збори! От і вже. Се ту! Кожному малоросові це буде приємно. Політика, пане–добродію, діло тонке! Ma фуа! Гей, панночко! — гукнув він. — Як вас там? Пані австріячко! Вене ву–з–ісі! А йдіть–но сюди!

Панна Галечко прочинила двері і стала при порозі:

— Прошу пана міністра? Пан міністр на мене волає?

— На вас, панночко, а ву! Підіть у двір, сідайте в мій кабріолет і паняйте вітром на Брест–Литовське шосе назустріч отим бешкетникам. Розпитайтеся до ладу, чого їм, власне, треба!

Галечко запитливо поглянула на Винниченка.

— Та ви не мніться, — підбадьорив її Терещенко. — Вам лиха ніхто не заподіє. О контрер! Ви ж таки по–українському добре чешете. Це їм буде тільки приємно. Розпитайтеся, що й до чого, і зразу — назад. От і знатимемо з перших вуст, яка в них «платформа». А то ті розвідки та контррозвідки, штаби і контрштаби почнуть рапортувати — тільки памороки заб'ють! Можете їм щось там таке й пообіцяти: правитимуть карбованця — давайте два, торгуватимуть за троячку — платіть п'ятірку. Кажіть, що ви — парламентер, аби час збавити. — Терещенко наточив собі другий келих і підморгнув Винниченкові. — А тимчасом Петлюрині козаки чи юнкери Керенського якраз наспіють і накладуть їм у потилицю! Йдіть, не губіть часу!

Галечко знов запитливо поглянула на Винниченка.

— Що ж, пан міністр має рацію. їдьте, панно Софіє.

— Гаразд, пане субпрезес! Ту ж мить!

Терещенко поглянув їй вслід.

— Пікантна галичаночка, — прицмокнув він язиком. — Ви як, пане Винниченко, не… той? Га? Презес, субпрезес — їй–право, варто! Хм! — Винниченко почервонів.

— Призволяйтеся, будьте ласкаві, пане субпрезес. — Терещенко плюснув у спорожнений келишок Винниченка запіканки, долив власноручно із сифона зельтерської. — Дивився я, пане Винниченко, вашу п'єсу «Чорна пантера» в Москві, в театрі Корша, як їхали сюди. Добра штучка! Не гірше, як у того… як його, які ще є відомі драматурги? Та байдуже! Чортівськи здорово! Пароль д'онер! Як це він їй каже? Га? А вона йому?…

В цей час повернувся Петлюра з Церетелі і Керенський з Грушевським. Ад'ютант Керенського і барон Нольде залишилися біля телефонів. Всі були дуже стривожені.

Справа, виявляється, стояла серйозно. В Полуботківському полку сталося не заворушення, а справжній заколот: полк, справді, підняв повстання — з очевидним наміром захопити владу в місті.

З зброєю в руках всі три батальйони полуботківців вийшли з Сирецьких та Грушківських таборів і здобули П'ятий авіапарк під Святошином. Один батальйон сів на машини і погнав на Печерськ, інші два в цю хвилину цепами підступають до західних околиць міста. Богданівський полк, за наказом Петлюри, вже вирушив полуботківцям навперейми. Юнкери, за наказом Керенського, шикуються біля своїх шкіл, щоб бути готовими для рішучих дій.

Керенський крокував по залі сюди і туди, по діагоналі. Петлюра спинився посередині. Інші посідали.

— Панове! — запросив гостинний господар. — Випийте по чарочці на підкріплення. Їй–же право, нема чого нервуватись. С'е–т–ен пті мальантандю! Та й вже! Я думаю, поки там ліквідують цю єрунду, ми можемо спокійнісінько довести нашу розмову до кінця…

Керенський раптом спинився посеред кімнати, перед Петлюрою. Вираз його обличчя був гнівний і рішучий.

— Я не згодний! — майже крикнув він. — Я відхиляю!

— Одну чарочку! — настійно припросив гостинний господар.

— Я не згодний! — вже справді крикнув Керенський. — Я відхиляю всі ваші вимоги, всі чотири пункти!

6

Справа ж була ясна. Повстання, звісно, річ неприємна за всяких обставин, тим паче — перед лицем прориву на фронті. Але раз проти Центральної Ради повстають її власні полки, то… гріш ціна усім її вимогам — тільки дурень може їх прийняти. Перевага тепер була, безперечно, на боці Тимчасового уряду.

Грушевський і Церетелі скрикнули майже в один голос:

— Але ж, Олександре Федоровичу! Ви вже дали згоду! Півгодини тому…

Керенський пустив це слушне зауваження мимо ушей.

— Я можу лише підтвердити попередню відповідь Тимчасового уряду на всі ваші зухвалі домагання! — Керенський аж бризкав слиною. — Проголошення автономії України — акт беззаконний! Утворення Генерального секретаріату — зухвала фікція! Українізація армії — злочинне самоуправство! Все це свавільство повинно бути негайно ліквідоване! Негайно! Все вирішать Установчі збори!

— Всеросійські установчі збори! — відгукнувся й Терещенко. — І ніякого сепаратизму! Кажу це вам вірно, а я сам — малорос.

Петлюра понуро озвався:

— Останній, четвертий, пункт — про автономію — ми можемо тимчасово зняти…

— Авжеж! — зразу підтримав його Грушевський. — Ми згодні, що про автономію мова стане аж на Установчих зборах…

— Ми можемо, — пробубонів Петлюра, — не настоювати й на пункті третьому — про передислокацію з інших фронтів…

— Фікція! — зарепетував Керенський. — Афера! Спекуляція на метричних записах у церковних книжках!

Він раптом відкинув голову назад, застромив руку за борт і зіп'явся навшпиньки — неначе ладнався виголосити промову: він завжди ставав у таку позу, коли виголошував промову.

І справді, Керенський виголосив промову:

— Всією силою влади, якою я володію, як військовий міністр, я примушу вас скоритися волі демократії і моїй владі! Я не даю згоди навіть обговорювати ваші зухвалі вимоги: всі вони є виявом тієї чи іншої форми вашого стремління до сепаратизму! Я сказав все!

— Ми можемо… тимчасом… — покірно прошепотів Петлюра, — зняти і пункт другий наших вимог: заміну командного складу тільки українцями…

— Я сказав все! — зойкнув Керенський.

— Але ж, — насмілився ще зауважити Петлюра, — пункт перший можна прийняти: в пункті першому лише констатується фактичний стан. Українізація армії відбувається стихійно, явочним порядком. Проти цього ви нічого не можете вдіяти…

— Забороняю! — знову зойкнув Керенський. — І наказую: спинити це неподобство!

Винниченко в'їдливо озвався з свого кутка — після двох келишків спотикача з зельтерською він набрався сміливості:

— А як же бути, Олександре Федоровичу, з п'ятдесятьма тисячами у Вінниці, Жмеринці і Проскурові? Адже виконувати ваші накази вони відмовились. Кого ж збираєтесь ви кинути на дільницю Збараж — Скалат?

Керенський мовчав, кусаючи губи. Зауваження було слушне.

На допомогу Керенському поквапився Терещенко:

— Ваші полуботківці вже продемонстрували свою «вірність» Центральній Раді. Хто поручиться, що й ці п'ятдесят тисяч…

В цю хвилину на порозі з'явився сотник Нольде:

— Останні відомості. Дозвольте доповісти?

Відомості були зовсім не втішні. Полуботківці ввійшли в місто. Богданівні перестріли два піші батальйони, але затівати сутичку з своїми не наважились. Перший батальйон на машинах прохопився до Третього авіапарку. Чи вони діяли там силою, чи була з авіапарківцями домовленість — невідомо, але й в Третьому авіапарку вони захопили автомашини й повантажили на них значний огнеприпас — патрони й гранати. Піші полуботківці в цю хвилину проминули Політехнічний інститут, погромивши по дорозі Шулявський відділ міліції.

— Чого ж їм треба? — простогнав Грушевський.

Сотник Нольде рапортував:

— За відомостями, які дістав штаб богданівців лінією свого зв'язку, полуботківці домагаються негайного і цілковитого задоволення усіх вимог Центральної Ради перед Тимчасовим урядом: автономії України і української армії. Тим–то богданівці і не схотіли чинити полуботківцям перешкод…

— Що ви сказали? Повторіть, що ви сказали!

Барон Нольде повторив. Він і сам був здивований до краю. Ще півгодини тому він думав вже про те, чи не зірвати тризуби і чи не почепити на місце погони? А тут, виходить, що повстання зовсім не проти Центральної Ради, а, навпаки, — за Центральну Раду проти Тимчасового уряду. Міф, блеф, фантасмагорія!

— Це більшовицька афера! — зарепетував Керенський. — Третій авіапарк — більшовики! Я вже давно вимагав механіків заслати на фронт! — Він забігав по залі. — А там, поруч з ними, ще й «Арсенал», який відмовився прийняти комісара від Тимчасового уряду! Між ними зговір! Я давно наказував ліквідувати «Арсенал»! Чому ви не ліквідували досі «Арсеналу»?

Переляканий Церетелі пробелькотів:

— Я дав наказ не фінансувати «Арсенал» для плати робітникам. Вони вже другий місяць не одержують зароблених грошей…

Керенський оскаженів:

— Ще гірше: вони приєднаються до повстанців! Поручик!

Барон Нольде виструнчився перед ним.

— Не ви! — відмахнувся Керенський. — Мій поручик! Дзвоніть Оберучеву: печерській школі прапорщиків — оточити «Арсенал»!

Ад'ютант зник.

Керенський закружляв по залі, наче вивірка в колесі. Терещенко сидів похмурий. Церетелі зовсім потуманів.

Грушевський, Винниченко й Петлюра перешіптувались на канапі в кутку. Справа знову оберталась на їхню користь. Ніхто й сподіватися не міг на таку прихильність полуботківців до Центральної Ради, що безуспішно намагалась заслати їх на фронт. Очевидно, це був зворушливий стихійний вияв національної свідомості: чергові сторінки новітньої історії України будуть написані на славу нації. Серце Грушевського було потішене.

Петлюра звівся і вийшов наперед. Папір з пунктами вимог знову з'явився в його руці. Він промовив — і в голосі його бриніла людяність та великодушність:

— Ваше життя, панове міністри, ми беремо під наш захист. Я гарантую! Але щоб запобігти дальшому розгортанню прикрих подій, найкраще буде повідомити зараз повсталих, що вимоги Центральної Ради прийнято. — Він поклав папір на столик, відсунувши келихи з запіканкою. — Пане Керенський! Я вважаю, що дорога кожна хвилина.

Керенський, загнаний в куток, — він, і справді, стояв зараз у кутку, куйовдячи йоржик на голові, — люто відказав:

— Ви ж самі сказали допіру, що українізація армії відбувається самочинно, і ні ми, ні ви неспроможні спинити цей стихійний процес…

— Так! — констатував Петлюра. — Пункт перший не викликає заперечень. Пункт другий є логічним висновком з нього. Отже, проти українізації командного складу ви також не заперечуєте?

Керенський пересмикнув плечима. В кімнаті було зовсім тихо. Чути було, як на вулиці перед під'їздом приглушено гуркоче включений мотор машини Керенського.

Петлюра ґречно посміхнувся:

— Невже ж таки, пане міністр, ви будете заперечувати проти такої дрібниці, яка, проте, є також логічним висновком з попереднього, щоб українізовані частини з інших фронтів були передислоковані на Україну? Це — пункт третій. — Петлюра лагідно, як вмовляють вередливу дитину, додав: — Однаково для ліквідації німецького прориву на Південно–Західному, українському, фронті вам доведеться перекидати частини з інших фронтів, і мені відомо, що ви вже заготовили відповідний наказ главковерху Брусілову…

— Брусілов вже не главковерх. Верховним буде Корнілов! — зойкнув Керенський.

— …Корнілову! — погодився Петлюра. — І нічого поганого не буде, якщо перекидатимуться саме українізовані частини.

Керенський знизав плечима. Він дослухався до гудіння мотора на вулиці перед під'їздом.

— Я можу… дати згоду… на це, — прохрипів він і зразу залементував: — Але армія повинна іти в наступ!

— Ну от! — цілком задоволений, мовив Петлюра. — Таким чином, залишається тільки четвертий пункт: автономія!

— Ах, панове! — сплеснув руками Грушевський. — Це ж чиста софістика! Ми ж автономію проголосили, а раз і власну армію матимемо, то автономію вже практично здійснено. Олександре Федоровичу! Ви ж таки досвідчений і талановитий юрист!

Керенський ще раз знизав плечима. Йому не лишалося нічого іншого, як знизувати плечима. Раптом він здригнув — що це? З пустинної вночі вулиці почувся якийсь гуркіт. Кулемет? Ні, то по брукові цокали кінські копита. Кіннота?

Терещенко зробив крок до вікна, щоб подивитись.

— Ні, ні! — гукнув Керенський. — Не відчиняйте! Поручик! Що там таке?

Але тепер можна було розібрати і крізь зачинені вікна: за цоканням копит чувся м'який шурхіт шин. То котилась коляска «на дутиках».

За хвилину Галечко вже стала на порозі. Хоча їхала вона екіпажем, а не бігла, але груди їй рвучко здіймались.

— Прошу панство… — перемагаючи задишку, ледь вимовила хорунжеса, — але то є… певне непорозуміння… прошу, панове!

— Непорозуміння? Вони зовсім і не повставали?

— Ні, вони повстали, прошу панство… Вони роззброїли юнкерів Миколаївського училища, що хотіли були переступити їм шлях. А автомобільна колона вже обсіла банк, щоб його захопити… Тільки ж, прошу панство, вони… проти всіх!

— Що ви торочите? Як — проти всіх?

— Вони кажуть… Перепрошую, пане міністре, — звернулась Галечко до Керенського, — геть Тимчасовий уряд! Але ж вони… Перепрошую, пане презес, — Галечко звернулась до Грушевського, — кажуть також: геть Центральну Раду!

— Що?!

Тепер вже остовпіли всі.

— Прецінь, так, прошу панство! Вони заєдно гукають «геть війну!» І кажуть, — перепрошую, — коли й Центральна Рада за війну, то геть і Центральну Раду разом із Тимчасовим урядом. Перепрошую…

— Я ж казав, що це — більшовики! — зарепетував Керенський. — Він визвірився на остовпілих Грушевського, Винниченка й Петлюру: — Ось ваші… українські частини, якими ви хочете спекулювати! Машину, поручик!

— Куди ж ви, Олександре Федоровичу? — запитав Терещенко, поспіхом зводячись. — Я вважаю, що й нам усім…

Але в цю хвилину всі знову принишкли. З вулиці почулося торохкотіння автомашини — не тієї, що стояла перед під'їздом, а якоїсь іншої, що наближалась знизу, від Бессарабки.

— Мені здається, — приглушено проказав Винниченко, — вони вже їдуть тими машинами, що захопили в авіапарку…

Пополотнілий Грушевський прошепотів зовсім ледь чутно:

— Але ж… ніхто не знає, що ми тут… Може, вони проїдуть собі мимо?

Гуркіт машини вщух під вікнами. Вхідні двері внизу у вестибюлі гучно хряпнули.

— Прошу панство, — промимрила Галечко, — у двір є вихід…

— Так, так, — швидко сказав господар, — а з двору в сад, аж до Ґалаґана і на Фундуклеївську. Поки не пізно…

Та було вже пізно. По сходах хтось шпарко біг, перестрибуючи зразу через кілька східців. Потім залунали швидкі кроки по всій анфіладі, ближче та ближче: хтось поспішав десятьма залами другого поверху.

Всі закам'яніло дивились на двері. Де ж ад'ютант, де барон Нольде? Чому вони не лягають впоперек порога, щоб тілом своїм, життям своїм оборонити своїх шефів?

7

Двері розчинились. На порозі з'явилась ставна постать в офіцерському френчі. Це був штабс–капітан Боголєпов–Южин, старший офіцер для особливих доручень при командуючому військовим округом.

Шумне зітхання видерлось з усіх грудей. Це були не повстанці — свої, а зовсім чужа людина, проте в цю хвилину він і був — свій…

Офіцер виструнчився перед Керенським:

— Пане міністр! Дозволите доповісти?

— Як з повстанням? Яких вжито заходів?

— Повстання ще не ліквідовано, але всі сили гарнізону піднято. Юнкерські школи вже сполучилися з полком Богдана Хмельницького, і є надія, що діятимуть спільно. Повстання іде під більшовицьким гаслом «геть війну».

Бунт організованих дезертирів, пане міністр! Але є справи серйозніші. Накажете доповідати, чи… — Він позирнув на Грушевського, Винниченка, Петлюру: вони були тут все ж таки чужі. — 3 прямого проводу з Петрограда, пане міністр…

— А!..

Керенський зробив рішучий крок геть, до сусідньої зали.

Інформація з Петрограда була аж ніяк не втішна.

В столиці застрайкували заводи: Путіловський, Леснера, Нобеля та інші. На Виборзькій стороні стихійно виникла масова демонстрація. Робітники вийшли на вулиці з вимогою негайно передати владу з рук Тимчасового уряду — Всеросійському Центральному Виконавчому Комітетові Рад. Більшовики відразу намагались надати демонстрації мирного характеру, але з'явились озброєні робітничі вагони, і до них почали приєднуватись окремі військові частини, а з Кронштадта прибули матроси. Над демонстрацією запалахкотіли більшовицькі гасла. Стан у столиці вельми напружений. Можна чекати загального збройного повстання — проти Тимчасового уряду, за владу Рад…

Керенський крикнув:

— Іскрограму Корнілову: зняти з фронту і кинути в Петроград кавалерійські, козацькі і механізовані частини!

Боголєпов–Южин відкозиряв, але повіки його холодних очей кліпнули: відкликати війська з позицій, оголити фронт! На таке не наважився навіть цар Микола, коли під удар революції було поставлено самодержавство в Росії, саму династію Романових. Серце офіцера–патріота пристануло… Та Боголєпов–Южин, член центральної монархічної організації «тридцять три», що єдиним своїм завданням ставила відродження абсолютної монархії в Росії, хутко собою опанував. Що ж, міністр–соціаліст, очевидно, мав рацію: краще впустити в Росію німців, ніж віддати владу черні і більшовикам.

Керенський запитав:

— Коли поїзд на Петроград?

— Поїзд на Петроград, ваше превосходительство, — Боголєпов–Южин вже не наважився вимовити «пане міністр», — увечері…

— Чорт!

— Але, передбачаючи вашу поспішність, ваше превосходительство, я наказав наготовити літак.

Корейському зсудомило щоку, і він закліпав очима. Літаком Керенський ще ніколи не літав. Це було… страшнувато.

— Але ж… — непевно проказав він, — авіапарківці всі — більшовики!

— Я подумав про це, ваше превосходительство! Літак чекає по той бік Дніпра, в Дарниці. Там стоять бельгійські і французькі авіамайстерні. Літак — бельгійський, пілот — француз.

— Ах, бельгійський і француз…

Це повідомлення заспокоїло міністра. Кінець кінцем, колись–таки доведеться спробувати польоту: наука і техніка нестримно посуваються вперед. Довіритися вітчизняній авіації міністр, звичайно, не міг, але ж іноземній…

— Машину! — наказав Керенський.

І він майже побіг через бузкову залу.

— Куди ж ви, Олександре Федоровичу? — кинувся Терещенко. В цю хвилину першою думкою в нього майнуло: збірку з півтори тисячі малярських шедеврів треба негайно вивезти за кордон, у нейтральні країни або США…

— Літак — двомоторний, біплан, на чотирьох, — тихо проінформував Керенського Боголєпов–Южин.

— Ах, так? — Керенський спинився на порозі. — Я беру вас з собою, панове!

Грушевський, Винниченко, Петлюра розгублено тупцювали. Вони не знали, що доповів капітан Керенському, не розуміли, що збирається він чинити, куди так поспішає прожогом?

Керенський міркував. Спочатку перевага була за ним, потім перевага стала за Центральною Радою, потім шанси зрівнялись. Але тепер події, що достигали в Петрограді, позбавляли його, Керенського, будь–яких переваг. Ні, розривати з Центральною Радою в цю хвилину не було розумно.

Він сказав:

— Деякі… події вимагають моєї присутності в столиці, панове. Я — гм… вилітаю зараз літаком. — Він запнувся на хвилинку. — Прощайте, панове…

— А… як же ми? А наш договір?

— Я… гм… повідомлю вас телеграфом. Ми ж не висловили категоричних заперечень проти ваших домагань… Але й не дали на них остаточної згоди, — поспішно додав він. — Ми ще повернемося до цього, панове… при умові, що все це буде схвалено Установчими зборами…

Фізіономії перед ним стояли пісні, і тому Керенський знайшов за потрібне представників Центральної Ради підбадьорити:

— Повстання тут у вас буде… ліквідовано! — Тепер, відлітаючи сам, він міг це спокійно пообіцяти. — Але спільними силами, певна річ: проти більшовицької небезпеки ми повинні бути спільні! — Він не зміг, щоб не виголосити бодай короткої промови наостанку. Він застромив руку за борт і проголосив: — Нехай це буде символом нашої єдності в питанні революції і війни! Ми задовольнимо ваші домагання при умові, що українізовані частини підуть у наступ. П'ятдесят тисяч негайно на лінію Збараж — Скалат! Вітаю вас, панове!

По черзі він потис руки Грушевському, Винниченкові, Петлюрі. Руки в них були вологі і потиски мляві. Обличчя в Грушевського, Винниченка й Петлюри враз схудли.

Тоді, щоб все ж таки заронити в їх сполохані серця надію, щоб — в загальних інтересах — піднести їх занепалий дух, Керенський вирішив сказати кожному щось приємне.

Грушевському він сказав:

— Вітаю вас, президенте!

Винниченкові:

— Моє поважання, перший міністре!

Петлюрі:

— Щасти вам, начальнику збройних сил України!

Після того Керенський хутко вийшов. Боголєпов–Южин подзвонював острогами, поспішаючи за ним. Терещенко й Церетелі наздоганяли їх майже підтюпцем.

Двері внизу, в вестибюлі, гримнули. Машини захурчали: одна, слідом за нею — друга.

В цю хвилину кварталом вище, біля університету, загуркотів кулемет.

— Гасіть світло! — замахав руками Грушевський.

8

В цей час повсталі полуботківці — п'ять тисяч багнетів — вже розсипались по вулицях міста. Насамперед вони погромили квартиру командуючого військами Оберучева, арештували коменданта міста, штурмували телеграф і вокзал. Юнкерські школи, які вони ще не роззброїли, а також і богданівці в різних кінцях міста зустріли їх вогнем. На багнетах полуботківці несли транспаранти «геть війну» — і на вогонь юнкерів та братів–богданівців вони відповіли теж — вогнем, війною.

Сонце ще не зійшло. Над хвилями Дніпра ще клубочився сухий літній туман. Над парками на київських кручах кружляло, каркаючи, гайвороння. Двірники в білих фартухах де–не–де вийшли з брандспойтами — поливати тротуари й брук. Молочниці з приміських поїздів поспішали до базарів — Житнього, Сінного, Галицького і Печерського. Сонно бренькали перші трамваї, виїжджаючи з депо.

Але тут і там пострілювали гвинтівки. Там і тут озивався кулемет.

Місто й заснуло звечора не мирно — черги за хлібом, демонстрації, мітинги, страйки — але ж у тилу, а прокидалось і зовсім у районі бойових дій. Сутички виникали на Шулявці, на Деміївці, на Подолі й на Печерську…

Петлюра висів на телефоні в палаці цукрового магната Терещенка. Він телефонував у Вінницю, Жмеринку, Проскурів: проскурівським і жмеринським частинам вирушати негайно на лінію Збараж — Скалат; ближчому до Києва гарнізону Вінниці — по двісті патронів на магазин, по чотири гранати на бійця, — поспішати в столицю…

Іскрограма з Петрограда надвечір того дня була: військові частини, вірні Тимчасовому урядові, почали обстріл робітничих демонстрацій.

Іскрограма з ставки: австро–німецькі війська ринули в прорив під Тернополем і розвивають наступ у напрямі на Київ…

Веремія

1

Австріяки стояли цепом понад шляхом, і стиглі жита позаду них — тут, на ситих поміщицьких ґрунтах, — здіймалися за ними вологою стіною. Сонце тільки підбилося над лісом, його проміння стелилося низом, яскріючи в росяній після вранішнього туману лучці по той бік шосе, — і щоб роздивитися, що ж там діється під селом, австріяки мружились, позирали з–під долоні.

Бородянці підходили від села. Село вийшло все — і старі, і малі, і хазяї на своїх ґрунтах, і чиншовики…

Ранок зачинався тихий та лагідний, все навкіл: і трави, і дерева, і кущі — наче завмерло, умліваючи в передденній вільготі. Урочиста тиша стояла в природі, тільки в очеретах понад Здвижем посвистували кулики та зрідка покрехтували жаби. Тихо було й між людьми на землі: австріяки вдивлялися, не роняючи й слова, бородянці підходили теж мовчазно.

Затишшя було, як і буває в останню хвилину перед боєм.

Тільки в руках у австрійських солдатів були не гвинтівки, а коси, і замість батареї гармат край села на белебені стояли жниварки із запрягом. Бородянці на плечах теж несли коси, а жіноцтво йшло з серпами, позастромлявши у запаски юрки.

Мали бути зажинки.

2

І проте бою таки треба було чекати. І грянути січа мала люта, нещадна — коли голови полетять з плечей геть, зрубані гострими, щойно виклепаними лезами кіс.

Попереду бородянців з косою на плечі виступав матрос Тимофій Гречка — в самій тільняшці, зсунувши безкозирку з стрічками на потилицю, йшов твердо та рішуче і не спускав з ока противника край лану під золотою стіною: він, і справді, був командир. Дійшовши до білого стовпчика, що відзначав графську межу, кроків за п'ятдесят від вишикуваних попід житами австрійців, він гукнув на повен голос, сполохавши нарешті зачаровану тишу літнього ранку:

— Гей–мой–брей! А совісті у вас, австріяків, нема?

Вакула Здвижний — дарма що без ніг і стрибав на коротеньких миличках, — від Гречки не відставав, неначе його вірний ад'ютант. Він супроводив вигук свого командира довжелезним і лютим прокляттям, ще й приговором:

— …і матері вашій, і жінкам, і дітям, яких полишили горювати в своїй австріяцькій землі! Щоб їм шматка хліба ніколи не побачити! Щоб їм води не напитися до смерті! Щоб їм худоба повиздихала! Щоб хата завалилася над головою!

Прокляття було таке страшне, що жінки захрестилися дрібно та часто: хрест і молитва хоч який прокльон знімуть перед Богом на Страшному суді.

Тиша запала знову. Тільки найближчий з австріяків — той, що стояв крайнім на межі, відгукнувся ніяково:

— Таж ми, вуйку, хіба з власної волі? Бігме!

Він зняв кепі і почав витирати з чола піт: ще косою махати не почав, а вже впрів — з сорому та жалості до людей.

— А з чужої волі, — загорлав Тимофій Гречка, — так, виходить, можна людей класти у труну живцем? Паразит ти, панський попихач!

Тільки вчора головнокомандуючий Південно–Західним фронтом, генерал Корнілов, видав страшний — смертельний для селянського люду наказ: з огляду на воєнний стан, прорив фронту та наступ австро–німецької армії — все збіжжя здати інтендантам фронту. Найманим на поміщицьких землях женцям заборонялося відступати за роботу частку врожаю: платити тільки грішми, по ціні чорнороба на примусових у прифронтовій зоні роботах…

Говорили–балакали ці півроку — як ділити поміщицьку землю: зразу, із засіяним, чи як обіжнеться пан, восени? Роздумували — задурно чи, може, за викуп? Міркували — на робочі руки чи, може, на рота? А вийшло: хліб — генералу, а земля — Богові!

Домовлялися — за восьмий, дев'ятий чи й десятий, сніп, а маєш — сорок копійок поденно… А на ті копійки і в місті по карточках вже нема, а на селі, коли вивезуть весь урожай, — і шматка хліба не купиш, навіть у своїх живоглотів.

Мор тепер прийде — от що воно таке та війна, щоб їй, разом із Тимчасовим урядом, на віки вічні від народу прокляття!

Вакула Здвижний — герой війни, весь в Єгоріях, інвалід царя, віри й отечества — впав лицем у порох на шляху і страшно закричав, а тоді затіпався в нападі: війна йому ноги відібрала ще й чорною хворобою не обминула.

Жіноцтво зійшлося гуртком біля нього — чорної хустки ні в кого не знайшлось: липень же, спека, — і Тимо–фійова Ганна не постидалась, скинула запаску й накрила сердегу.

Умисне ніхто й не збирав людей. Просто як почули, що з економії виведено полонених австріяків — косити Корнілову панські лани, всякий ухопив косу, серпа, граблі — та й подалися чимдуж в поле. Вирішення прийшло само по собі: ставати на жнива, а там — хто його знає, як буде… Може, взяти бодай ті голодні копійки? Може, хтось десь угорі зглянеться на людське безголів'я і дозволить–таки, нехай за п'ятнадцятий сніп? А може, і справді порубати косами тих чортових австріяків? Не загинули на фронті у себе, так тут у сиру землю підуть — раз їм крові наших синів на фронті мало, ще й дрібних діточок прирікають на голодну погибель… Не було б тих австріяків, то хіба ж без робочих рук той Корнілов — нехай він і найстарший генерал — наважився б на таке? На мирову мусив би генерал піти, дав би, анцибол, згоду на частку людям!

— А–гей, люди! — гукнув коваль Велігура. — Косами їх! Не журись, що притупляться: потому намантачимо знову!

Велігура був велетень, вищий від усіх на цілу Бородянку, і голос мав — щоб гукати з Бородянки до Дружні, дарма що по шостому вже десятку. Про нього і смішки пустили, що як гукне Максим, то чути на всіх графа Шембека тридцяти тисячах десятин. А зараз Максим був і зовсім страшний: без шапки, сива чуприна розпатлана і скуйовджена.

— Гей, жінки! Серпами їм животи поріть! У, різала–порола! Другий раз вже впоперек шляху людям стають!

В косовицю вже довелося людям косити не за четверту частку, а знову за восьму: збили ціну прокляті австріяки!

Австрійці тримали коси в руках, але зажинати не починали. Стояли понурі, не нахвалявся ніхто. Було їх сто двадцять — проти цілого села; правда, чоловіків поміж бородянців було мало — на фронті ж гинули, а більше молодиці та дівчата… Ще й десятеро ополченців з унтером на чолі! Пальнуть з гвинтівок — що з народу буде? Сама кров.

А кров народну вже, нівроку, навчилися лити і вдома — фронту того не треба! Он у самому Петрограді — столиці, коли народ вийшов на демонстрацію вимагати «геть війну» і народної влади Рад, пальнули вже, — і чотириста чоловіка поклали в могилу, робочого люду й солдатів. Є такі вісті вже й з газет.

А в Києві, може, не так? Солдатів, котрі повстали проти війни, теж трохи постріляли, а в інших забрали зброю, покидали у вагони, запломбували, як крам — і потарабанили на той проклятущий фронт. Не схотіли своєю волею, так їдьте, люди, примусом — однаково умирати під кулями.

— Порізати австріяків! — гукнуло кілька голосів у натовпі там і тут. Максим Велігура вже й на руки поплював, щоб цупкіше втримати косу.

Та Тимофій Гречка прихилив його косу до землі:

— Постривай, Максиме! Піду зараз до них парламентером.

Серце Гречці калатало — мало не вискочить: самий раз — змахнути косою! Але був він чоловік військовий і метикував, що перед тим, як розпочати бойові дії, особливо коли сили не рівні, треба спробувати ще нав'язати мирні переговори.

Він поклав косу на шлях — обережно, щоб не вищербити об каміння, вирівняв безкозирку на голові, щоб точно по брові була, — і зразу рушив, захитуючися по–моряцькому на кожному кроці і замітаючи порох широченними чорними кльошами.

3

Натовп стояв і мовчав. Австрійці теж стовбичили німі. Ополченці з унтером збилися трохи далі. Унтер розгублено позирав сюди і туди. Що його, в бога, робити? Не стріляти ж на людей? Свої ж люди — не австріяки, та й фронту нема — тил. Віддаля, аж під селом, збилося купкою місцеве «начальство», але ж то була штафіра: старшина, голова Ради сільських депутатів дід Маланчук, фундатор «Селянської спілки» Григор Омеляненко, місцевий член Центральної Ради Оксентій Нечипорук… Не було звідки чекати сердешному унтерові бодай поради — в цю хвилину він був тут найвищою владою. Господи! Напасть яка! Вдома ж, як у людей, — жінка, діти…

А Тимофій Гречка тимчасом підійшов:

— Здравія желаю!

— Здрастуйте! — ледь чутно — бо щось застрягло йому в горлі — пробелькотів унтер і теж козирнув. Тоді, щоб прочистити горлянку та заховати свій переляк, гаркнув до австріяків начальницьким голосом: — Капрал Олексюк!

Один з австрійців — він був без коси, але з папером і олівцем у руках, — виструнчився перед унтером. Хоча й був він ніщо — тільки полонений, а все ж таки — капрал, військовий чин, — і унтер вирішив покликати його на пораду.

— Чуєш, унтер, — сказав Тимофій Гречка, — бачиш, діло яке? Народ до точки кипіння дійшов. Зараз людська кров проллється. Опредільонно! Але ми з тобою обидва люди присяжні. Давай приймемо рішення. Не дадуть люди австріякам косити. Або їх трупом покладуть, або самі трупом ляжуть. — Він розвів руками, стенув плечем. — Так і доповіси начальству: народ не дав…

Унтер дивився, кліпаючи, і мовчав. Він нічого не вмів зметикувати. Капрал Олексюк заговорив перший. Він говорив, приборкуючи схвильованість, і приязно посміхався до Гречки:

— Але ж який вам інтерес, пане–товаришу?

— Собі заробимо. А ваша праця однаково — дурна! Ні вам, ні людям, самому генералу Корнілову, щоб добивати народи війною…

— Але ж інте'рес матимете який? — знову запитав капрал. — Ви ж за гроші незгодні: за гроші хліба не купите…

Гречка урвав його, сердито махнувши рукою: нагадування про те, що платитимуть грішми, знову кинуло його в пал.

— Не твоє діло! — люто кинув Гречка. — Твоє діло — цить! Ти знаєш, хто ти, як це по–робочому зветься? Штрейкбрехер, от ти хто!

Капрал опустив очі, знизав плечима, зітхнув:

— Ми — полонені, — тихо і сумовито промовив він. — Що наказують, те й мусимо робити. Не виконаємо наказу — військово–польовий суд за опір владі і…

— От і мовчи! — грізно урвав Гречка. — За тебе унтер відрапортує: так і так, силою не дали… нагнали! Тямиш? Виправдають вас, австріяцьке кодло, на суді…

Капрал знову знизав плечима і почав ще сумовитіше:

— Хіба мова тільки про те, що виправдають на суді…

— А раз не про те, — загорлав, вже скаженіючи, Гречка, — то й котіться собі геть, на льогкому катері! От і вже! А інтерес, щоб ти знав, такий, що кожний собі вкраде зерна, коли робитимемо. Втямив, вилупку? Крастимемо! Можеш доповісти хоч самому генералу Корнілову: крадіями станемо, щоб діти з голоду не попухли! Втямив, паразит?

Капрал теж зблід, але губи його торкнула посмішка:

— А мені й не втямки… Хіба багато приховаєш зерна?

— Не твоє це, собаче діло, чи багато! Твоє діло — відступитися геть! З голодухи кожне старатиметься, скільки зможе: молодиця — в пелену, хлопці — шапкою…

Тут унтер вважав своїм обов'язком втрутитися:

— Розкрадання державної власності я не дозволю!

— А ти й не дозволяй, — гукнув і Максим Велігура. Він вже теж підійшов, поклавши, як і Гречка, косу на шляху. — Ти, чоловіче добрий, тільки не оглядайся, коли снопи возитимемо чи молотитимемо на гармані. Вкумекав, служба? — Він закінчив зовсім приязно і навіть поплескав щуплого унтера по плечі своєю величезною, як перепічка, долонею. Ще й додав, невідомо для чого, але спеціально для унтера: — Я, брат, у японську теж у «хрестиках» ходив, а дійствительну відбував ще в останню турецьку за царя Олександра. — Вважаючи, що, таким чином, вже домовилися по всіх статтях і час запивати могорич та заводити ближче знайомство, Велігура підморгнув і до австрійського капрала. — Пан, проше, поляк? Здорово по–нашому чешете! Єстем ораз поляк, штуковани: в уніатську віру ще старий граф вихрестив, коли в нього в пахолках служив.

— Hi, — відказав капрал Олексюк. — Я, як і ви, українець, а вірою — теж уніат.

— О! — зовсім зрадів велетень–коваль. — Віри, виходить, однакової! Бардзо добже! Hex бенде похвалене! У нас тут і капличка своя греко–католицька є: молодий Шембек поставили!

Та приятельські розмови між полоненими і представником місцевого населення були, певна річ, протизаконні. І унтер — як єдиний тут представник влади — не міг дозволити такого порушення законності й дисципліни.

— Без балачок! — закричав унтер. Він відсторонив капрала рукою і заразом, для престижу, поправив кобуру з солдатським наганом біля пояса. — А ти, матросе, йди, з чим прийшов, і знай честь: сонце он де, роботу починати треба!

— Про це й мова, — понуро озвався Гречка. — Зразу й почнемо. Тільки накажи, унтер, своїм австріякам відійти геть. Нехай до себе в казарму йдуть. А то й до Києва паняйте…

— Розійдись! — раптом зарепетував унтер: натовп в час розмови підійшов ближче і оточив Гречку з Велігурою та унтера з капралом. Гурток «начальства» — старшина, агроном, дід Маланчук, Григор Омеляненко і Оксентій Нечипорук — теж наблизився. — А ви, господа–начальники, закличте до порядку свій народ: мені службу спольнять! Є наказ, значить, виконувати треба, без обміна мнєніями! Олексюк! — знову загорлав він, дарма що той стояв зовсім поруч. — Подавай плєнним команду!

— Ах ти ж паразит! — люто видушив із себе Гречка. — Гляди: ми тобі по–хорошому попередження дали!

Люди колихнулись. Натовпом перебіг шелест. Якась молодиця захлипала.

— То ти такий? — Велігура враз крутнувся на місці і побіг до шляху, де лежала його коса. Кучма сивого волосся тіпалася в нього на голові, як куделя.

— Зажинай! — зарепетував унтер, наливаючися кров'ю. — Олексюк, кому я кажу? Під арешт підеш на три доби!

— Ну, гляди! — лиховісно проказав Гречка. — Пожалієш, контра!

Він теж хутко пішов до своєї коси.

В натовпі загомоніли. Дехто відступив назад. Дехто, навпаки, поточився наперед. Кілька кіс блиснули огнями проти сонця — косарі зняли їх з плеча. Були це слабосильні на побувці, демобілізовані по інвалідності, підлітки й діди.

Гречка з Велігурою попростували до золотистого лану.

— Ой Господи Боженьку! — скрикнула Греччина Ганна і заломила руки.

Але Гречка з Велігурою йшли не на бій. Вони тільки підійшли до двох австрійців на межі, відсунули кожний одного плечем і стали на їхні місця. Австрійці, ніяково посміхаючись, відступилися; коси вони тримали біля ноги, як гвинтівки.

— Ану, давай! — гукнув Гречка і поплював на долоні. — Давайте, діду Максиме, на весь шир! — Він змахнув косою і впоров синювате, ще не вибілене, не лискуче лезо в густе, як очерет, панське жито. Змах був широкий і швидкий — стій стеблин війнув колосками у повітрі і простелився йому під ноги.

Велігура змахнув і собі. Його розмах був ще ширший, ще дужчий — коса аж свиснула в повітрі, а стеблини першу мить, підрізані, навіть не колихнулися — так і стали між свіжою стернею; тільки коли Велігура зробив одмах назад, тихо завалилися за огрібком. Покіс у Велігури був ширший, як у Гречки.

Кілька бородянців з косами рушили до лану й собі. Австрійці стояли ні в сих ні в тих — і до косіння не беручись і не вчиняючи опору.

Унтер напиндючився:

— Граждани местная власть! Куди ж ви дивитеся? Ваш народ неподобствує! Я зараз должон применить оружіє!

Коси Гречки та Велігури свистіли, заглиблюючи покіс. Вже до них приєдналося ще чоловік з десять. Кілька жінок зайшли скраю і врізалися в жито серпами.

Тоді старшина загукав і собі:

— Гей, Гречко, Велігуро, так не полатається! Чули, що добродій унтер–цер наказують? Припиніть! Як представник тимчасової влади, закликаю до порядку революції! Григоре! — звернувся він до Омеляненка. — Ти ж таки фундатор спілки! Наказуй!

Григор Омеляненко знизав плечима і відійшов набік.

— Не моя власть, — буркнув він, — хіба то з нашої спілки? То самі чиншові та голота…

— Діду Онуфрію! — кинувся старшина до діда Маланчука. — Накажіть людям! Ми ж таки вас на голову нашої Ради обрали!

— Га? — приклав долоню до вуха дід Маланчук, обраний головою Ради селянських депутатів. — Що кажете? Не чую…

— Тьху! — Старшина плюнув. Маланчук, справді, по старості літ недочував, але особливо глух, коли до нього зверталися з чимсь небажаним. Тоді слух в нього зовсім псувався. — Оксентію! — кинувся старшина до Нечипорука. — Ти ж таки представник! Скажи від Центральної Ради!

А тимчасом коси — вже не дві, і не десять, а може, півста, різали тугі стебла панського жита, і понад шляхом, наче бережок мережива, стояла вже нерівна смужка стерні на покосах. Молодиці й дівчата теж взялися до серпів, — жмути жита дружно злітали в них над головами і через руку падали на стерню позаду. Жниварки на горбку стояли непорушні — біля них заходжувалися строкові з економії.

— Пане добродію Нечипорук! — вхопив унтер за руку Оксентія. — Раз ви від Центральної, накажіть людям припинити безчинство! Попереджаю! — загукав він до косарів і жниць. — Однаково плататимуть тільки грішми!

4

Оксентій стояв як прибитий. Ніколи й не сподівався він, що доведеться йому бути представником будь–якої влади. Хоча й вийшло якось так, по–дурному, що встряв він у самісіньку Центральну Раду, навіть їздив щотижня до Києва на засідання казенним коштом, одначе почував себе в Центральній Раді тільки прохачем із суплікою на панів на предмет розподілу панської землі, а ніяк не повноважним порядкувати людьми.

Софрон підійшов до нього ззаду і мовив стиха:

— Тату, гетьте звідціль від гріха!

Софрон вийшов без коси — тільки подивитись, що воно буде, але, про всякий випадок, косу наладнав і поклав під хатою напохваті: коли б обійшлося гаразд, він мотнувся б додому, ухопив косу і приєднався б до людей. А ні — то й доказів проти нього немає ніяких: без коси ж вийшов. Та Оксентієві вже не так просто було піти. До старшини приєднався Омеляненко, і вони насіли вдвох:

— Чуєш, Оксентію? Ти ж таки наш обранець! Накличуть вони біду на нашу голову. Та й народ, знаєш, який? Одмахають на панському, а тоді до нашого візьмуться…

А жито лягало й лягало, покоси йшли вглиб, і унтер наважився вдатися до більш рішучих заходів. Він загорлав до своїх десяти «хрестиків» — ополченців:

— Отдєлєніє, смирно–о–о!

Ополченці, які досі на позиціях нейтралітету стежили за розгортанням подій, похопились і затупцювали на місці. Були це поважні віком дядьки і по–українському вони розуміли погано, дарма що під хрестами на кашкетах мали жовто–блакитні стьожки: їх ополченський батальйон українізувався більшістю голосів, а самі вони були звідкілясь з–під Рязані чи Вятки. На команду вони розгубились і скоса позирали на густий лан — чи не чкурнути часом у жито, хоч би й за своєю «нуждою»?

— Смирно! — зарепетував знову унтер. — Слухай мою команду!

Ополченці вирівнялись, як уміли.

— Ой, боже мій! — скрикнуло кілька жіноцьких голосів. Кілька жниць покинули жати й відбігли від лану до гурту. Але косарі махали далі.

Тоді Оксентій таки одважився. Справді, щось треба ж робити, щоб не пролилася людська кров. Кількох застрілених полуботківців він бачив у Києві на власні очі.

Оксентій скинув шапку й гукнув:

— Люди!

Окрик Оксентія почули на лану. Кілька косарів озирнулись і пристанули. Але Гречка з Велігурою махали далі, чимдуж натискаючи на п'ятку. Натовп посунувся ближче до Оксентія.

— Дядько Оксентій скажуть! — побігло юрбою шепотіння.

— Тату! — засмикав батька Софрон. — Схаменіться! Цитьте!

Оксентій м’ял шапку в руках.

Був Оксентій ціле своє життя тихий і непримітний у селі чоловік, знали його як роботягу та бідака — інших прикмет за ним люди не відали. Але відколи обрано його від «Селянської спілки» членом Центральної Ради, враз став він знаний на цілу волость. Де ж пак — член щонайвищої влади, ще й — спеціальної української! І не багатій якийсь, дука, — як у тому Тимчасовому уряді, де знову на людському горбі аж десять міністрів–капіталістів, а — свій–таки чоловік, ще й непитущий! До Оксентія йшли тепер розпитатися, чи не вийшов уже людський закон про землю селянам і що для народу вирішає Центральна Рада на своїх засіданнях? А Оксентій пам'ять мав змалку добру і вмів достоту переповісти все, що сказали есдеки і що відказали есери та яку ухвалу потому прийняли. Але відповісти на єдине важливе запитання — коли ж наділятимуть безземельних землею — так і не вмів ні людям, ні собі. Бо в цьому питанні вирішення Центральна Рада ще не зробила: тривали дебати між есдеками та есерами.

Щоправда, вийшов уже перший Універсал — Оксентій сам прочитав його з паперу перед бородянським сходом, і наче блиснуло якоюсь надією. Тимчасовий уряд досі нічого про землю не казав, тільки пильнував, щоб не грабували поміщицьких маєтків, а Центральна Рада, дарма що й собі кивала на Установчі збори, одначе в перших рядках свого Універсалу заявила, що закон про землю таки мусить бути схвалений, правда — аж потому, як «буде одібрано поміщицькі, казенні, царські, монастирські та інші землі у власність народів». Обіцяє пан кожух, то й слово його тепле…

Люди тимчасом збились тісно навколо Оксентія, підійшли косарі, наставили вуха й австріяки. Унтер догідливо порядкував у юрбі — щоб не лізли один одному на плечі: вся надія була в нього тільки на Оксентія — все ж таки представник хоч якої влади! Десятеро бородатих ополченців самі розійшлись «вільно» і підступили ближче й собі.

— Люди добрі! — гукнув ще раз Оксентій.

— Тату, — мало не заплакав Софрон. — Бог з вами!

Оксентій знову примовк. Що ж йому сказати? Кривди людям таки завдано он якої! Нелюдський наказ вийшов від головного генерала Корнілова. Погибати тепер народові покотом! Може, й справді, зібрати цей багатющий на панських ланах урожай самосильно, а тоді…

Адже повниться земля чутками. Он півста верстов на південь, де й земля чорна, і хліб вистиг кількома днями раніше, люди таки поставили на своє. У Воробіївці, скажімо, та Новоселиці, що на Сквирщині, — селяни захопили панські лани і розпорядилися по–своєму. Косять, жнуть і везуть по своїх дворах. Захопили панські лани і на Черкащині в Прусах, у Ставищі під Таращею та під Уманню у Ставах. На свої вуха Оксентій чув, як доповідали про це на засіданні Центральної Ради, і на те гукали члени хто — «ганьба», а хто й — «слава, так і треба!» В Красногірці на Макарівщині в пана Мека захопили теж — двісті десятин. А це ж тільки тридцять верстов від Бородянки. Тільки!

Може, й тут нагнати австріяків та возити по дворах?

Тільки ж… не було до вчора наказу від генерала Корнілова. А тепер, як наказ такий є, нашлють, мабуть, офіцерів та ударників і в Воробіївку, і в Новоселицю, і в Пруси, Ставища, Стави або Красногірку, та й… буде, як дев'ятсот п'ятого року після тієї клятої конституції.

Господи! Що ж його робити? Що людям сказати?

А робити треба і треба сказати людям, що робити. Люди стоять довкола, як у церкві, і чекають на слова дядька Оксентія, бо дядько Оксентій — авторитет: є тепер таке нове слово…

І за віщо покарав, Господи, тим авторитетом? Невже в тебе іншої єпітимії не було, як уперти чоловіка у ту власть, і тепер от, — кумекай, як знаєш, тьху, прости Господи! Гріх який…

5

— Людоньки добрі! — нарешті заговорив–таки, сам мало не плачучи, Оксентій. — Гріх такий! Хіба ж отак можна? По–хорошому треба, по–людському, по–божеському, по закону…

— По закону! — загорлав Максим Велігура з лану: він косив, а вухо наставив таки сюди. — По якому такому закону? — Вигук його почули навіть економічеські біля машин, покидали поратись і видивились сюди. — Де тепер ті закони? Що ти мелеш? Старе, а дурне!

Тимофій Гречка враз поклав косу на покіс і кількома великими стрибками вибіг до людей на дорогу. Він був лютий, очі йому блискали, груди здіймалися рвучко — від розмашистої роботи, а ще дужче від несамовитого гніву.

Він розштовхав людей і став перед Оксентієм:

— Закон, кажеш? — ледве віддихуючи, аж захрипів Гречка. — Сказано: в Росії нет закона, в Росії стовп, а на стовпі корона!

— Тю! — пирснув Григор Омеляненко. — Згадав! Таж то коли сказано було: ще за царя і про царя, а тепер же — революція, свобода совісті!

— Брешеш! — знову посатанів Гречка. — В тебе, паразита, совісті нема! Нема й ніякої революції! Самий стовп, а на стовпі як не корона, то ворона!

Хтось з дівчат у гурті хихикнув, але натовп залишився і далі серйозний та понурий.

Унтер знайшов за потрібне втрутитися.

— Без вираженій! — гаркнув він. — На кого це ти кажеш? Про кого такі слова виражаєш?

— Керенський твій — чорний крук над нашою долею! Та й з тебе ворона — каркаєш тут! Тільки стовпчик під тобою маленький…

Тепер люди засміялися і тут і там, але сміялись невесело.

— Молчать! — поскаженів вже й унтер. — Воно к дєлу не относиться, хто ворона! Може, ти сам — зелена ракша! Смердиш тут мені і делегату від центральної власті говорити перебаранчаєш!

— Нехай скажуть дядько Оксентій, — загули в юрбі. — А ти, Тимофію, справді, помовч!

Тимофій плюнув і спроквола пішов назад до покосу. Ухопив косу і зі злістю пішов махати, налягаючи на п'ятку.

Оксентій закліпав очима. Що ж його говорити? Що скажеш народу? Народ жде! А Оксентій, боже мій, нічого сказати не вміє! Нічого не второпає сам. Така веремія на світі пішла…

— Людоньки! — змолився Оксентій, аж руки притиснувши до грудей. — Я ж про те саме, що й Максим з Тимофієм кажуть! Нема нині такого закону, щоб усе, як на долоні, ясно було! І до закону генерала Корнілова ще не видано точного толкованія…

— Яке таке толкованіє? — загримів знову Велігура з межі. Він вже покинув косити і стояв, спершися на косу. — Раз нема закону, то не буде й толкованія! Беззаконня саме! Нічого нема! Народ є, земля є, і несправедливість є на землі!

— Отож–то! — гукнув Оксентій що мав сил у легенях. — Про те й мова: несправедливість!

Він озирався, шукаючи поради. Хоч би хтось слово підкинув на допомогу. Але натовп стояв перед ним і чекав слова саме від нього. Австріяки похнюпились теж, похилившися на свої коси. Підходили вже й економічеські.

— Ви, дядьку, до діла кажіть! — почулося з юрби. — Що маємо робити, раз закону нема? А про несправедливість самі знаємо…

В очах Оксентієві мигтіло. Голова йшла обертом. Млоїло усередині. Ще ніколи так недобре в нутрі Оксентієві не було. Навіть коли на гарячку хворів… А довкола перед очима — лан золотистий, багатий, щедрий — буйне жито на ситій поміщицькій землі. Коли б таке жито і оцю землю та поділити між людьми…

І враз Оксентієві вчулося, що всередині йому щось неначе луснуло, а тоді й довкола неначе враз вияснилося, та так гарно стало, як під Великдень у церкві. І бачити він почав далеко — під чистим небом гони та й гони — на цілий світ.

І тоді Оксентій зарепетував, мов несамовитий:

— А нема закону, так народ — сам собі закон! Мужикові один є закон на землі: земля–матінка! Раз нема в мужика землі, а в панів вона, — одібрати в панів і віддати народові! Без викупу, полагаю. Така програма нехай буде і від Центральної Ради…

Центральна Рада Оксентія не уповноважувала таке говорити, не було в неї й такої програми — взагалі ще ніякої програми про землю Центральна Рада не прийняла. Але Оксентій хотів тільки такої програми, і вже коли говорити, то інакше він говорити не міг…

Піт залив Оксентієві очі. В роті пересохло. В голові гуло, серце гупало. Його тіпала пропасниця.

— Люди! — кричав Оксентій, як не в собі. — Не будемо, людоньки, слухати тимчасового генерала Корнілова!

— Геть Тимчасовий уряд! — почувся лемент: то гукав Гречка від лану.

Перед очима в Оксентія пливли обличчя людей — сполотнілі, занімілі, невиразні, неначе крізь серпанок. Тільки обличчя Григора Омеляненка не пливло, а скакало на місці — люте, страшне, з роззявленим ротом.

Григор гукав:

— Не слухайте, люди, його! Провокатор він, а не від Центральної Ради! Його німецькі шпійони сюди підіслали!..

Оце вже й була та крапля, що переповнила по вінця сосуд. Такого Оксентій стерпіти вже не міг. Тихий та смирний все життя, що й на собаку не гримне, Оксентій раптом замахнувся на Григора:

— Ти мені такі слова не говори, каїне! — аж зайшовся Оксентій. — Бо я тебе й вдарити можу! Сам живоглот, так весь народ проглинути хочеш…

Оксентій був би й вдарив переляканого Омеляненка, але люди перехопили його руку, вхопили й Григора, щоб розборонити. Зчинився ґвалт. Тимофій Гречка біг від лану, розмахуючи косою. Побігли й інші косарі. Тільки австріяки стояли на своїх місцях.

Унтер метушився, гукав, хапався за груди, де в нього колись теліпався поліцейський свисток, а тепер був тільки шнур від солдатського нагана, а під ним — серце.

Григор видирався в людей з рук, нахвалявся Нечипорукові смерть учинити, а самому Грушевському в Центральну Раду написати супліку, щоб скинули Нечипорука з делегата, бо він продався більшовикам, а тут–таки одна є тепер власть — власть Центральної Ради, бо — автономія!

Гречка, надбігши з косою в руках, гукав:

— А раз автономія, то самі собі, автономно, й напишемо закон! Про землю селянам! Об'являю автономію України від Тимчасового уряду!

Григор, хоч і який лютий був, а зареготав:

— Без тебе вже проголошено — Універсалом Центральної Ради! Тільки ж нема від Центральної Ради такого закону, щоб на автономній Україні грабувати землю, в кого є! І не буде! Центральна Рада власність почитує!

Гречка залементував зовсім не в собі, наче звомпів:

— Тоді автономію від автономної України проголошую! Раз Центральна теж народові землю не дає, то нехай буде тут наша, самостійна бородянська республіка!

— Оксентія на президента собі настановите? — затлумилися дядьки з Григорової братії.

— Дядько Оксентій за народ сказав! — загукали на них з гурту. — Хоч би й президентом був: не гіршим буде від твого Керенського або й Грушевського з Центральної Ради!

Гречка вхопив Омеляненка за груди й почав трусити.

— Заберіть цього розбишаку, матроса! — хрипів Григор.

— Під стінку його, паразита! — хрипів і Гречка.

Всі гукали, всі репетували.

6

Тільки Максим Велігура не встрявав у колотнечу. Він і далі махав на лану — біла кучма на його голові за кожним помахом стріпувалася, наче чайка крилами, злітаючи вгору, і знову спадала, неначе стріпонувшися, чайка знову сідала на воду. Коса вже в нього вибілилася об стерню і аж виблискувала вогнем проти сонця. Покіс врізався в лан, як широка дорога.

Унтер свистка не намацав, але намацав шнур від кобури, вихопив нагана і випалив вгору.

Постріл ляснув, як бич, і враз стало зовсім тихо. Людям заціпило, змовк Григор, осікся Гречка, мовчав Оксентій.

На тій тиші унтер подав команду захриплим голосом:

— От–де–ле–ние!

Він подав ще — «товсь» — і двоє чи троє бородатих ополченців слухняно скинули гвинтівки на руку. Інші розгублено тупцювали й перезиралися, але гвинтівок на руку не взяли.

Та економічеські, — а поміж них не самі дівчата були, а й хлопців трохи, — саме надбігли і зразу похапали за руки всіх ополченців — і тих, що наготовили гвинтівки, і тих, що держали їх при землі.

Тиша урвалася знов. Знову зчинився галас. Унтер тупотів ногами й казився. Ополченці самі простягали людям гвинтівки — нате, беріть! І економічеські брали.

А Гречка тепер гукав:

— Ставаймо до лану, народ! Всі ставаймо! І до машин ставаймо! Викосимо весь лан! І розвеземо по хатах! Нехай генерал Корнілов по стерні голою дупою лазить! Контра! За що, люди, боролись? За що кров проливали?

І люди ставали.

Капрал Олексюк підійшов до Оксентія. Оксентій стояв, заливаючись потом, тяжко відсапуючи, аж захитувався. Капрал Олексюк рапортував, приставивши два пальці до дашка кепі:

— Пане–товаришу! Інформую, як члена Центральної Ради! — Він був зовсім серйозний, урочистий навіть, та раптом посміхнувся і закінчив зовсім весело, ніяк неждано: — Народ нагнав нас, австріяків, із лану, отож полоненська команда відходить назад, до казарми!

Він навіть не почекав на відповідь, зробив чітко на місці кругом і аж тоді скомандував до своїх:

— До служби! Позір!

І австріяки радо збіглися докупи, миттю вишикувалися понад дорогою по чотири в ряд і виструнчилися.

Тоді капрал Олексюк знову подав команду. Лава австрійців вдарила міцно ногою і рушила геть — за село, в економію, де була їх арештантська казарма. Коси вони поклали на плечі, вістрям униз, — і леза, сині, не вибілені ще об жито, полискували тьмяно проти променів високого вже сонця.

Капрал подав команду утретє, і австріяки заспівали — улюбленої, журливо–веселої: «Зажурились галичанки».

Були поміж ста двадцятьох і чехи, і словаки, і словенці, і серби, і хорвати, і поляки; навіть два угри–гонведи були і один німець–кірасир: десь приблудилися на полоненському етапі. Але найбільше було галичан з українського легіону, і тому співалося в команді завжди української:

Хто ж нас поцілує в уста малинові.

Карі оченята, чорнії брови…

Охоронці–бородані попленталися за ними.

— Рушниці, рушниці візьміть! — гукали їм із натовпу.

І економічеські хлопці наздоганяли ополченців і тицяли їм до рук їх зброю, — бо ж записано за кожним під особистий номер, щоб потім не відповідати людям перед начальством.

Унтер чапав зовсім позаду. Він озирався, відпльовувався і сварився кулаком хто й зна на кого.

Було вже гаряче. Сонце світило звисока. Під спекою затихало все. Навіть кулики з болот вже не свистали…

Перший державний день

1

Петлюрі все було ясно: мобілізовані воювати не хочуть.

«Полуботківський інцидент» не був поодиноким випадком: у Чернігові, Полтаві, Одесі та Катеринославі щойно українізовані батальйони теж відмовились їхати на фронт. Української армії — з українізованих частин — фактично не існувало…

А от де взяти такий національно–свідомий елемент, що добровільно візьме гвинтівку і охоче подасться на позиції воювати до переможного кінця, — оце Петлюрі не було ясно.

В задумі й зажурі дивився Петлюра на вулицю крізь вікно.

За вікном періщив дощ, дрібний та дошкульний, наче глибокої осені. Будинки по той бік вулиці виднілися немов крізь серпанок, землею стелився туман, з неба нависали кошлаті хмари.

Петлюра сидів у своєму кабінеті — урядовому кабінеті генерального секретаря військових справ. Керенський не збрехав: Тимчасовий уряд таки визнав Генеральний секретаріат Центральної Ради, — в Петрограді було надто сутужно. Але з автономією України довелося діло зам'яти. Певна річ, що другий Універсал — про незастосування автономії до Установчих зборів — довелося тільки опублікувати в газетах, а від урочистого молебня на Софіївському майдані — відмовитись.

Петлюра подзвонив — на столі вже поставлено срібний дзвіночок — і сказав хорунжому Галечко, тільки вона стала на порозі:

— Сьогодні маємо день аудієнцій. Прошу пильно стежити за чергою.

— Гаразд, пане генеральний секретарю! — Панна Галечко клацнула закаблуками і зразу ж клацнула вдруге.

— Що таке?

— Перепрошую, пане генеральний секретарю… Але в місті знову неспокій…

— Неспокій? Що трапилося?

— Група місцевих анархістів щойно зробила збройний напад на Лук'янівський кримінал, варту розігнано, а арештантів випущено на волю. Сто дев'ять чоловік, пане генеральний секретарю!

— Сто дев'ять в'язнів? — Петлюра переполошився. — Анархістів? Більшовиків? Полуботківців?

— Аж ніяк, пане генеральний секретарю: карних злочинців — грабіжників на дорогах, нічних нальотників, хуліганів…

— Ат! — розсердився Петлюра. — Що ж ви мені голову морочите! Пробачте, панно, але ж це клопіт міліції! Прошу дурницями не одволікати моєї уваги від державних справ! Кого маємо до прийому?

— Чотар Мельник і пан–добродій Тютюнник, прошу пана генерального секретаря.

— А! То ваш Мельник вже прибув? А Оберучев дав йому якийсь пристойний документ?

— Так, прошу пана генерального секретаря: згідно легітимації чотар Мельник є виписаний із полоненського етапу і переданий в розпорядження Центральної Ради для організації культурно–просвітньої — заради виховання російського патріотизму — діяльності в таборах полонених австрійських українців.

— Чудово! Кличте зразу вашого Мельника!

Якраз Мельник і був зараз потрібний Петлюрі! За рекомендацією самого проводиря національної справи в Галичині митрополита Шептицького його особистий секретар, молодий кандидат теологічних наук Андрій Мельник був спеціалістом у зовсім світському питанні організації збройних сил. Лише кілька днів тому — в бою під Конюхами — чотар легіону «усусів» Андрій Мельник потрапив у російський полон. Між Шептицьким та Грушевським так і було домовлено: емісар Шептицького передається в полон, а Центральна Рада його негайно з полоненського табору визволяє.

2

Двері прочинились, і панна Галечко пропустила мимо себе таємничого чотаря Андрія Мельника.

Переступивши поріг, Андрій Мельник виструнчився і завмер: чотар — найнижчий старшинський чин — стояв перед генеральним секретарем військових справ — найвищою особою в майбутньому українському війську.

Хвилину Петлюра роздивлявся здивований. Наперед він змалював собі нехай і не чіткий, але ж зовсім інакший образ митрополитового емісара — молодого теолога і досвідченого організатора збройної справи: теолог мав би бути ксьондзом з тонзурою на маківці, військовий організатор ввижався подібним до запорозького козарлюги. Але Петлюра не побачив перед собою ні єхидного єзуїта, ані бравого вояка.

Перед Петлюрою стояв русявий молодик з великими — синіми, наче волошки в житі, — очима. І дивились ці очі–волошки лагідно та приязно, — неначе зичили усім людям щастя, а всьому живому на світі — добра: якийсь вегетаріанець, толстовець абощо. Та що особливо вражало в обличчі молодика, так це — борода! Всупереч традиціям офіцерства австрійської армії — носити коротенькі вусики — синьоокий чотар Мельник мав вуса, розпушені на обидві щоки, як у драгунського вахмістра, а бороду — падку мій! — пущену кільцями, як носили її колись російські інтелігенти–народники: трохи від руського барина, трохи від руського «сермяжного» мужика…

— Ви… Андрій Мельник? — перепитав Петлюра непевно.

— Так єсть! — Чотар відказав чітко, по–військовому, і заразом пустив із синіх очей сніп теплого, ласкавого проміння.

— Вітаю вас, чотар Мельник! — мовив ласкаво й Петлюра, звичайно, з висоти свого командирського стану. — Як ся маєте?

— Щиро вдячний, почуваюся на силах, пане головний отамане!

Величання приємно вразило Петлюру. Коли б за давніх часів були заведені звертання за військовою субординацією, так могли звертатися до гетьмана Богдана Хмельницького або Івана Мазепи козаки реєстрового війська. Офіціальної форми величання в українських частинах Центральної Ради ще заведено не було, і Петлюра зразу вирішив: саме таке величання і треба завести.

До стрілецького чотаря Петлюра відчув щиру симпатію.

— Ви можете сісти, чотар Мельник! Нехай вас не бентежить, що розмовляєте зараз з генеральним секретарем військових справ. Нас з вами звела спільна справа: боротьба за неньку–Україну.

— Слава Україні! — відказав Мельник, ставши струнко. Він зробив крок до запропонованого стільця, але не сів. — Мій патрон, його священство отець Андрій, — Мельник шанобливо похилив голову, — просив переказати панові Симону Петлюрі вітання і своє пастирське благословення в усіх ділах.

— Дякую!

Петлюра знову був приємно вражений: благословення було від пароха католицької церкви, дарма що був він не католиком, а православним, до того ж — соціал–демократом. Але ж державні інтереси вищі від партійного сектантства.

— Як почуває себе його священство вдома, після страдницького заслання?

— Дякую, пане головний отамане. В своїй обителі на горі Святого Юра його священство з енергією, властивою його незламному духові, віддався справам рідної церкви і рідного краю.

— Давно бачили його священство? — Петлюра сів.

— Перед двома тижнями, — тепер Мельник дозволив сісти й собі. — Його священство спеціально викликав мене з фронту до себе в кафедру і наказав: у першому ж бою передатися в полон росіянам.

— Хто вас полонив, добродію Мельник? — Петлюра умисно вжив цивільного «добродій» замість військового «чотар», щоб поглибити почуття взаємодовіри.

— О! — ледь примітна посмішка торкнула прикриті вусами і заховані в бороді уста Мельника. — Це було дуже приємне полонення: свій до свого! Мене полонили козаки українського батальйону. Довідавшися ж, що й я є українець, ваші козаки обіймали мене і цілували як рідного.

Відповідь Мельника зворушила Петлюру.

— От бачите, справа єднання українців, дарма що кілька століть тіло нашої нації поділено навпіл, вже довершується!

— Звичайно, — погодився Мельник, одначе виразу захоплення на його обличчі не з'явилось. — Тільки батальйон, який полонив мене, зразу після того… сам пішов у австрійський полон.

— Ви говорите це неначе з почуттям незадоволення, пане Мельник? Хіба ви — москвофіл?

— Аж ніяк, пане головний отамане!

— То мусите радіти! Адже тепер цей батальйон потрапить до українського табору!

— Так єсть, пане головний отамане. Тільки ж батальйон передався в полон тому, що не схотів воювати!

— То й що? — здивувався Петлюра. Позиція митрополитового емісара була йому незрозуміла. — Адже вони не схотіли воювати за Росію! Це промовляє за національне почуття козаків!

— Але це не промовляє за військову дисципліну. Солдат, який добровільно іде в полон, не є добрий вояк… Побоююсь, пане головний отамане, що, здобуваючи у таборі гарт національної свідомості, ці примусом мобілізовані до армії солдати, не позбудуться, проте, свого небажання воювати!

Розмова сама собою підходила до найголовнішого. Щоб не вронити престижу, Петлюра поквапився внести застереження:

— Ви можете, пане Мельник, не розвивати далі критичної думки щодо боєздатності мобілізованих солдатів. Ми знаємо їй ціну: дальшу українізацію частин, очевидно, варто припинити.

— Аж ніяк, пане головний отамане! — обізвався Мельник. — Навпаки! Українізація частин і передислокування їх на Україну порушить російські фронти й знесилить російську армію! А це створить переваги для виборення української державності.

Петлюра кашлянув.

— Так думає митрополит? — обережно запитав він.

— Його священство доручив мені висловити вам свої міркування, — відказав митрополитів емісар і скромно опустив очі.

— Я запитую про митрополитову думку тому, — знову поквапився застерегти Петлюра, — що ми тут саме так і чинимо: домагаємося від Тимчасового уряду перекидати українізовані частини з усіх фронтів на Україну в тилові гарнізони.

Андрій Мельник глянув на Петлюру синім поглядом:

— Коли пан головний отаман дозволить, я висловлю заперечення проти такої тактики.

— Чому? — щиро здивувався Петлюра.

— Бо українські частини ліпше сконцентрувати біля фронту!

— Але ж, — скрикнув Петлюра, — пан емісар забуває, що коли ми не матимемо по містах України нашого гарнізону, російські чорносотенці негайно скористаються з того і вчинять проти Центральної Ради путч.

Андрій Мельник затримав свій погляд в очах Петлюри.

— Що ж, пане головний отамане, такий путч дав би привід українським частинам, сконцентрованим в один кулак, повернути фронт з заходу на… схід і рушити в глиб країни… на втихомирення, тобто — встановлення української самостійної державності. — Мельник посміхнувся і знову випромінив з очей сніп синього сяйва. — Австро–німецькі армії, пустивши попереду себе «сині» та «сірі» жупани, йшли б тоді, певна річ, слід у слід, і українські збройні сили мали б чудовий тил…

Петлюра кліпнув: такої одвертої розмови не було в нього навіть з Грушевським і Винниченком.

— Його священство… думає саме так?

Мельник відповів, знову скромно опустивши очі долу:

— Його священство доручив мені висловити свою думку… його священство перебуває нині в своїй кафедрі і відданий виключно благоліпству справ святої греко–католицької церкви…

Петлюра відчув, що лоб йому вкрили краплі гарячого поту. Вуса драгунського вахмістра та борода руського барина були тільки оманою: перед ним сиділа людина, нехай і без сутани ксьондза, одначе доброго єзуїтського гарту.

— Яка ж думка його священства… тобто, я хотів запитати, яку ідею можете подати ви в справі утворення в тилових містах України національно–свідомих гарнізонів, на які вже сьогодні могла б спертися в своїй політиці Центральна Рада?

Мельник відказав зразу, наче відповідь заготовив завчасу і тільки шукав нагоди її висловити:

— По містах України слід створити нові гарнізони — з національно–свідомої інтелігентної молоді: студентів, гімназистів, школярів. — Він додав майже мрійливо: — Пан головний отаман відає: молодь завжди настроєна так романтично. Ще Наполеон сказав, що найліпший солдат — у шістнадцять років: діти не розуміють смерті і нехтують небезпекою в бою…

— О! — перебив Петлюра, поспішаючи врятувати свій престиж. — Саме так ми й робимо! В Києві вже українізовано дві школи прапорщиків і створюється батальйон українських ударників: все це — студенти і шкільна молодь. Але ж ця молодь не вишколена, не знає військової справи, її будемо ще муштрувати! А потрібна вірна збройна сила сьогодні!

Мельник випромінив з очей своє лагідне синє сяйво.

— Таку частину, на яку ви можете спертись сьогодні, я й прийшов запропонувати вам, пане головний отамане.

Петлюра скинувся на Мельника.

— Звідки ж ви візьмете таку частину?

— Візьмете ви, пане головний отамане. В Києві, по інших містах України, а також у Царицині на Волзі й по деяких містах Сибіру в таборах військовополонених перебуває не одна тисяча полонених з легіону українських січових стрільців та й взагалі — українців з різних частин австрійської армії. Ви мусите виписати їх з таборів і організувати з них легіон «січових стрільців». Це будуть добрі вояки за соборну Україну, пане головний отамане, бо ж всі вони галичани і прагнуть повернутися додому. Крім того, стараннями ордена святих отців василіан ця молодь вихована ще до війни в дусі національної свідомості та прагнення незалежності України…

Петлюра вислухав тираду до кінця і відказав похмуро:

— Про це, пане Андрію, ми думаємо з першого дня революції в Росії. Але це здійснити неможливо: статус міжнародних конвенцій не дозволяє озброювати військовополонених…

— Перепрошую, пане Симоне, мусите зважити: першими, — він наголосив на цьому слові, — порушили міжнародні конвенції німці: це вони вишколюють у своїх таборах синьожупанників.

— Але ж вони ще не дали їм зброї до рук!

— А ви дасте! Бо ж у Росії відбулася революція. І це є абсолютним порушенням усіх міжнародних конвенцій. Це засвідчить вам кожний знавець міжнародного права. Отже, не перед юриспруденцією слід шукати аргументацій, а лише перед Тимчасовим урядом.

— От–от! — скрикнув Петлюра. — Про це я й кажу! Тимчасовий уряд ніколи не дасть згоди на формування збройної частини з полонених галичан! Там теж не дурні сидять і зрозуміють…

Мельник безцеремонно урвав Петлюру:

— Отож і маю запропонувати вам, пане Симоне, доброго аргумента для Тимчасового уряду. Ви подасте Тимчасовому урядові, що австрійські українці прагнуть оружно змагати за відірвання українських земель від Австрії та приєднання їх до України російської. Будьте певні, що Тимчасовий уряд дасть себе обдурити на цьому і дозволить Центральній Раді таку акцію — в інтересах російського великодержавництва. Раджу вам шукати симпатиків у кадетській частині Тимчасового уряду, а також заручитися щирою підтримкою дуже впливових ще… монархічних кіл Росії. Не слід забувати, що приєднання Галичини до Росії — це програма російського самодержавства от уже понад два століття.

— Пробачте, — промимрив Петлюра, — але тепер мені неясно, до кого ви збираєтесь приєднувати Україну? До Росії чи до Австрії?

Мельник відповів:

— Байдуже! Це ж тільки шаховий хід конем у процесі змагання. Гамбіт для здобуття нашої державної самостійності.

Петлюра кашлянув. В шахи він не вмів грати.

— Але ж світова громадська опінія…

— З світовою громадською опінією, — знову урвав Мельник, — все буде зовсім поправно! Адже України як держави ще не було, коли російська держава підписувала свої міждержавні зобов'язання. Отже, ці зобов'язання не про нас. Мусите зважити також, любий пане Симоне, що боротьба українців за національне визволення викличе в широких колах світової громадськості лише почуття симпатії. Перегорніть ще раз сторінки історії світу: хіба було колись таке, щоб широка громадськість не співчувала визвольній боротьбі?

Він проказав це патетично й випромінив такий сніп синього полум'я з очей, що далі можливо було поводитися лише на високому регістрі піднесення.

Головний отаман звівся — чотар негайно підхопився теж — і Петлюра мовив урочисто:

— Гаразд! Пане Мельнику! Дарма що ваш чин в австрійській армії лише «чотар», я сподіваюся, що ви здолаєте виконати свій священний обов'язок перед ненькою–Україною, обійнявши пост отамана наддністрянського коша українських січових стрільців на теренах Наддніпрянської України!

Мельник скромно потупив очі:

— Даруйте, пане головний отамане, але краще мені обійняти пост тільки начальника штабу. — Він додав смиренно: — Його священство визначив мені саме такий пост, і воля святого отця…

— Гм! — хмикнув Петлюра, відчуваючи себе безсилим проти волі духовного отця свого співрозмовника. — А хто ж тоді прийме командування?

— Полковник Євген Коновалець, — зразу відказав Мельник.

— Хто це Коновалець? — поцікавився Петлюра.

— Голова нинішнього «Галицько–буковинського комітету», що утворився на землях Галичини й Буковини, зайнятих російською армією, з метою сприяти приєднанню Західної України до… України російської. — Мельник звів свій лагідний погляд. — Його священство вважає, що так буде найкраще з погляду довіри Тимчасового уряду до нашої справи…

Петлюра був вражений далекоглядністю й дипломатичним тактом митрополита.

— Нехай буде так, — мовив він.

Розмову неначе скінчено. Але хвилина була надто урочиста, і Петлюра відчув, що мусить виголосити годящу на такий випадок промову. Він вийшов з–за столу і спинився перед Мельником.

— Пане начальнику штабу коша українських січових стрільців! — Мельник негайно виструнчився. — Ваш загін для початку матиме, можливо, якусь тисячу стрільців. Але буде наріжним каменем у величній будові української військової справи! За його лицарським прикладом за два–три місяці ми створимо армію на сто тисяч українських багнетів! Запевняю вас, що буде саме так. Це кажу вам я — головний отаман!

Мельник клацнув закаблуками і чемно похилив голову:

— Не маю жодного сумніву, пане головний отамане! Тільки, — мовив Мельник, виходячи із стану «струнко», — чому сто тисяч? Півмільйона, пане головний отамане, має бути армія Центральної Ради ще цієї осені.

Петлюра поглянув скоса: цей молодик був, нівроку, завзятий.

— Звичайно, — сказав Петлюра, — якщо мати на меті не тільки відстоювання певних прерогатив перед Тимчасовим урядом, але й всю справу боротьби за самостійну і соборну українську державу від Дону і до Сяну.

— Це лише слова з нашого гімну, — скромно озвався Мельник. — Коли ж ходить о програму, то вважаю — його священство теж міркує так — мусимо бачити могутню Україну від Дунаю і до Кавказу!

Петлюра очманіло дивився на юнака перед ним. Такого йому не ввижалось досі навіть у сні. Запаморочливу перспективу креслив перед ним цей щуплий юнак! А втім, Петлюрі зразу сипонуло морозом по спині: підстаршина–чотар відмовляється від поста командира коша, резервуючи за собою лише скромну посаду начальника штабу! Чи не націляється цей… фендрик австрійський ще вище? Чи не заміряється взагалі очолити всю справу боротьби за владу?

Петлюра навіть покрутив головою, — комір френча враз зробився тісний. І він поквапився вимовити начальницьким тоном:

— Можете йти, чотар Мельник! Хорунжий Галечко перекаже вам мої дальші розпорядження.

— Гаразд, пане головний отамане! — пристукнув закаблуками теолог–чотар. — Сервус! Чекатиму ваших наказів. Честь!

Він зробив «на місці кругом» і рушив до порога карбованим солдатським кроком. Але на порозі Мельник пристанув на мить і сказав через плече:

— Абат Франц Ксаверій Бонн також просив переказати панові головному отаманові своє вітання…

Петлюра спантеличено видивився.

— Хто… переказує? — навмання перепитав він.

Мельник відповів з відчутним притиском:

— Капелан частини бельгійських авіаторів у Києві, до війни — парох тернопільської кафедри, отець ордена монахів–редемптористів Франц Ксаверій Бонн. Папський легат.

Петлюра дивився ні в сих ні в тих. Мельник теж зчудовано позирав через плече. Що таке? Трапилось якесь непорозуміння? Чи інформації зв'язку ще не дійшли від голови Центральної Ради до пана генерального секретаря?

Емісар митрополита знайшов за потрібне пояснити:

— Легат папи Бенедикта п'ятнадцятого абат Франц Ксаверій Бонн три дні тому прибув з Рима, з Ватикану, і привіз панові генеральному секретареві військових справ України папське благословення…

Піт знову зросив чоло Петлюрі. Що за чортовиння? Друге католицьке благословення за один день! Самому папі римському було діло до його особи! Почуття ошелешення змінилося на почуття пихи: благословення папи — намісника Бога на землі, владного над думками й ділами півмільярда католиків світу, — це було неабищо! Навіть для колишнього соціал–демократа, особливо — коли він ладнався стати при владі в державі…

— Добре, — мовив Петлюра, опановуючи своїми почуттями. — Я згодний прийняти абата Бонна.

— Коли?

— Хоч би й завтра. В цю пору.

— Сервус!

Чотар Андрій Мельник ще раз чітко пристукнув закаблуками і зник за порогом.

Аж нарешті Петлюра дістав змогу витерти з чола піт.

Та зосередитись і опанувати своїми думками й почуттями йому не дали: на порозі вже стояла панна Галечко.

— Прошу пана генерального секретаря: зранку чекає на аудієнцію добродій Тютюнник, посланець із Звенигородки, і настійно вимагає прийняти його невідкладно.

— Ат! — відмахнувся Петлюра. — Добродій Тютюнник — цивільний: нехай піде до пана Винниченка або до пана Порша.

— Прошу пана генерального секретаря: добродій Тютюнник, справді, за освітою адвокат, практично учителює в Звенигородці, одначе, будучи начальником міліції, має до пана генерального секретаря справу щодо організації війська.

— Нехай зайде!

3

Тютюнник увійшов.

Це був добродій без вусів та бороди, на голові йому кучмився білястий чуб, чоло він мав широке й високе. Та найбільше впадало в око підборіддя — квадратове, важке, трохи висунуте наперед. Таке підборіддя відзначає звичайно людей сильної, спрямованої до якоїсь мети волі. Очі добродій мав сталевого блиску, і гляділи вони так пронизливо, що здавалося, погляд очей аж бринів: неначе співрозмовник проглядає тебе наскрізь і бачить усе, що ти хотів би від нього приховати.

Зодягнутий був Тютюнник у звичайну армійську одежу, в якій тепер, в час війни, ходили мало не всі особи чоловічої статі: солдатська гімнастерка без погонів та галіфе, заправлені у високі чоботи. На чоботах проте були остроги, як у кіннотника. Хода в Тютюнника була швидка, тверда і рішуча.

Пройшовши кімнату, Тютюнник спинився за два кроки від столу і вимовив дзвінко:

— Щиро вітаю, пане добродію генеральний секретар! Моє прізвище Тютюнник, ім'я — Юрко. Дозволите сісти?

Петлюра кивнув, сказав «здрастуйте» та «прошу», але все те вже після того, як Тютюнник присунув собі стільця і сів.

— До вашого відома, пане секретарю: я не належу до жодної партії. Вважаю, що всі численні нині українські революційні партії — малореволюційні і зовсім не українські. Замість усіх цих партій зараз потрібно було б створити єдину громаду українських державців, бо…

— Даруйте, що урву вашу красномовність, — холодно мовив Петлюра: добродій, видимо, претендував взяти в розмові ініціативу, а дозволити цього генеральний секретар зароджуваної української держави ніяк не міг. — Справи напосідають на мене, добродію… Тютюнник, здається? А ваші міркування про спосіб організації партійного життя на Україні ви маєте змогу викласти у першому–ліпшому часописі. Мушу лише довести до вашого відома, що українські партії, які ви заперечуєте, якраз і мають на меті створити українську державу від… Дунаю і до Кавказу!

Він застромив палець за борт френча і поглянув на співрозмовника згорда.

Тютюнник коротко блиснув сталевими очима — Петлюра майже відчув фізичний біль, пронизаний лезом гострого погляду, — і Тютюнник сказав:

— Державність може зародитись і на території одного людського поселення — це засвідчує нам історія віків. Але стає справжньою державою лише тоді, коли її провідники прагнуть до світової імперії. Це також засвідчує історія. Римська імперія пішла з Рима, який мав на ті часи кілька тисяч мешканців. Візантія постала з акрополя, який займав територію не більшу проти садиби Київського політехнічного інституту. Александр Македонський завоював півсвіту, осідлавши свого коня в селищі з п'ятнадцяти будівель. Імперія Чінгісхана мала своїм зародком одну хазу…

— Пробачте! — урвав Петлюра, підвищуючи голос. — Ви, очевидно, викладаєте історію в Звенигородській школі? Але прошу викласти вашу справу…

— Моя справа — ваша справа. Ви взялись будувати державу, але не маєте армії. Будувати державу без армії — химера і нонсенс.

Це було — як в око вліпив. Петлюра аж пощулився. Хто це — ясновидець перед ним? Адже саме це й завдавало зараз генеральному секретареві найбільшої мороки. Та щоб принизити прозірливість чудного відвідувача, Петлюра вирішив затушувати гостроту болісної проблеми:

— Ви говорите загальновідомі істини, добродію. Ви прийшли…

— Я прийшов запропонувати вам армію, пане секретар!

Це вже межувало з нахабством, якщо не було глузуванням. Петлюра сторожко поглянув на Тютюнника: чи це не маніяк з тих, що вигадують перпетуум–мобіле?

Тютюнник зустрів обачний погляд Петлюри блиском своїх наче прикритих панциром очей. Тоді звівся, підійшов до вікна і вказав рукою на вулицю:

— Прошу, пане секретар, погляньте!

Це вимовлено як наказ, і хоча Петлюра аж ніяк не збирався підкорятися будь–чиєму наказові, він машинально зробив два кроки до вікна.

Дощ у цю хвилину майже припинився, сіялася лише мжичка, заснувавши дрібною сіткою далеку перспективу вулиці. Але дивитися на близьку відстань туман не перешкоджав. Видовище, яке побачив Петлюра, справді повинно було привернути до себе увагу.

Понад тротуаром, під крислатими каштанами, вишикувались лавою десятків зо два вершників. Баскі, праглі швидкого бігу коні нетерпляче тупцювали під верхівцями. Але що то були за верхівці! Вони наче щойно вийшли з прадавніх могил Дикого поля навколо Запорозької Січі і бігцем пригарцювали сюди, в столицю України двадцятого віку. Всі вершники, як один, були в жовтих сап'янових чоботях, у широченних — справді запорозького крою — червоних шароварах, стан кожного облягав синій жупан, на голові кожний мав чорну смушеву шапку, і яскравомалинові шлики звисали мало не до пояса козакам. Пояси поверх жупанів теж були червоні — крученої вовни. При боці в кожного козака висіла старовинна крива шаблюка, за плечима — замість мушкета — легкий карабін, модерного кавалерійського зразка.

Таких козаків Петлюра бачив лише в театрі Садовського в історичних п'єсах.

— Що це за… люди?

— Це мій почет, — спокійно відказав Тютюнник.

— Ваш… почет? Звенигородської міліції — самооборони?

Тютюнник посміхнувся. Посмішка в нього була недобра.

— «Самообороною» та «міліцією» ми іменуємося спеціально для комісара Тимчасового уряду. Інакше–бо він не видав би нам дозволу на таку озброєну організацію. Для себе ми звемося «вільне козацтво».

— Гм! — Петлюра відкашляв. Козаки були, справді, напрочуд гарні. Заздро було дивитися на них. — Але ж їх тільки… двадцять. А для армії потрібно…

— Потрібний мільйон, — спокійно мовив Тютюнник. — Я й пропоную мільйон.

Петлюра глянув на Тютюнника. Цей нахабний добродій відбирав у нього дорогоцінний для державних справ час.

— Ви… — почав був Петлюра, але зробив паузу, бо далі просилося слово «божевільний», а вимовити таке слово Петлюра не наважився: хто його зна, може, справді це був «буйнопомішаний»? — Ви… мрійник, пане Тютюннику!

— Ні, — спокійно відказав Тютюнник, — я не божевільний. — І на цьому слові Петлюрі зробилося моторошно: Тютюнник таки читав його думки. — І я зараз доведу вам, що моя пропозиція цілком реальна. — Тютюнник знову посміхнувся. Коли він посміхався, очі його залишались без посмішки. — Якщо ви на півгодини відкладете справи, які так напосідають на вас.

І тут Петлюра відчув, що неспроможний опиратися волі людини, яка балакає з ним.

— Будь ласка… — промимрив Петлюра, відходячи від вікна. Він зробив жест, запрошуючи сідати, але, як і першого разу, встиг вимовити це вже після того, як співрозмовник усівся сам.

Не став Тютюнник чекати й запрошення до розмови. Він почав сам:

— Я — кошовий отаман Звенигородського коша «вільного козацтва». Кожне село на Звенигородщині має свою сотню вільних козаків, а волості — курені. Разом під моєю рукою сьогодні понад десять тисяч вільних козаків…

— Десять? Тисяч? І… всі такі? — Петлюра непевно хитнув головою до вікна.

— Тимчасом не всі. Але будуть всі. Про справу екіпіровки, пане секретарю, поговоримо після того, як я доведу до вашого відома самий принцип організації вільних козаків. Статут «вільного козацтва» такий. Вільним козаком може бути кожний українець від шістнадцяти років і аж доки здужає носити зброю, хоч би й за сто літ. Мета: стояти на сторожі національної волі і державної самостійності. Ідейні запосилання: волю й незалежність українська нація мала в минулому, не має в сучасному, матиме в майбутньому. Попервах мусимо відродити наше минуле: соціальний уклад, вояцький дух, традиції побуту, — все, аж до барвистого строю з червоними шароварами та синіми жупанами… — Тютюнник посміхнувся самими устами, очі залишались холодні. — Звичайно, час Середньовіччя для всіх націй минув, але наша воля загибла в Середні віки, мусимо й починати своє відродження з того місця, на якому зупинились у своєму розвиткові на історичному шляху.

— Отже… це — орден? — непевно запитав Петлюра.

— Так, коли хочете, орден, пане секретарю: лицарський орден. Нек плюс ультра — для досягнення історичної мети, оглядаючися на нашу минулу історію: на засадах орденства існувала та діяла вся наша козаччина.

— Чому ж ви гадаєте…

— Що вільного козацтва буде мільйон? Маю два аргументи на доказ: статистика й досвід першого експерименту.

— Не розумію вас, — щиро признався Петлюра.

— Насамперед — досвід. Відколи, зразу після революції, поширилися бешкетування дезертирів, у нас, на Звенигородщині, жоден дезертир не зареєстрований у воїнському присутствії.

— Справді? — здивувався Петлюра. — Так добре діє ваша самооборона, тобто, я хотів сказати — вільне козацтво?

— Діє дуже добре. Бо всі дезертири наділи червоні шаровари і вписалися в наше вільне козацтво — поруч із доброчинним та свідомим елементом, що й стримує його пристрасті та цементує весь орден на засадах, близьких серцеві всіх.

— Які ж це засади?

— Постривайте, пане секретар! Покінчимо спершу з статистикою. Коли поширити Звенигородський досвід на цілу Україну, то й матимемо мільйон добірного війська — вільних козаків.

— Пробачте, яку статистику маєте ви на увазі?

— Статистичний перепис населення України, пане секретар.

— Я не розумію, до чого він?

— Ось до чого. На Звенигородщині — триста тисяч українського населення, а в лавах Звенигородського вільного козацтва — понад десять тисяч. Це три відсотки. На цілій Україні населення тридцять мільйонів. Отже, три відсотки — це й буде мільйон.

— Але чому ж ви вважаєте, що до вашого вільного козацтва піде весь цей мільйон?

Тютюнник спокійно зустрів роздратований погляд Петлюри.

— Ви, пане Петлюро, — соціал–демократ, отже, бодай в загальних рисах, знайомі з ученням Карла Маркса. Соціальний постулат і гарантує це.

Петлюра дивився отетерівши.

— Тобто? Який постулат?

— Загляньте ще раз у статистику, добродію соціал–демократе, — терпляче, але наполегливо мовив Тютюнник. — Статистика — основа соціальної науки. Що ви бачите там, у статистиці?

— А що ж ми там бачимо? — зовсім спантеличився Петлюра.

— А бачимо там ми ось що. Шістдесят відсотків українського селянства, яке сьогодні й складає основу нашої нації, є батраками й безземельними бідняками. Двадцять сім відсотків — середнього майнового стану хлібороби, що обробляють самі свій ґрунт. А тринадцять відсотків використовують найману силу — багатії, що мають інколи аж до сорока десятин землі.

— Ну?

— От вам і «ну», пане соціал–демократе. Вісімнадцять мільйонів бідняків володіють лише п'ятнадцятьма відсотками орної землі на Україні. А сільський глитай посідає п'ятдесят один відсоток! — Тютюнник пронизав Петлюру гострим лезом свого сталевого погляду. — Вам, соціал–демократові, повинно бути відомо, що навіть у промислових концернах п'ятдесят один відсоток акцій гарантує порядкування концерном. А для українського селянства його земля і є його акції!

— Ви хочете сказати…

— Так, я кажу: хто сидить на землі, той і є сіль землі! Поміщика ненавидить все селянство — і наймит, і бідняк, і заможний, і багатий. Бо бідняк мріє про клинець власної земельки, заможний прагне стати багатієм, а багатій сам би жадав вийти в великі землевласники! Селянська революція, тобто — віддати землю у власність селянству всіх майнових станів, подушно і по виробничій спроможності, — ось наш політичний заклик. За ним і можна прийти до державної влади на Україні! За цим гаслом піде вся селянська стихія, а це буде дев'яносто відсотків нашої нації! Десять відсотків нехай відкинуться: пролетарі та буржуазія — щоб скрутити їм в'язи, матимемо вільне козацтво!

Петлюра мовчав, приголомшений.

Перший державний день був, нівроку, таки знаменний. Знаменні були й перші відвідувачі першого державного діяча. Вони не зналися між собою, ці два прозеліти, — емісар уніатського митрополита і посланець православних Звенигородських куркулів, — але хіба вони вдвох, споловини, не виклали щойно цілу програму державного будівництва?

І хіба не для нього — Симона Петлюри — відкривалася зараз вакансія проводиря на самісінькому вершечку керівництва відроджуваною національною державністю?

— Я прийшов до вас, пане секретарю, — почув Петлюра сталевий голос Тютюнника, — запропонувати негайно поширити рух вільного козацтва на цілу Україну. Заможні йдуть у вільні козаки охочекомонно, тобто, — власним коштом екіпірують себе: кінь, одежа, збруя, зброя. Це й буде наша гайдамацька гвардія. Але про неспроможних мусите потурбуватися ви. Вільні козаки віддадуть вам свою готовність наложити головами за землю і самостійність, а ви дасте їм штани, чоботи, шапку з шликом, а також гвинтівку і кулемет з патронами…

Тютюнник замовк. Мовчав і Петлюра. І Тютюнник терпляче чекав. Він розумів, що всяку пропозицію — навіть найгеніальнішу і найпростішу — треба добре зважити сюди і туди. Тютюнник навіть одвернувся, щоб своїм дошкульним поглядом не заважати Симону Петлюрі мислити. Тютюнник позирав у вікно. За вікном знову періщив дощ, козаки його гайдамацького почту мокли під каштанами, але то було пусте: попереду на них чекали ще звитяги й походи, — нехай звикають, нехай гартуються помаленьку.

А Петлюра зовсім поринув у розмисли й… спогади.

В цю хвилину, не знать чому, перед його внутрішнім зором пропливли зворушливі картини з його власного дитинства.

Ось він, син нужденного кобищанського паламаря Василя — у самій льолі і без штанів — лазить між двома миршавими підсвинками і репетує: каші хочу! А поруч, через тин, на обійсті Петлюри Ілька: двадцять овець — у кошарі, кабани — у сажі, десять хвостів — у корівнику, восьмеро коней — у стайні… Мати тицяє Сьомці до рота скибку крихкого, черствого житняка, а за тином його перевесникам — від Петлюри Ілька — дістаються пироги з маком і пампушки з медом…

Бути таким, як Петлюра Ілько — з свинями, коровами й конями, з пирогами та пампушками, — було Симоновою мрією змалку.

Хіба ж не Петлюру Ілька мав на увазі Тютюнник, коли говорив щойно про сіль землі? І хіба не з такого обійстя і має початись імперія?

Чому ж на чолі боротьби не стати саме йому, кобищанському безштанькові Симону Петлюрі?

І раптом Петлюрі зробилося страшно.

Хто це сидів перед ним? Хто прийшов з пропозицією дати йому, Петлюрі, силу? Чому, власне, цей приходько до нього прийшов? Чи не заміряється цей Звенигородський стратег… претендувати на владу? Чи не готується сам стати на чолі відроджуваної державності, тільки Петлюра допоможе йому здійснити його, гм… геніальну ідею?

Потерпаючи від жаху, Петлюра дивився на Тютюнника. Сумніву не було: перед ним сидів страшний суперник, і сила його була страшна. Бо коли Петлюра відмовиться і не допоможе йому організувати цю силу, то сила ця однаково створиться сама — і змете Петлюру з свого шляху, як здула шура–бура комарика з дуба…

Ні, силу цю не можна пустити мимо рук. її треба прибрати до рук, а для суперників — шлях один: історії він відомий…

— Гаразд, — мовив нарешті Петлюра, і голос його був хрипкий від стримуваного хвилювання, — гаразд, пане Тютюннику! Я доповім сьогодні ж Малій раді ваш проект. У мене немає жодного сумніву, що завтра ми з вами почнемо організацію вільного козацтва на всіх теренах України.

Тютюнник зразу звівся — так само рвучко, як він робив усе. Він коротко хитнув головою і хотів щось сказати.

Але не встиг. Двері розчинились, і на порозі з'явилась панна Галечко.

— Перепрошую пана генерального секретаря!

— Що там ще таке? — розгнівався Петлюра: він вершив державні справи тільки перший день, та вже навчився дратуватись, коли йому перебаранчали підлеглі.

— Визволені з криміналу бешкетники ся забарикадували за мурами в'язничного подвір'я і чинять збройний опір комендантським патрулям. Але анархіста — організатора погромлення криміналу полонив наш сотник барон Нольденко. Анархічний лідер повідомив, що мусить невідкладно зробити панові генеральному секретареві вельми важливу заяву державної ваги…

— Державну заяву? — очманіло подивився Петлюра. — Яку заяву?

— Не відаю, пане генеральний секретарю. Але сотник Нольденко приставив полоненого сюди і чекає у приймальні.

Петлюра хотів вже гукнути — женіть його під три чорти, та раптом почув сталевий голос Тютюнника позаду:

— Пане Симоне, — сказав Тютюнник, — нагнати під три чорти можна й пізніше. А заяву цікаво послухати. Коли я перешкоджаю, то можу тимчасом вийти…

— Ат! — Петлюра махнув рукою. — Що ви, пане Юрку! Ведіть анархіста сюди, панно хорунжий!

Тютюнник скромно відійшов до вікна.

4

Галечко відступилася набік, боязко озираючись, і на порозі з'явився здоровенний ґевал у вишиваній сорочці, киреї наопаш та чорному сомбреро, насунутому на брови. Позаду виступав барон Нольде, бавлячись браунінгом. Пропустивши всіх у кабінет, панна Галечко поквапилась зникнути і причинити двері.

Петлюра дивився мовчки і мовчазно полотнів.

Цю людину він бачив не вперше. Правда, дуже короткою була та, перша, зустріч, одначе — з тих, що запам'ятовуються на все життя. Петлюрі навіть здалося, що в нього почала боліти потилиця. Бо саме з потилиці і починалися спогади про ту першу зустріч… на Борщагівській перед будиночком номер одинадцять. Це був Наркис…

Наркис теж впізнав. І теж був вкрай ошелешений. Ніяк не подумав би він тоді, що накладає в потилицю — щоб не ходив на чужу вулицю — самому майбутньому генеральному секретареві військових справ Генерального секретаріату при Центральній Раді.

Хвилину генеральний секретар і анархіст стояли один проти одного. Кожний добирав способу, як найкраще вдати, що він — це не він, що колишнього ексцесу взагалі не було ніколи.

Але перше слово мало бути таки за Петлюрою, і він примусив себе вимовити:

— Т–так… Отже, ви погромили тюрму, випустили кримінальних в'язнів і маєте зробити мені якусь важливу заяву? Чому ви погромили тюрму?

Наркис тим часом трохи оговтався: на віку йому траплялося й не таке.

— Мать–анархія, — зарокотів він своїм басом–профундо, — не терпить жодного насильства! Нищити тюрми — обов'язок анархіста!

— А яку заяву ви хотіли зробити мені?

Наркис мовчав. Чи ж варто тепер робити заяву, коли виявилося, що той, кому він мав зробити заяву, дістав від нього потилишника три місяці тому? Адже цією заявою він розраховував на прихильність генерального секретаря, — чи ж сподіватися тепер на симпатію пана Петлюри?

— Ну? — підігнав Петлюра, і в голосі його забриніла владна нетерпеливість. Такий тон тепер він міг дозволити собі: барон Нольде стояв з браунінгом, біля пояса в самого Петлюри теж був револьвер, та й у Тютюнника випиналася права кишеня.

Тоді Наркис наважився. Просто тому, що не вмів довго роздумувати.

— Я з'явився, — зарокотів він, — щоб запропонувати з визволених з тюряги хлопців сформувати при Центральній Раді спеціальний загін ударників. Для якого завгодно спеціального призначення! — значущо підкреслив він. І додав ще, циркнувши крізь зуби на килим під ногами: — Будьте спокійні, мать–анархія не підведе!

Власне, це вирішення — сформувати загін при Центральній Раді — з'явилося в Наркиса вже аж після того, як йому скрутили руки контррозвідники барона Нольде. Натуралізуватися, як ударний батальйон — то ж був тепер єдиний спосіб не потрапити під військово–польовий суд за збройний напад. Польовий суд практикував тепер лише єдине покарання: три дні тому головнокомандуючий фронтом генерал Корнілов відновив смертну кару на фронті і в прифронтовій смузі. А Генеральний секретаріат міг оголосити загін з утікачів–арештантів ударниками смерті в ім'я війни до переможного кінця. А там… там вже буде видно, чи доїде Наркис до фронту, чи натрапить на якийсь інший шлях.

— Ви хочете під Центральну Раду? — з щирим здивуванням перепитав Петлюра. — А як же з анархією? Адже голова вашої партії товариш Барон…

Наркис перебив, заглушаючи Петлюру своїм могутнім басом:

— Я волію української анархії! А Барон — анархо–космополітик, синдикаліст і взагалі — жид…

Нольде пхикнув, Тютюнник біля вікна зареготав. Це він вперше засміявся вголос: сміх у нього був несподівано легкий, веселий, заразливий.

Петлюра теж посміхнувся.

Але Наркис був серйозний і понурий.

— Слухайте, пане Петлюро! — сказав Тютюнник, пересміявшися. — Маєте нагоду сьогодні ж утворити перший в місті загін… хоч би й «вільних козаків». Звичайно, в загін до пана… анархіста треба настановити комісаром якогось студента з «Просвіти» — для гартування національної свідомості…

Але Петлюра мерщій урвав Тютюнникову мову: ще, чого доброго, складеться враження, що він тут — найвищий начальник.

— Пане… (— Наркис, — підказав барон Нольде.) Пане Наркис! — Петлюра застромив палець за борт френча. — Ми можемо задовольнити ваше прохання, якщо пересвідчимося в щирості ваших почуттів. Ось! — він вказав на вікно. — Підійдіть, погляньте!

Наркис підійшов, глянув. Він побачив вулицю за дрібною сіткою дощу і шеренгу мальовничих козаків під каштанами. Більше нічого. Запитливо він глянув на Петлюру.

— Чи здолаєте ви, ну, скажімо, протягом тижня, самотужки отак екіпірувати сотню ваших людей?

Наркис почухав за вухом, пошкріб потилицю.

— Важкувато. Це ж скільки треба самого червоного сукна на штани… А ще й на шлики… Цілу сукняну фабрику треба… експропріювати…

Тут Петлюру пройняла великодушність.

— Шлики можна… звичайні — чорні. — Він промовив це з достоїнством. Кінець кінцем, бодай чимось мають же відрізнятися його гайдамаки від вільних козаків Тютюнника. — Колір прапора анархії я можу вам… зберегти на шликах. Але прапор — прапор у вас буде тільки жовто–блакитний!

Наркис вже розкрив рота, щоб дати мерщій свою згоду, поки Петлюра не передумав, та знову перешкодила панна Галечко.

Панна Галечко знову рвучко розчинила двері і стала на порозі. Обличчя її було бліде, очі стривожено метушились:

— Пане генеральний секретарю, перепрошую! Але… Повстали богданівці, пане генеральний секретарю!

— Що?!

Рука Петлюри вхопилася до кобури. Тютюнник теж зробив крок від вікна. Метнувся до дверей навіть Наркис. Тільки барон Нольде залишився спокійним: він звів свій браунінг і переступив дорогу Наркисові:

— Спокійно! Руки назад!

5

Повідомлення панни Галечко було й справді страшне. Богданівні? Гвардія Центральної Ради? Три з половиною тисячі найкращих вояків?

Правда, з переполоху панна Галечко трохи перебільшила: мова йшла не про весь полк, а лише про його перший кіш. Вчора на Малій раді Центральної Ради вирішено: згідно з загальною умовою, укладеною тепер з Тимчасовим урядом, кожне збройне формування Центральної Ради має виділити з себе частину, яка вирушає на фронт. Сьогодні Богданівський полк повідомлено: перший кіш має ввечері рушати до Волочиська. Після двотижневих звитяг кіш повернеться до столиці, і його місце на фронті заступить другий кіш; потім поверне другий і поїде третій. Вислухавши це повідомлення, козаки першого коша заявили, що вони захищають Центральну Раду, Центральна Рада в Києві, отже, в Києві, тільки в Києві вони й боронитимуть її. Звичайно, якщо Центральна Рада вирішить перебазуватись у розташування фронту, тоді й вони подадуться за Центральною Радою. Історія з полуботківцями повторилась, — тільки мова зайшла про фронт.

І годі було сподіватися, що другий та третій кіш богданівців не підтримають своїх однополчан.

— Пане Петлюро! — першим озвався Тютюнник. — Завтра на ранок п'ять тисяч вільних козаків із Звенигородки можуть бути тут і…

Але ж хіба була змога чекати до завтра? І хіба можна було погодитись, щоб богданівців, військо Петлюри, втихомирювали Тютюнникові козаки? Це ж означатиме… передати владу Тютюнникові.

Ні! Петлюра нікому не збирався відступити владу.

Він знову застромив палець за борт френча.

— Пане Наркисе! Ваші ці самі… що забарикадувалися там, у в'язничному подвір'ї, мають якусь зброю?

— Яка там зброя може бути в людини з тюряги? — знизав плечима Наркис. — Ну, фінки там, може, стилети… Ну, кілька шпалерів та кілька гранат… Ну, кілька гвинтівок, що довелося забрати в тюремної охорони…

Петлюра перевів погляд на барона Нольде:

— Пане Нольденко! Скільки є гвинтівок тут, у Генеральному секретаріаті, в нашому збройному запасі?

— Сотня гвинтівок, п'ять кулеметів, пане генеральний! Петлюра знову перевів погляд на велетня–козарлюгу.

— Пане Наркисе! Якщо сто гвинтівок і п'ять кулеметів дістануть ваші люди, то чи зумієте ви зразу рушити в казарми першого коша богданівців і… роззброїти кіш? Тисячу чоловіка?

Наркис знизав плечима і подивився на всіх — спочатку на браунінг барона Нольде перед носом, потім на Тютюнника біля вікна, нарешті, на самого Петлюру, — і знову знизав плечима.

— Спробувати можна, коли… нахрапом.

— Нахрапом! — наказав Петлюра: це був перший його наказ як воєначальника. Потім додав з легким патетичним тремоло в голосі: — За блискуче виконання дорученої вам операції вашу гайдамацьку сотню я оголошу сотнею моєї особистої охорони! Вас особисто — начальником гайдамацької охорони особи генерального секретаря військових справ української Центральної Ради! Сотнику Нольденко! Разом з сотником Наркисом приставте негайно озброєння в розташування Лук'янівської в'язниці!

Тютюнник став перед Петлюрою:

— Дозвольте, пане секретарю, і моїм вільним козакам взяти участь у цій операції?

Петлюра милостиво кивнув:

— Будь ласка! Я дозволяю. Сотнику Нольденко, виконуйте! Панно хорунжий! Які там справи на черзі?

Барон Нольде заховав браунінг у кобуру і поклав руку на плече Наркисові — щойно арештантові, а віднині його найближчому співробітникові в усіх дальших ділах:

— Пішли, пане–товаришу анархісте!

Всі похапцем рушили геть.

— Міф, блеф, фантасмагорія! — почулося ще за порогом.

Петлюра залишився в кабінеті сам. Він стояв, і далі величаво тримаючи палець за бортом френча, замислено позирав на мжичку за вікном і вибивав пальцями лівої руки барабанний дріб по столі: «Гей, не дивуйте, добрії люди, що на Вкраїні постало…» Тепер йому, справді, все було ясно.

6

А кілька днів пізніше генерал Вальдштеттен, начальник розвідувального відділу австрійського генерального штабу, розгорнув перед собою на столі досьє з позначкою «Симон Петлюра» — бо таке досьє на генерального секретаря військових справ при українській Центральній Раді в австрійській військовій розвідці було вже заведено — і в горішньому кутку на черговому донесенні агента під кличкою «Амазонка» начертав:

«Різко вираженого національного напрямку. Прибічник сильної центральної влади… Людина майбутнього…»

Рука з пером затрималась на мить — генерал замислився. эжПотім після останнього слова — в дужках — перо виписало знак запитання (?).

Генерал замислився надовго, і рука його навмання повторювала й повторювала цей рух (?), малюючи ще раз і ще раз закарлючку дес фрагецейхенс (знака запитання), — аж поки знак запитання не став величезним.

Революція починається

1

Таким фертом Максим Радивонович Колиберда не вбирався, мабуть, аж із дня свого одруження — двадцять два роки тому.

Чоботи він узув «на рипах», «дорогі, як пам'ять»: ці чоботи презентовано йому, як «бенефіцію», — за гарне виконання ролі бузувіра Хоми в спектаклі «Ой, не ходи, Грицю», на користь утворюваної печерської «Робітничої просвіти», під назвою «Рідний курінь». Сорочку надів теж «аматорську», в якій переграв стонадцять ролей у драматичному гуртку, — з червоно–чорною манишкою на весь шир грудей, і підв'язав комірець не стьожкою, а червоним шнурочком з китичками–бомбошками на кінцях. «Спінжак» нап'ялив теж празниковий — з альпаги, що аж лиснів по всіх швах: не так від старанного прасування два рази на рік, на Різдво та під Великдень, як від того довгого перележування на споді скрині від Великодня і до Різдва. Штани натягнув, правда, буденні, бо других не мав. Бороду Максим виголив начисто, аж синіло, а вуса підстриг над губою і кінчики пустив акуратно вниз.

Стара Марта аж сплеснула руками, коли вийшла з кухні і вздріла Максима, що докінчував наваксовувати чоботи до сліпучого лиску. Двадцять два роки тому поміж печерських женихів Максим справді славився, як неперевершений чепурун. Милі спогади хлинули на Марту — про ті часи, коли й вона вигиналася тонким станом, наче гінка лозина, і дебелу Марту потягло на сльозу. Вона навіть руки вже склала на могутніх грудях, щоб схлипнути достойно і прочуло. Та зразу й похопилася:

— Тьху! Навіжений, прости господи! Таким финтиком та на тії з'їзди!

Проте пішла до комода і подала Максимові випрасувану хусточку: з'їзди — хай їм грець, але ж не сякати носа по кутках, коли чоловік при чоботях на рипах і з бомбошками під комірцем!

— Гляди ж мені, непутню! Не встрявай у політику!

Вона зразу й посунулася до нього — чи не заміряючись напутити прочуханом, та Максим покинув щітку з ваксою і був вже за порогом.

Отут, за порогом, і чекала, проте, справжня біда.

Старий побратим, кум і сват Іван Антонович Бриль, стояв просто перед дверима — понурий і лютий: ноги він розставив широко, руки схрестив на грудях, підборіддя, заросле сивою щетиною, — спер на кадик, голову похилив низько, — і зорив з–під стріхатих насуплених брів. У погляді були тільки зневага і глум.

— Таки йдеш?

Максим шмигнув мимо — мерщій до хвіртки, і вже аж за хвірткою відказав на сватове запитання — зухвало і занозисто:

— Таки йду!

Та за хвірткою він наскочив зразу на двох: там стояли Данило з Харитоном. Максим Радивонович обійшов їх стороною.

— Таки підете, дядьку Максиме? — гукнув Харитон непоштиво, неначе заміряючись завестись.

— Невже таки підете… Максиме Радивоновичу? — запитав і Данило, зробивши паузу перед звертанням, бо ж досі вже звик казати старому тестеві «тато», як і до рідного батька.

Максим, певна річ, нічого не відповів молокососам на таке зухвальство, та й не встиг би однаково, бо зразу на розі стояли гуртком свої ж таки арсенальні з цілої Рибальської, пронизуючи його непохвальними поглядами.

— Йдете, значиться, товаришу Колиберда? — запитав в'їдливо Адам Двораківський, що сидів від обійстя Колиберда з правої руки.

— Вирішили, отже, і собі між добродії? — докинув єхидно Євстигній Шилов, що сидів за обійстям Брилів з лівої руки.

— А різало–пороло! — заґвалтував Гнат Малошийченко, що мешкав через вулицю, навпроти Брилів та Колибердів. — Виходить, за неньку–Україну вибрались галасувати, панє–добродзєю?

Всі вони звертались до Максима на «ви», і це був зовсім поганий знак, бо ж зналися змалку, мало не півста літ.

Максим зійшов з тротуару і обминув гурток вулицею. В своєму вирішенні він був непохитний, але остерігався ексцесу.

Навздогін з гурту йому ще линуло:

— Ох, і дурний же ти став, Максиме, на старості літ!

А від хвіртки загримів ще й зовсім осатанілий Іван Бриль:

— Гляди ж, хоч і не повертайся: забуду, що кум і сват! Убрався в жупан, так і дума, що пан! Субчик!..

Максим наддав ходу — слухати таке було прикро.

А старий Іван все гув та гукав:

— Усе, що заніс Королевичу з нашим Дем'яном, власними грошима тобі сплачу! Недостоєн єси, сучий сину, страдникам руку помочі подавати!

Солдат Федір Королевич, важко поранений в час наступу Керенського — Корнілова в Галичині, лежав з двома простріленими ногами не в госпіталі, а в військовій тюрмі — Косому капонірі, — ув'язнений за зраду батьківщини, і чекав смертної кари від військово–польового суду разом із сімдесятьма гвардійцями–комітетчиками. Бриль і Колиберда вихитрювалися два рази на тиждень носити йому та Дем'янові передачу: один раз — газети, другий раз — сороківку самогонки від пані Капітоліни, набір.

Максим припустив ще дужче до Собачої тропи. Він вирішив не обертатись — однаково всі вони ні чорта в політиці не розуміють!

Та ззаду щось залопотіло по стежці — Максим аж зіщулився: ну ж раптом бахне котрийсь по потилиці! — і щось повисло в нього на руці. То надбігла Тося і вхопила його за руку:

— Тату! — хлипала Тося. — Татоньку, не йдіть!

Максим висмикнув руку і пішов ще швидше:

— Мале ще батьком правувати! Йди!

Але Тося бігла і бігла — інколи приставала на мить, клала руки на живіт: вагітна ж, чи не пошкодить «йому» така біганина? Але бігла знову, намагаючись забігти наперед:

— Як же це ви, тату, отак? Окремо від своїх, татоньку?

Та Максим вирвався–таки наперед і майже побіг, обмахуючись хусточкою, якою наділила Марта. Тільки аж у долині, ступивши на Собачу тропу, Максим притишив ходу. Він обтер з чола піт, обтріпав хусточкою ж закурені чоботи, обсмикнув піджак і рушив повільніше, повагом: не годилося–бо бігти, мов якомусь хлопчаку, все ж таки, що не кажіть, а — делегат!

А з гори ще довго було чути голос старого Бриля:

— А ще Карла Маркса я йому читав! Зрадник міжнародної солідарності пролетаріату! Піжон!

2

Максим Колиберда, і справді, був делегат і йшов, як делегатові й належить, на з'їзд.

З'їзд — через українську фракцію Київської Ради робітничих депутатів — скликала Центральна Рада: мовляв, «всеукраїнський робітничий з'їзд». Скликалося з'їзд поспіхом, але з старанною завчасною підготовкою: від місцевих Рад, від профспілкових організацій на залізницях та в цукровій промисловості. На «Арсенал» теж прибув лідер українських соціал–демократів, добродій Порш, зібрав членів «Рідного куреня» — і обрали найстарішого печерського просвітянина Максима Радивоновича Колиберду.

Максим Радивонович запишався і перейнявся відчуттям високої місії. По–перше, він і справді був найстаріший член «Просвіти» серед робітників, або, як він тепер казав: найстаріший діяч української національної справи поміж наших на Печерську. По–друге, бути кудись «обраним» Максим удостоївся вперше за життя. І це таки була честь.

Сватові Іванові своє вирішення прийняти на свої плечі високу місію Максим пояснив так. Раз люди просять і виказують тобі довіру, то хіба ж повернеться язик сказати — ні? Та й, правду мовити, годі вже сидіти в запічку, треба брати життя своєю власною рукою — так і в самому «Інтернаціоналі» співається, а це ж таки гімн єдиної соціал–демократії! Тим паче, що нарізно і проти меншовиків, і проти більшовика у Максима були заперечення, як, проте, і в його побратима Івана. Проти меншовиків він був тому, що вони підтримували війну та виступали супроти восьми годин робочого дня й робітничого контролю на підприємствах — найперших пролетарських свобод, виборюваних соціал–демократією, та й з землею для селянського класу вони зволікали. А проти більшовиків Максим був тому, що хоча й виставляють вони по всіх пунктах програму супроти меншовиків, одначе й самі мають перед народом гріх на совісті: сам же, Іване–свате, чув, як П'ятаков на мітингу всіх українців буржуями облаяв і заперечував проти автономії України!

На цій згадці Максим особливо розпалювався і починав поспішати, не сходячи з місця:

— Хіба це по правді? — гарячився він, наступаючи на свого побратима й свата. — Ти мені, Йване, від серця скажи! Триста років нас, українців, царі гнобили, сатрапи з нашого народу жили витягували, слова рідною мовою не дозволяли сказати — так і тепер знову тієї? Знову ми — не народ? Хто ж тоді — П'ятаков — народ? От і виходять вони однакові — що більшовики, що меншовики! Хіба не чув, куме, як їм обом, і більшовику П'ятакову, і Наумову меншовику, на тому ж мітингу сам Винниченко за це докоряв?

І Максим зовсім заганяв неповороткого свата в куток:

— Отож я й кажу! — репетував Максим. — Нам треба за українську соціал–демократію, бо раз, що вона — українська, а два, що не ділиться вона на більшовиків та меншовиків, не розколює пролетарської єдності, просто собі — соціал–демократія, і вже!

На цьому Іван таки добирав слова і починав наступати й собі. Бо заперечував і спеціальну українську соціал–демократію.

Він гукав, що й українських соціал–демократів треба до бісового батька, раз вони ще якась — третя соціал–демократія, отже, й собі ще дужче розколюють міжнародну солідарність трудящих!

Так гиркалися між собою друзі, і один другого так і не переконали: Максим дав згоду піти на робітничий з'їзд, а Іван осатанів і оголосив його зрадником пролетарської справи.

Максим ішов, пишаючись з високості, якої доскочив, але й гірко побиваючись: втрата найпершого друга від малих літ була для нього чи не найбільшою втратою за ціле життя. А тут ще й сусіди осудили й взяли на глум.

Ішов Максим вулицями міста величаво — шикуючи празниковою одежею, обмахуючись чистенькою відпрасованою хусточкою, але в грудях йому скімлило, в серці була скруха й жаль, душа завмирала від горя і туги: паршиво було Максимові на душі.

Єдиною розрадою було — почути, що ж скаже сам Винниченко, доповідач на з'їзді, головний український соціал–демократ, не більшовик і не меншовик, ще й славетний український письменник та драматург, оповідання його Максим інколи почитував, а в новій Винниченковій п'єсі «Панна Мара» йому навіть визначено в драматичному гуртку грати найбільшу роль.

3

Данило з Харитоном дивилися дядькові Максимові вслід спантеличено: добрати, що й до чого, вони в цю хвилину ще не могли.

Події, які ще звечора схвилювали місто, справді були неабиякі. В Петрограді проти демонстрації робітників і солдатів — мирної, але з вимогою відібрати владу в Тимчасового уряду та передати її виконавчому комітетові Рад робітничих і солдатських депутатів — Тимчасовий уряд виставив озброєних юнкерів та війська, спеціально відкликані з фронту. Вулиці столиці обагрянила кров. Більшовицьку газету «Правда» закрито. Петроградський більшовицький комітет погромлено. Доля Леніна — невідома…

І Київ заворушився з раннього ранку.

Робітники зарані поприходили на свої заводи, але робота не починалась: по заводських подвір'ях виникали стихійні мітинги. Обиватель завбачливо поховався по квартирах — замкнув двері й занависів вікна. Та вулиці міста від того не зробились пустельні. Хрещатиком прогарцювали жовті кірасири. З Куренівки на Печерськ, з Печерська на Деміївку, а з Деміївки на Шулявку проскакали кілька сотень донських козаків, спішно викликаних з місць постою по селах Київщини. Юнкери трьох військових училищ та чотирьох прапорщицьких шкіл марширували під гвинтівкою там і тут, виспівуючи «Скажи–ка, дядя, ведь недаром». Гайдамацька сотня особистої охорони генерального секретаря Петлюри, під командуванням сотника Наркиса, зайняла підступи до Центральної Ради — в кварталі між Володимирською та Фундуклеївською вулицями.

Щодо цього, то Данилові з Харитоном ясно було все. Меншовики, більшовики, єдина соціал–демократія — то нехай «політики» розбираються, але раз наших б'ють, то треба боронити, раз пролетарська солідарність, то треба держатися гурту. І те, що дядько Максим пішов, це була, безперечно, зрада і взагалі чорті–що!

Але чому з'їзд — таки з наших же, з робітників — признано не нашим, раз у Центральній Раді верховодять якісь сепаратисти, — цього Данило з Харитоном збагнути не вміли. Що ж воно, кінець кінцем, за Центральна Рада і з чим її, власне, їдять? Підпирає Тимчасовий уряд міністрів–капіталістів і вирішила підтримувати війну до перемоги? Звичайно, сука. Але ж і Рада робітничих депутатів, у якій верховодять меншовики, і Рада військових депутатів, у якій верховодять есери, — теж підпирають Тимчасовий уряд і теж за війну! Так чому ж тоді треба за перехід влади до Рад, ще й об'єднано — і робітничих, і солдатських депутатів?

А втім, Данило з Харитоном тим собі голови надміру не сушили, бо ж либонь прийшла–таки ясність над усе: в Києві, під командуванням арсенальця Галушки утворювалася Червона гвардія! Така гвардія робітничого класу, як у самому Петрограді, на шахтах Донеччини або в Катеринославі та Харкові. І почин київській Червоній гвардії закладала Спілка металістів, до якої належав і Данило вже третій місяць. І навіть доручення щодо організації Червоної гвардії Данило з Харитоном дістали від самого Андрія Іванова.

Доручення теж було неабияке! Кожному хлопцеві з дружини самооборони, перетворюваної, отже, тепер на загін Червоної гвардії, Іванов, Горбачов чи Галушка давали у руки афішку. В афішці тій був заклик до київських пролетарів — перед лицем грізних подій і супроти замаху реакції на завоювання революції — вписуватися до Червоної гвардії! Афішку кожний повинен був віднести на визначений йому завод і власноручно наліпити на видному місці.

Данилові припав чавуноливарний «Труд» — на Подолі, Харитонові — теж на Подолі — взуттєва фабрика Матіссона.

Отож, спустивши з ока дядька Максима й зневажливо сплюнувши через плече — такі ж діла: революція, контрреволюція, реакція, Червона гвардія, а він, старий хрін, подався геть від своїх! — Данило з Харитоном рушили до Собачої тропи й собі.

Над урвищем вони вирівнялися з Тосею. Тося стояла, однією рукою запинаючи спідничку, яку вітер над яром так і рвав з ніг, а другою — кулачком — витирала сльози. Вона гірко схлипнула, коли Харитон, вирівнявшися з нею, циркнув крізь зуби й процідив:

— Ех, і дурний же в тебе папаша, Тосько! Та у нас, на «Марії–біс», йому б руки скрутили, в комору вкинули б, ще й у потилицю наклали… А тут!

— Не смій таке про мого батька казати! — скрикнула Тося, ображена до глибини душі. — Не смій! У, рудий та поганий! — аж притупнула вона ніжкою, цим разом забувши, що й сама — руда.

І Тося заплакала вголос.

Данило поклав їй руку на плече — так, щоб Харитонові збоку непримітно, і проказав стиха — теж щоб Харитон не почув:

— Цить, Тосю, цить! Іди, дєтка, додому. Скажеш мамі Марті і мамі моїй, що будемо пізно. Іди! Ми тата Максима спробуємо завернути. Не суши собі серце. Тобі ж… той, не можна… того…

Він скоса кинув турботливим оком на її живіт.

Тося слухняно притихла, кліпнула звірливим оком на Данила, схлипнула ще і похнюплена попленталась геть.

— Гей–мой! — гукав Харитон вже знизу із стежки. — Годі вже біля спідниці увиватися! Пішли ж! Діло не жде!

Данило наздогнав його вже аж на Собачій тропі.

Вони пішли містом — навпростець на Поділ. Вже давно, мабуть, аж від перших днів революції, не був Київ такий бурхливий, як сьогодні. На Бессарабці стояли величезні черги до пекарень по хлібний пайок. На Хрещатику гуркотіли залізні штори: крамарі, в передбаченні грізних подій, поспішали замкнути свої багатства. Перед Думою розташувався військовий оркестр і грав навпереміну «Морського короля» та «На сопках Маньчжурії» — для загального заспокоєння серць та умів. На «брехалівці» оратори різних партій закликали знову до війни до переможного кінця і лаяли німецьких шпигунів. На Олександрівському майдані шикувались юнкери, виспівуючи «Взвейтесь, соколы, орлами». На Поштовому майдані, проти пристані, серед величезного натовпу стояв матроський хор і співав: «Шалійте, шалійте, скажені кати!» В натовпі гукали: «Геть Тимчасовий уряд, вся влада — Радам!»

А чому — Радам? Сказав же Іванов: спочатку треба завоювати більшість у Радах, аж тоді нехай Ради беруть владу до своїх рук…

4

На заводі «Труд» з Данилом і Харитоном трапилася пригода.

Афішку, як і в Матіссона, вони замірялись ліпити просто в цеху. Та, глянувши у подвір'я, Харитон свиснув і почухав потилицю. В заводському дворі було повно солдатів. Завод виконував замовлення фронту і якраз сьогодні здавав чергове замовлення — болванки тридюймових бризантів — Військово–промисловому комітету. Солдати виносили з цеху ящики з литвом і вантажили на підводи.

Данило з Харитоном вирішили наклеїти листівку на воротах — з надвірної сторони: коли браму зачинять, робітники пошабашать і підуть до воріт, — афішка і буде якраз їм назустріч, саме проти очей.

Вони зайшли за відхилену стулку. Данило намастив клейстером, Харитон приліпив, — і вони мерщій виринули з закутня.

І тут вони побачили, що їхні маніпуляції не залишилися непоміченими. Помітив їх чоловічок у синьому фартусі і кепці, що метлявся весь час від цеху до комори по порожні ящики. Він щойно заніс два ящики в цех і вийшов якраз тієї хвилини, як Данило з Харитоном виринули з–поза стулки воріт. Білим папірцем, коли вони прихиляли стулку, мигнуло йому просто в очі.

Чоловічок звернув з своєї стежки і попростував простісінько до хлопців.

— Мабуть, меншовик! — прошипів крізь зуби Харитон. — Зараз, лярва, зчинить тарарам і нагукає на нас офіцерів…

— Тікаймо! — прошепотів і Данило.

Та тікати не було куди: все одно переймуть, та й кинутися враз бігти — означало наперед признати себе винним.

Данило з Харитоном застигли на місці — руки вони й далі тримали нахабно в кишенях, але зухвалий посвист з вуст вже не йшов.

Чоловічок швидко пройшов мимо них — тільки кліпнув оком на кожного і, зразу зайшовши за стулку, аж уп'явся очима в мокрий від клейстеру папірець.

Був він, нівроку, добре письменний: кількох секунд йому вистачило, щоб перебігти рядки, і чоловічок зразу рушив назад — своєю стежкою до комори. Кепка була йому насунута низько на очі, годі було розгледіти його зір, але, проминаючи хлопців, він кинув поспіхом і стиха:

— Хлопці! Не йдіть назад у браму — з дурної голови зайшли: у двір вільно зайти, а як виходити, офіцер за брамою перевірить у списку, чи з нашого ви заводу. Стійте тимчасом тут…

Чоловічок зник у коморі, а Данило з Харитоном перезирнулися ні в сих ні в тих.

— Може, навмисне таке сказав? — прошепотів Данило. — Щоб ми не втекли. А сам зразу гукне охоронців і нас поцупить?

— А що ти думаєш! І зовсім просто…

В цю хвилину чоловічок знову з'явився з двома порожніми ящиками. Кивнувши хлопцям кепкою — хто його зна, що означав той кивок, він зайшов у цех і за хвилину знову повернувся впорожні.

Та, проминаючи тепер хлопців, він спинився і добув кисет:

— Ех, перекуримо, щоб дома не журились? — гукнув він, бо саме якраз проходили солдати, виносячи в ящику литво. — Вогню має котрий? — Чоловічок почав крутити цибуха.

Солдати пройшли, і чоловічок, лизнувши цигарку, спитав:

— З комітету будете, хлопці?

Так і є! Тепер вже сумніву не було, так і напучував їх Іванов: стережіться шпигунів — їх тепер розвелося більше, як за царя Миколи, бо тепер шпигують за робочим класом і есери, і меншовики. Данило з Харитоном, звичайно, і словом не обізвалися на дурне запитання, тільки презирливо здвигнули плечима.

Та чоловічок на відповідь і не чекав: докази, прямі і побічні, були, так би мовити, юридичні: листівки раніш не було, а тепер є, і клейстер іще не висох. Чоловічок застромив зализаного цибуха між зуби, добув з власної кишені сірники і, припалюючи, проказав крізь хмару синього махоркового диму:

— Йдіть просто мимо цеху, наче ви тут свої і вам за нуждою треба. За нужником, у паркані, дошки нема. — Він затягнувся глибоко і за другою димовою хмарою швидко проказав: — А в комітеті скажіть, найкраще самому Іванову чи Горбачову або Галушці: троє у нас було більшовиків, так сьогодні вранці офіцери побили і забрали в міліцію, як шпійонів. Так що на свій десяток до гвардії не спроможемось, будемо писатися до чоботарів.

Двері до цеху прочинились, визирнув майстер і загукав:

— Михалець! Ящики чому не несеш? Робота стоїть. Господин офіцер сердяться!

Чоловічок кинув цибуха, розтоптав і побіг до комори, огризаючись до майстра на порозі цеху:

— Перекурити нема коли! Руки вже пооббивав, чортові ящики тягавши!

Він зник у коморі і за хвилину перебіг двір до цеху — знову з порожніми ящиками в руках.

Перезирнувшися, Данило з Харитоном поволеньки перейшли двір і пішли попід цехом до нужника.

— От тобі й раз! — дзумів Харитон. — А він, виявляється, свій! Я й зразу примітив, що немовби хороший чоловічок… А ти казав!

За хвилину вони були по той бік паркана і тоді припустили чимдуж.

— Слухай, — казав, аж задихаючися на бігу, Данило. — Він же нас за якихось там комітетчиків пощитав…

— Чого ж там — якихось? За більшовицьких. Чув же — про Іванова та Горбачова казав?

— Але ж ми не той… — Данило ніяковів. — Які ж ми — комітетчики?

— То й що? Нехай думає собі, що ми — комітетчики.

Харитон відказав це, навіть трохи пишаючись: йому було втішно, що їх з Данилом визнано аж за комітетчиків.

— Але ж він нам вроді… доручення, як комітетчикам, дав?

— То й що? Сказав же, кому переказати треба…

Вони підходили вже до фунікулера і тут на хвилинку спинилися перепочити.

— Слухай! — знову почав Данило, ще дужче ніяковіючи. — А воно якось не той… Іванов — більшовик, — дав нам доручення; тепер цей — теж, мабуть, з більшовиків. І в «Арсеналі» у нас… той… А раз ми тепер червоногвардійці, то… той…

— Затойкав, як той недорікуватий! — глумливо гримнув Харитон. — Що тобі, мову відібрало? Чи живіт заболів?

Тоді Данило випалив:

— Кажу: може, нам теж вписатися в більшовики?

Харитон зареготав:

— Диви! І тебе вже на політику, як дядька Максима, потягло! Та ти, тойкало, хіба більшовицьку програму знаєш? Партійну літературу, бодай, читав?

Слово «література» Харитон вимовив з особливим смаком.

Данило зовсім застидався і, поспішаючи за Харитоном, міркував: партійної програми він, справді, так і не знав. Хіба — гасла з прапорів та транспарантів: «Пролетарі всіх країн, єднайтеся!», «Мир хатам — війна палацам!» Так то ж не спеціально більшовицькі, а, як каже батько, загально соціал–демократичні. От «Війна війні!», «Геть війну!», «Восьмигодинний день!», «Земля селянам!», «Влада Радам!» — це вже спеціально більшовицькі і вроді ціла програма… А літературу… хіба ота брошурка товариша Ульянова–Леніна, що її батько йому підсував? Так і тієї не вчитав до кінця: якраз Фенімор Купер з індійцями трапився. Ні, більшовицької літератури Данило справді не читав…

Втім, одну брошурку він таки прочитав. Бо була зовсім коротенька — «Павуки і мухи». Правильно в ній все прописано про павуків–експлуататорів, тільки ж Данилові вона не припала до серця. Він тоді, прочитавши, так і сказав Харитонові:

— Обидно на таку книжечку: що ж це, виходить, я — муха якась, отаке чорті–що? З сміття живлюсь та всякої нечисті? Муха!

— Звісно! — відразу відгукнувся тоді Харитон. — Яка з тебе муха? Ти — жук!

Але тепер, подумавши над словами Данила, Харитон, вже аж коли підходили до Печерська, поважно відказав:

— Що ж, про мене, давай впишемось: я зроду за більшовиків! У нас, на «Марії–біс», ще в березні місяці всі хлопці вирішили писатися до більшовиків. Думка була на «Марії» і вписуватись разом, так отже затрималися ми тут, у вашому Києві…

Та тут Данила знову пойняла несміливість.

— А може, — заговорив він знову, коли вже підходили до «Арсеналу», — той… розпитаємося попереду, хоч би і в самого Іванова? Чи вийшов нам уже вік? По вісімнадцятому році хіба вже приймають?

— Аякже! В Іванова якраз буде час про такі дурниці балакати! Та й хіба більшовики на роки вимірюються? Бувають старші, бувають і молоді. Розпитаємося в нашого Флегонта…

5

Флегонт Босняцький якраз і вияснював своє власне «кредо».

Певна річ: з Лією, власне — з більшовиками, для нього тепер покінчено. І це було майже трагічно, бо ж Лія йому припала до серця, та й гасла партії більшовиків приваблювали гімназиста Босняцького більше, ніж будь–які інші.

І от Флегонт стояв зараз перед Мариною Драгомирецькою і відкривався їй до глибини душі, не ховаючи нічого, навпаки — накладаючи на себе чорного більше, ніж за ним насправді було.

Самобичування відбувалося не прилюдно, а сам на сам: їх було двоє. Власне, в цю хвилину вони могли вважати, що їх тільки двоє в цілому світі, бо щойно сталося признання.

Вони були на кручі в Аносівському парку, перед ними простилалася неозора лука Дніпра, позаду шелестіли старі липи і сотили духмяний аромат, над ними бриніли бджоли, а вище палав сонячною блакиттю небозвід. Марина сиділа на ослінчику і виколупувала носком черевика з землі камінець, а Флегонт стояв перед нею — з розкуйовдженим волоссям, з розстебнутим коміром, і його гімназичний кашкет валявся ген у траві між васильків.

Флегонт казав:

— Тепер ви, Марино, знаєте…

Так, Марина тепер знала, хоча здогадувалася й раніш: Флегонт кохає її. Якщо признатися собі, як на духу, якщо особисті переживання поставити над усе, а все інше, громадське, суспільне — для загального добра, як сказав письменник Коцюбинський, — відсунути геть, назад, то… Але ж хіба це можливо? Хіба це припустимо? Коцюбинський гостро засуджував це. А зараз тим паче — коли революція, коли нація, коли народ… Так вона зараз йому і скаже, цьому дурному хлопчакові, милому, любому Флегонтові, і, звичайно, ні в якому разі не признається йому, що й вона теж… кохає…

І, не зводячи очей вгору, колупаючи і далі свій камінець — він ніяк не виколупувався з сухої землі — Марина промовила тільки для себе, зовсім тихо, так що й сама майже не почула:

— Я… теж кохаю вас, милий Флегонте…

Але її почуто: закохані надзвичайно чуйні. Флегонт зблід, скуйовдив волосся ще дужче і вимовив тільки:

— Марино!

Марині затамувало дух, її кинуло в кров, вона мерщій похопилась: і як це зірвалося в неї проти волі? Ні, ні, зараз вона візьме свої слова назад, зараз вона скаже йому все — про особисте і громадське, про все, що в ім'я загального добра, про народ, про націю, про революцію… Марина навіть звелась.

Та Флегонт перехопив її рух, посадовив знову, сказав знову — Марино! — і раптом з його уст полилася мова, пристрасна і неспинна, — якраз про революцію, про націю, про народ, про загальне добро, про громадське і особисте.

Отут і прийшло оте — друге — признання, оте самобичування.

Приголомшений і зворушений почутим жаданим словом — кохаю теж! — юнак відчув високий обов'язок: перед величчю кохання бути чистим, позбутися всього нечистого, що було на душі. Він мусить признатися в своєму гріху, навіть коли б це признання вбило його, знищило. І він признався… в зраді.

Так, так! Кохавши Марину, він пустив у своє серце й іншу, її звуть — Лія…

Марина зблідла і рвучко звелася, щоб зразу піти. Але Флегонт переступив їй шлях.

Ні, ні! Те почуття ввійшло в серце тільки на мить — запаморочення, омана, мана! — і воно вже пішло собі геть. Він кохає тільки Марину, і кохання його таке міцне, таке вірне і справжнє, що він не може не звіритися Марині. Кохана Марина повинна знати про нього все! Бо від коханої, від Марини, він жадає теж великої, справжньої любові, і якщо такої любові в її серці нема, а знайдуться тільки чорні ревнощі, тоді — що ж! що ж! нехай скаже йому — геть! — і він піде собі з розбитим серцем… Але він вірить Марині, він вірить у Марину — в силу й чистоту взаємного кохання. І тому він скаже їй найгірше про себе: він мало не зрадив те, що для них з Мариною є найдорожче! Найсвятіше!

— Найсвятіше? Найдорожче? Флегонте!

Так, так! Лія хотіла привернути його до своєї віри. Вона кликала його в справді прекрасну далину — до боротьби за щастя людей, за визволення пригноблених з–під гніту експлуататорів, за єднання бідарів усіх країн…

Марина знову звелась. Обличчя її було бліде, уста стиснуті міцно, в очах палав огонь. Але вимовила вона спокійно:

— Що ж, милий Флегонте, ваша Лія — дуже хороша дівчина. Вона кликала вас саме туди, куди й треба, і ви можете спокійно йти за нею. Помилки ви не зробите: шлях вашої Лії — вірний. Я теж збираюсь іти цим шляхом!

Вона знову зробила рвучкий рух, щоб піти, але Флегонт схопив її за руку.

— Ні, Марино, спиніться! — скрикнув Флегонт. — Ще хвилинку, і тоді ви можете відштовхнути мене на все життя: вона кликала мене не на вірний шлях — і я не пішов за нею! Зараз я вам це розповім, тільки вислухайте мене!

Марина пересмикнула плечем. Що їй було робити? Все ясно: Флегонт зрадив її в коханні, і злая розлучниця цілком достойна кохання. Марина перед собою мусила визнати це. Флегонт покохав революціонерку, з такими ж ідеалами, як у неї самої. Але Лія ця, мабуть, краща від Марини — Марина мусить піти.

Та піти вона не могла: ззаду був ослінчик, попереду заступив шлях Флегонт, та й… не дуже й хотілося зразу йти. Марина сіла, відвернулась і сказала холодно:

— Кажіть, що вам треба. Тільки швидше — я поспішаю.

— Я розумію кохання тільки як абсолютне єднання душ і сердець! — скрикнув Флегонт.

— Ну й що?

Флегонт розгубився. Марина звела брову.

— Вона вважає, що боротися треба тільки за соціальне визволення, а нація — то справа буржуазії та експлуататорів! Пролетаріат не має батьківщини і йому, крім кайданів, нічого губити! Вона вважає, що нації тільки перешкоджають міжнародній солідарності трудящих! Вона вважає…

Марина знову звела брову й знизала плечима:

— А хіба ж неможливе єднання пролетарів різних націй в спільній визвольній боротьбі? Хіба не утворено міжнародний Інтернаціонал з демократів французьких, англійських, німецьких, інших? Та коли б не меншовики, то навіть у нашій Київській Раді робітничих депутатів не виникало б чвар з приводу національного питання. Ви щось плутаєте, Флегонте!

— Але вона, — скрикнув Флегонт, — доводить, що Інтернаціонал прийде лише через відмирання націй, а раз націям судилося вмерти, то й не варто гальванізувати труп!

Надія затеплілася в серці Марини:

— Якій же партії співчуває ця… ваша… дівчина?

— Вона не співчуває: вона — член партії! Більшовиків!

Марина сказала розчаровано:

— Ви знову щось плутаєте, Флегонте! Більшовики проголошують зовсім іншу програму. Ви знаєте, що Ленін…

— Ах! — відмахнувся Флегонт. — То ж петроградські і взагалі російські більшовики! А наші, київські, зовсім інакших позицій!

— Флегонте! — обурилася Марина. — Ви — політичний невіглас! Ви самі познайомили мене з більшовиками Івановим, Боженком, і вони…

— Ну, не всі, — погодився Флегонт. — Але ж ви самі чули виступи керівника київських більшовиків, П'ятакова, і самі обурювалися, що він виступає проти визволення української нації. Ви сказали тоді, що раз більшовики проти українців, то куди ж подітися українцям, як не йти за Центральною Радою? Ви ж казали так?

Марина примовкла. Справді, вона так казала, так думає і тепер. Справа лише в тому, щоб у самій Центральній Раді перемогла демократична течія. А воно ж до того тепер, либонь, і йдеться: відбувається робітничий з'їзд, і Центральна Рада має бути поповнена аж стома пролетарями! Сам Винниченко про це казав! Отже, експлуататорські елементи змушені будуть поступитися перед перевагою демократії: такий закон парламентської боротьби…

— І ось я перед вами весь, Марино! — мовив Флегонт. Він стояв перед нею знесилений і спустошений, навіть не куйовдив вже свого волосся. Він чекав на суд коханої. — Судіть мене! Тепер ви знаєте все. Я кохаю тільки вас і залишився вірний нашим ідеалам…

Він замовк. Мовчала й Марина. Взагалі, все довкола мовчало. Було зовсім тихо в Аносівському парку, на кручі над Дніпром. Стояв ясний, сонячний липневий день. Над задніпрянською далиною мерехтіло марево. Хвилями ріки пливли білі пароплави і хвильно гули, пірнаючи під Ланцюговий міст. Десь у вільготному затінку під кручею — дарма що в спеку — зривалася інколи солов'їна трель. Між гіллям лип метушилися горобці.

Марина мовчала і знову копирсала носком камінець, їй було сумно–сумно, але заразом і радісно–радісно. Кохати їй ще не траплялося в житті: це було солодко, але це було й гірко. А втім, звичайно, все це — тільки особисте, а коли громадське, коли для загального добра, коли революція…

Раптом на вулиці, в напрямі Бутишевого провулку, пакнув постріл, зразу — другий, потім ще один.

— Що це? — звела голову Марина. — Стріляють?

Пострілів гримнуло зразу кілька, і Марина підхопилась:

— Що там таке? Ходімо! Біжімо! Мерщій!

6

Почалося, власне, на Подолі.

Продовольчий стан у місті гіршав день у день — вже й по карточках можна було одержати хліб не щоденно, і групи солдаток, очолені робітниками, — то й була, власне, перша акція подільського загону щойно утвореної Червоної гвардії — рушили по хлібних крамницях. Спекулянти приховували борошно, і Рада робітничих депутатів вирішила потрусити подільські гамазеї. Мандат Ради доручив червоногвардійцям взяти на облік весь виявлений хліб, а в разі запас у гамазеї перевищуватиме триденну норму випікання, — борошно реквізувати і ключ від гамазеї передати Раді робітничих депутатів.

Та власник першої ж гамазеї, де навіть на око борошна вистачало не на три дні, а на три тижні, — почав ґвалтувати, що його грабують серед білого дня.

Червоногвардійці доводили: вони мають мандат, хліб потрібний на харчування народові, а не для того, щоб жиріли буржуї, і взагалі — геть експлуататорів, хай живе революція! Вся влада — Радам!

Солдатки гукали: наші діти голодні! А спекулянти п'ють нашу кров! Нехай Тимчасовий уряд дасть нам хліба! А ні — то нехай буде влада нашої Ради!

Та ексцес вже привернув увагу вулиці. Півдесятка червоногвардійців та десяток солдаток опинились у величезній юрбі. І юрба зростала щохвилини. Збігалися власники інших гамазей, власники сусідніх крамниць, а найбільше — всякі роззяви і той невизначеного місця в житті елемент, який в Києві прозивано «архаровцями». Натовп напирав на червоногвардійців з солдатками. Передні гукали — а дзуськи! — і совали дулі під ніс, а задні нахвалялись, що зараз же накладуть чортовим «совдепам» у потилиці, так що й зубів не визбирають!

Тоді кілька матросів–більшовиків, що якраз зібрались у подільському комітеті, поблизу Контрактового майдану, вибігли з приміщення, щоб закликати до революційного порядку.

І бійка зчинилась. Архаровці гукали «бий совдепщиків!» — і били матросів та червоногвардійців, перепадало й солдаткам. Матроси гукали «геть буржуазію!» — і били архаровців, червоногвардійці їм допомагали, солдатки теж.

Та тут надбігла кінна міліція, потім і козаки–дончаки: матросам, червоногвардійцям та кільком солдаткам скрутили руки і потягли до участку.

Саме в цей час наспіли з поїзда петроградські газети, і місту стало відомо, що Керенський заборонив у Петрограді видання «Правды», «Окопной правды» та інших більшовицьких газет.

Тоді конвоїри почали лупцювати своїх підарештних і репетувати «бий більшовиків!»

«Бий більшовиків!» — миттю поширилося по місту.

Хапали кожного, хто видався комусь у натовпі за більшовика, і починали бити — на Хрещатику, на Володимирській, на Галицькому, Сінному й Бессарабському базарах. А великий гурт юнкерів та офіцерів з черепами й кістками ударників на рукавах підпалив на Думському майдані кіоск київської більшовицької газети «Голос соціал–демократа». Газети й брошури спалахнули величезним багаттям, а ударники з юнкерами стали в коло, взялися за руки й виспівували, пританцьовуючи: «Шумел, горел пожар московский» та «Хороши наши ребята, только славушка плоха».

Боженко був в цю пору якраз у Центральному бюро профспілок, що містилося поруч, на Думській. Не стерпівши, він прочинив вікно і загукав до натовпу, що споглядав войовничий канкан довкола багаття з більшовицької преси:

— Товариші! Трудовий народ! Не дамо реакції збиткуватися над нами! Ану, даймо їм зараз одкоша!

Це була, безперечно, помилка. Слова Боженка юрба зустріла ревищем, а юнкери та ударники ринули до будинку.

Першої хвилини Боженко, звичайно, тікати не збирався. Він зразу засукав рукава і кинувся по сходах вниз — хуліганам назустріч. Та другої хвилини він краще розібрався в своїх почуттях та думках. Ну, дасть він двом чи трьом, ну, сам набере стусанів, ну, відтарабанять його до міліції, — то й що з того? Ні, треба відвернути провокацію і за всяку ціну навести в місті лад! А зробити це могла тільки Червона гвардія. Тому Боженко зразу й завернув назад, заклав двері зсередини на засув — хай поморочаться над дубовими дверима колишнього Дворянського зібрання! — і чорним ходом вискочив на Хрещатик.

Думка була така: до своїх, у Головних залізничних майстернях, червоногвардійців далеко; до «Арсеналу», на Печерську, — ближче. А в «Арсеналі» у Іванова червоногвардійці ще зрання зібралися «під бердан»: Леонід П'ятаков мав провадити перше військове навчання з молодими хлопцями, яких організував у «Спілку молоді» Картвелішвілі.

Боженко перемахнув через Хрещатик, на якому юрмилися юнкери та офіцери, і перебіг на Інститутську. Та з Інститутської теж довелося звернути, бо зразу за рогом банда архаровців громила книжкову крамницю. Притому гукали «бий більшовиків!» Книгарня ця торгувала тільки спеціальною літературою для сад оводів та бджолярів, отже, більшовицьких видань там бути не могло, але однаково: раз погромлено газетний кіоск, то треба винищити всі газети та книги до ноги, бо все те — більшовицькі витівки! Боженко шмигнув у двір будинку Гінзбурга, перебіг на Миколаївську, тоді Мерингівську і Лютеранською попід Виноградну проскочив на Собачу тропу.

Та тільки почав Боженко дертися згірком до арсенальських мурів, щоб добутися мерщій, навпростець, до «задньої лінії», позаду почулося:

— Стій!

З кущів виринуло кілька юнкерів з карабінами. Після провалу наступу Керенського і наближення фронту в місті заведено надзвичайний стан, і такі військові заводи, як «Арсенал», охоронялися особливо пильно.

— Пане поручику! — загукали юнкери. — Німецького шпигуна піймали!

З чагарника з'явився офіцер. Та Боженка надто добре знали у Києві: він виступав на мітингах мало не щодня.

— О! — впізнали юнкери. — Таж то — Боженко! Більшовицький агітатор!

Поручик підійшов, посміхаючися:

— Більшовицький агітатор тишком–нишком скрадається до мурів військового арсеналу! Надзвичайна картина! Айвазовський! От вам і доказ, панове, що більшовики — німецькі шпигуни! До комендатури його негайно! Дуже слушно, що в фронтових умовах відновлено смертну кару: теліпатиметеся на шибениці, «товаришу» Боженко!

Ні! Ані теліпатися на шибениці, ані потрапляти до комендатури, та й взагалі запізнюватися Боженкові було не з руки: доки встановлюватимуть, що й до чого, погром більшовицьких установ пошириться з центру на ціле місто. Боженко був людиною характеру рішучого і діяв зразу, тільки блисне думка в мозку. Він стусонув ногою найближчого в живіт і кинувся геть. Величезними стрибками він побіг понад муром праворуч. Це була знову помилка — тепер вже йому не відкрутитися, раз тікає. Але помилку зроблено — що поробиш?

— Стій! Держи! Переймай! — Юнкери кинулись навздогін. — Стрілятимемо!

— А раніше ви стріляли? — кричав Боженко на бігу. — В німців йдіть стріляти до переможного кінця! Він на вас чекає.

В цю мить над головою дзизнуло, і позаду гримнув випал. Вони таки й справді стріляли! Постріл гримнув ще раз, — і Боженко припустив дужче, пригнувшися та петляючи, — як колись на фронті під Перемишлем. Гримнув і третій постріл, — Боженко метнувся вбік, до Рибальської. Доки гримнули ще три–чотири постріли, Боженко був вже зверху, на урвищі.

Він пристанув тільки на мить — щоб набрати повітря, поки юнкери з–під урвища нездатні стріляти, але ту ж мить почув звуки згори: від Московської чулися багатоголосий лемент, висвисти, ґвалт, — точнісінько як допіру довкола підпаленого кіоска на Думській. І Боженко збагнув. Сумніву не було: громлять більшовицький газетний кіоск на Печерську проти «Арсеналу». Що ж роблять хлопці–червоногвардійці? Мерщій туди!

Боженко кинувся до Московської, але враз спинився і крутнувся назад: з Московської на Рибальську марширував взвод юнкерів — цим шляхом, очевидно, юнкерів П'ятої школи водили зміняти караул попід арсенальською «задньою лінією». Але й позаду, над урвищем, вже з'явилися голови його переслідувачів: тепер він опинився між двох огнів! Ось коли Василеві Назаровичеві буде кришка!

— Ось він! Тримайте його! Держіть!

Боженко навмання шарпнувся вбік. Хотів стрибнути через паркан, але паркан трапився надто високий. Кинувся в тісний завулочок — мерщій на сусідню вулицю, але зразу за рогом височів чотириповерховий будинок у мавританському стилі, і перед ним стояв автомобіль. В автомобілі нудьгуючи сидів офіцер. Зараз він почує вигуки юнкерів, побачить втікача, — вихопить револьвер і — «будь здоров!»

Боженко шмигнув перед автомобілем — у під'їзд будинку.

Без дихання, бо від швидкого бігу зовсім затамувало дух, Боженко пострибав маршами вгору. Коли він добіг до четвертого поверху, голоси вже чулися внизу, в під'їзді. Ще три хвилини — і будуть тут. Але, чорт забирай, далі ходу на горище не було: були двері в чиюсь квартиру. Боженко натис кнопку дзвоника і миттю встиг прочитати табличку: «Доктор Гервазій Оникійович Драгомирецький». От тобі й на! Чорт! Тільки не сюди! Але ж куди? Гупання чобіт вже чулося з другого поверху.

Двері розчинилися. На порозі стояв власною персоною сам доктор Драгомирецький Гервазій Оникійович.

Очевидно, доктор хотів щось спитати — принаймні він звів брови й розкрив рота. Очевидно, і Боженко хотів щось сказати. Але часу не було: він штовхнув доктора назад і скочив за ним у передпокій, грюкнувши за собою дверима.

Далі вже діяв доктор. Випадок був явно нещасний, і діагноз треба ставити блискавично. Перед доктором були вирячені очі, бліде обличчя, дихання переривчасте, ще й вигуки та гупання чобіт поверхом нижче — симптоми виразні, статус кво — зрозумілий. Людина тікає, за людиною женуться, є небезпека для людського життя — час для анамнезу прийде згодом, а зараз треба вживати невідкладних заходів для врятування. Доктор відхилив двері праворуч, штовхнув туди пацієнта — то була кухня, і зразу двері щільно причинив. Саме в цю хвилину задзвонив дзвоник на ґвалт, затарабанили ногами в двері, й почулися з площадки збуджені голоси юнкерів.

Боженко ще не віддихався — в грудях стисло й щеміло, серце калатало, він захитувався від страшного напруження, але мерщій припав вухом до дверей.

Розмова в передпокої була така:

— Папаша! До вас тут заскочив втікач. Ану, пропустіть!

Гуркіт, тупіт, ввалився добрий десяток пар ніг.

— Та ви збожеволіли? Та як ви смієте?!.

Голос поручика:

— Прошу пробачити. Здається, доктор Др… Др…?

— Драгомирецький. Ординатор Олександрівської лікарні. Я буду скаржитись! Ви вдираєтесь, ви…

Раптом все затихло, наче урвалось. Боженкові почулося, як два десятки підошов шаркнули, притупнули, ще й клацнули закаблуки. І тоді зразу гаркнуло в десять голосів:

— Здравія желаем, господин капітан! Якесь чортовиння!

— В чому справа? — почувся різкий, гордовитий і, побий сила божа, вже чуваний, знайомий голос. — Що таке? Доповідайте, поручик! Перед вами штабс–капітан Боголєпов–Южин! — Господи, ну, так і є, старий знайомець! — Старший офіцер для особливо важливих доручень при командуючому округом. Що трапилося?

Ситуація була страшна, але вона склалася так несподівано, що смішливий зроду Василь Назарович не міг не хмикнути собі в бороду.

Посміхаючись собі в бороду, Боженко слухав, як штабс–капітан обурено виговорював поручикові за ротозійство та неуважність, а поручик перепрошував: «Виноват! Прошу пробачити. Зопалу оманулися. Здалося, що біг саме сюди!» Після того ще почув наказ до юнкерів — рушити по сусідніх квартирах і там перешукати. Чув, як гримнули двері й клацнув англійський замок. Чув, як з малиновим дзвоном пройшли остроги через передпокій, ще рипнули двері десь углибині — і не стало нічого чути.

Двері до кухні відчинились, і на порозі став знову доктор.

Доктор Драгомирецький прийшов, очевидно, по анамнез, але був не в собі. Гнів і обурення шугали з його обличчя. Мало того, що він вимушений день у день спостерігати з свого балкона дикунське життя навкруги — з співами, танцями, сімейними сценами ще й хуліганськими екзекуціями серед білого дня, вони, простолюди, дозволяють собі ще й дзвонити, стукати, штовхати його в його власну квартиру, вдиратися до нього і ще — подумати тільки! Доктор Драгомирецький ніколи такого не похваляв! — за ними женуться і їх треба ховати!

— Хто ви такий? — не заговорив, а зашипів доктор. — І чого вам треба?

— За мною вганялись, — сказав Боженко, — розумієте, така халепа…

Доктор Драгомирецький придивлявся пильно до людини перед ним, нишпорив очима по обличчю — неначе хотів проглянути крізь бороду і ще далі. Притому він навмання казав:

— Розумієте, у мене в квартирі зараз сам штабс–капітан Боголєпов–Южин, для особливих доручень, розумієте, прийшов до мого сина, теж для доручень, і, розумієте, такі сукини сини…

В очах доктора поперемінно світилися — непевність, подив, страх, навіть жах; сумнів, радість, навіть зачарування — ціла гама впізнавання, невпізнання і впізнання.

— Не може бути… — прошепотів, аж задихнувся, доктор Драгомирецький, і обличчя його враз зробилось якесь розгублене, неначе безхарактерне, зовсім дитяче. — Не може цього бути! Невже? Васильок! Це ти?

7

Старший офіцер для особливо важливих доручень при командуючому округом штабс–капітан Боголєпов–Южин зовсім не був частим гостем у квартирі Драгомирецьких. Власне, він потрапив сюди вперше. Поручик Олександр Драгомирецький був молодший офіцер — тільки його помічник, і штабс–капітан не вважав достойним відвідувати своїх підлеглих: це було порушенням субординації.

Але сьогодні справа була надто важлива — такі ж події в Петрограді — і з Олександром Драгомирецьким треба було поговорити серйозно. Цього не можна було зробити ні в штабі, серед різних людей, — поміж офіцерів, знаєте, теж були і есери, і навіть українці! — ні в автомобілі: шофер же, і цей поручик Петров — особа, знаєте, зовсім непевна, якийсь індиферентний до всього, не те що поручик Драгомирецький. Драгомирецький, звичайно, — кокаїніст, гульвіса, але — службіст, патріот, Анна, Станіслав, Георгій четвертого ступеня, і зневажає всіх цих хохлів і більшовиків. Словом, штабс–капітан сам запропонував Олексаші заїхати до нього на хвилинку. Поручика Петрова вони залишили почекати в автомобілі. Старий доктор, на жаль, був вдома, але вони зачинилися в кімнаті у Олександра.

— Так от, поручик, — сказав штабс–капітан, тільки вони пересвідчилися, що в суміжній кімнаті нема нікого. — Вам буде доручення особливої ваги, і мусите виконати його невідкладно.

— Ну, ну! Шквар! — Олександр Драгомирецький розсівся в своєму кріслі й запалив цигарку. — По чарочці шустовського хильнемо? У мене, брат, є.

Але Боголєпов–Южин говорив далі так само значущо:

— Мушу попередити вас, поручик, що від виконання цього завдання залежать судьби держави Російської!

Це сказано так, що Олександр залишив фіглярський тон і мимоволі випростався в кріслі.

Боголєпов–Южин додав:

— Хоча, попереджаю, завдання це не від начальника округи, а… від мене особисто як від… представника корпорації патріотів, готових на все.

Олександр звівся. Тепер вони стояли один перед одним, майже виструнчившись, як перед штандартом. Малиновим дзвоном брязнули остроги.

— Росія дивиться зараз на нас з вами, поручик!

Олександр перейнявся відчуттям урочистості хвилини:

— Ми також дивимося на Росію! Готовий виконати навіть смертний наказ!

— Сідай, Олексашо! — Боголєпов–Южин сів. — Сідай, сідай! — Олександр сів, але тільки на крайчик стільця, готовий підхопитися щосекунди. — Зараз я завезу тебе на станцію Київ–Пасажирський. Тобі дадуть паровоз — за годину ти будеш у ставці головнокомандуючого фронтом, його превосходительства генерала Корнілова. — Драгомирецький зробив рух, щоб підхопитись, але штабс–капітан притримав його за коліно. — Сидіть, поручик! В штабі головнокомандуючого знайдеш насамперед його першого ад'ютанта поручика герцога Лейхтенберзького. Скажеш йому так: я з особистого доручення тридцять три.

Олександр глянув непорозуміло: він не збагнув.

— Що — тридцять три?

— Ну, просто — тридцять три. — Боголєпов–Южин посміхнувся. — Шифр, Олексашко, пароль. Герцог вже знатиме…

Олександр підхопився:

— Слухаю, пане штабс–капітан!

Боголєпов–Южин на мить замислився. Що можна сказати більше цьому хлопчакові–кокаїністові? Що «33» — таємна партія для відновлення династії Романових — Миколи, Михайла, Дмитрія або й Кирила, на край? Що він, Боголєпов–Южин, у Києві — представник цього ордена рицарів реставрації? Ні, з цим краще почекати. Нехай просто привезе вказівки — діяти негайно чи почекати ще? Гасло має подати генерал Корнілов, оплот партії, володар мільйона солдатських душ. Олександр Драгомирецький все ще стовбичив струнко, і Боголєпов–Южин сказав:

— Якщо герцог представить тебе його превосходительству, доповіси: в київському гарнізоні вірних Тимчасовому урядові — тисяч п'ятнадцять–двадцять: офіцерський корпус, ударники, юнкери, донці, кірасири. Коли ж мати на увазі… відновлення імперії, то можете розраховувати певно лише на офіцерський корпус, почасти — донців. Школи прапорщиків у такому разі треба скинути з рахунку. Не більше, як тисяч шість–сім…

Щось блимнуло в очах виструнченого поручика — чи то гаряче завзяття, чи то відблиск холодного кокаїнового вогню. Штабс–капітан мовив душевно:

— Розумієш, Олексашо, час настав. З усією цією сволотою — хохлами, «совдепщиками», більшовиками, треба кінчати.

— Розумію… — прошепотів Олександр. Він був справді схвильований. — «Совдепи» — єрунда: там стонадцять партій і вічна гризня. У більшовиків — тільки жменька червоногвардіиців. Але ж у Центральної Ради п'ять тисяч вишколених солдатів. А ще — гайдамаки, вільні козаки, січовики. Вони вже зорганізувалися…

Боголєпов–Южин склеїв гримасу, наче понюхав погане:

— Мразь! Десять кулеметів — і вони кинуть зброю.

Саме в цю секунду вони почули постріл, другий, третій.

Потім вигуки на вулиці.

— Що таке? — вони кинулися до вікна.

Але в цю хвилину вже тупотіли по сходах, дзвонили і грюкали в парадні двері. І Боголєпов–Южин поспішив ліквідувати непорозуміння.

Коли все було полагоджено, вони зразу рушили геть. Наостанку Южин сказав:

— Ну, Олексашо, тисну тобі руку на щастя.

Вони потисли один одному руки — міцно, по–приятельському, потім виструнчились один перед одним, згідно з субординацією.

— Виконуйте, поручик.

— Буде виконано, пане штабс–капітан!

На порозі штабс–капітан ще сказав:

— Петрову, будь ласка, ні слова! Він, знаєш, якась кваша…

За дверима, на площадці, він запитав ще:

— А як твій єдиноутробний? Не подає про себе нічого?

Олександр міцно стис губи й блиснув очима:

— Я не маю нічого спільного з тим зрадником і нічого не хочу чути про нього. — Запально він ще додав: — Я — один в свого батька: немає в мене ні брата, ні сестри.

Але тут вони вже вийшли на під'їзд — на них чекав біля машини поручик Петров.

— Що ж це ви, пане поручик? — глузливо кинув йому штабс–капітан. — Біля вас бігають державні злочинці, за ними женуться оравою з ґвалтом і стріляниною, а ви дрімаєте у машині?

Петров не відказав нічого, йому, справді, було соромно, але, їй–право, все йому так набридло! І сам собі набрид.

8

Небезпека минула, юнкери давно пішли, поїхали й Боголєпов–Южин з поручиком Драгомирецьким — можна б вже йти, та доктор Драгомирецький ніяк не хотів відпускати Василя Назаровича.

Правда, поки що й не треба було поспішати. Доктор чорним ходом провів Боженка в квартиру, де був телефон, і Боженко поговорив з «Арсеналом». Іванова він не застав — Іванов вже вирушив з групою червоногвардійців на ліквідацію ексцесів. І Боженкові наказано ні в якому разі не потикатися зараз на вулицю: всі квартали до будинку генерал–губернатора густо засіяні юнкерами — вони нишпорять скрізь, полюючи за більшовиками. Треба пересидіти, доки вони підуть, а тоді прямувати в царський палац, в приміщення «Викорого», де віднедавна розташувався і міський комітет більшовиків: скликається засідання комітету.

Час, отже, був, але Боженкові нетерпеливилося: такі ж події, треба діяти, і взагалі невідомо, як обернеться — чи не йти більшовикам знову в підпілля, як за царя? За царя Боженко в партії ще не був, але ховатися та переховуватися від жандармів було не впервину. Він все поривався до дверей, але доктор Драгомирецький забрав в нього шапку з рук, завів назад до своєї кухні, заявив, що сам буде виходити на рекогносцировку: від кухні до вихідних дверей і назад. Коли він повертався з рекогносцировки, застережливо тримаючи палець угору, Боженко зразу підхоплювався, але доктор знову садовив його на табурет — ще не можна! І притому знову починав:

— А пам'ятаєш, Васильок?

Спогади затопили зараз примерклу за пережиті роки живу пам'ять старого ескулапа. Та які спогади, Господи, Боже мій! Гімназист Гервазій, якому батьки не купили велосипеда, і Васильок з вулиці, якому батько спустив штани і всипав так, що, як виявилося аж тепер, через тридцять п'ять років, він тоді не міг сісти три дні! Господи, Боже мій, яке варварство, яке дикунство! Гервазій Оникійович і тепер, через тридцять п'ять років, був щиро обурений. Хоча тепер, коли маєш вже й своїх трійцю непутящих, доктор Драгомирецький не міг не погодитися, що діти–бешкетники таки завдають клопоту сердешним батькам. Сердешним батьком він уважав тепер особисто себе.

Доктор Драгомирецький вибігав на чергову розвідку, повертався, знову садовив Боженка, знову приказував:

— А пам'ятаєш?

А що, власне, треба будо пам'ятати? Змалку ганяли разом голубів — босоногий Васильок і гімназист Гервазій у тужурці з срібними ґудзиками. Разом обносили сливи в сусідському садку, — правда, рвав тільки Васильок, а гімназист Гервазій вартував по цей бік паркана: красти забороняла сьома заповідь, та й було страшнувато. Разом замірялись тікати в прерії та пампаси на вільне життя, доїхали аж до Боярки — і були приставлені додому з поліцейським унтером: гімназистові Гервазієві — три з поведінки й дванадцять годин карцеру, Василькові — знову спускай штани!

— Ну, це ти, мабуть, добре запам'ятав!

Доктор послухав під дверима, навіть прихилив ближче вухо, як при перкусії легенів у хворого, — дихати не можна! — знову наставив пальця вгору — ще не час! — а тоді раптом розчинив шафку в кутку і поставив на кухонний стіл пляшку.

Боженко відкашляв і пригладив вуса на боки і вниз:

— Політура? — знавецьки підморгнув він до пляшки з жовтою рідиною. — Альбо лак–шерлак?

Доктор Драгомирецький зразу ж відставив пляшку:

— Політури не вживаєш?

В очах у Боженка мигнуло переполохом, і він знову кашлянув:

— Я до того, що коли політура, то треба наперед через чорні сухарі. Ну, а коли з шерлаком, то неодмінно треба через березове вугілля з протигазу і крапельку кислоти для реакції. Це вже нам, плотникам, можеш повірити…

В очах доктора Драгомирецького засвітився тріумф:

— Спірітус віні ректіфікатус! З аптеки Олександрівської лікарні. Це вже нам, медикам, можеш довіритись!

Боженко крякнув.

— А чому — жовтий?

— Настояний на корені калгана! Тибетський корінь життя!

— Сурйозно?

Боженко був приголомшений: чистого спирту він не брав у рот з передвоєнних часів. Звичайно, він дуже поспішав — за партійними, пролетарськими справами, але ж хіба не можна хильнути на дорогу келишок, нехай соціалістична революція буде і завтра? Тим паче, що келишки були, як наперстки: ну вже мені ті інтелігенти! Він сам взяв пляшку і рішуче налив по вінця.

Доктор Драгомирецький висунувся за вікно, роздивився по вулиці, непохвально похитав головою — юнкерів ще повно по дворах, і поставив на стіл квашені огірки.

Потім друзі юних літ підняли чарки.

— Я дуже радий, — прочуло мовив доктор Драгомирецький, безперечно, пориваючись на тост, — що ти не забув, як ми тікали в Америку полювати бізонів і знімати скальпи з індійців!

Боженко перехилив, крякнувши так, що доктор боязко кліпнув на вікно, де шастали по вулиці юнкери, стукнув порожньою чаркою об стіл і сердито сказав:

— Брехня! Ми тікали зовсім до бурів в Трансвааль, щоб визволити їх від англійських колонізаторів!

— Вірно! — зразу пригадав доктор. — Спочатку ми думали в Америку, а потім вирішили в Трансвааль. А пам'ятаєш?

— Будьмо! — запропонував Боженко. Він налив собі ще. Доктор цокнувся, ковтнув трішки і зразу закусив огірком.

— Прекрасне тоді було життя: все ясно, все зрозуміло. — Він тяжко зітхнув. — А тепер, братику мій, дочка в мене каже, що нема нічого важливішого за неньку–Україну, син, навпаки, ненавидить сепаратистів, а другий син… — Доктор прикусив язика.

— А в тебе є й другий син? — поцікавився Боженко, хрумкаючи огірком.

— Є… власне, знаєш, взагалі… — Доктор поквапився перевести на інше. — Ну, а ти що тепер робиш? Яка твоя професія?

— Плотник, я ж тобі сказав. — Боженко знову простяг руку до пляшки. — Водички цієї тобі не шкода?

— Що ти, що ти! — замахав руками Гервазій Оникійович. — Пий на здоров'я! Така зустріч!

— Ну, а ти сам?

— Спасибі. Я — по маленькій.

— Я не про те. Питаюся — за кого ти, власне? За неньку, проти неньки, кому співчуваєш?

— Та я, розумієш… нічого не розумію!

Боженко подивився на калганівку проти світла — вона вигравала чистим бурштином: ну й берка! Потім обережно поставив чарку на стіл і сказав:

— Еге ж, брате–докторе, темний, виходить, ти чоловік! І чого вас по тих університетах–факультетах навчають? Клістири ставити? Га? Питаюся, чого вас навчають? Предмети які проходять?

— Ну, анатомію, діагностику, фармакопею…

— От і вийшов з тебе, брат… фармакопеи!

Боженко випив третій наперсток і розгладив вуса. Він, звичайно, поспішав, але залишити так темну людину, тим паче — інтелігента — не міг. Темну людину треба просвіщати. Та й — друг же дитячих літ: наче навіть зобов'язаний. Особливо якщо взяти на увагу, що зараз він його, Боженка, порятував. Після третьої чарки Боженко завжди відчував наближення красномовства.

— Ану, глянь там, чи можна вже йти?

Доктор збігав аж на балкон і повернувся з зовсім невтішними новинами: юнкерів стало ще більше, оточили цілий квартал, зараз перешукують у подвір'ях Брилів та Колибердів. Ай–ай–ай! Неотесані люди, звичайно, стільки докторові клопоту завдають, а отже, жаль — щоб ті брутальні юнкери не порахували за більшовиків! Після двадцяти грамів спирту докторові трохи шуміло в голові.

Боженко з досадою покрутив головою на сповіщення, хоча за старих Івана з Максимом можна було й не турбуватися: всі знали, що вони — не більшовики, і підлив докторові в чарку.

— Так от, слухай мене сюди, фармакопеи! Тільки ми з тобою чи не тікали воювати проти англійців і визволяти бурів?

Гервазій Оникійович випив.

— Тікали.

— Так от, тепер саме час воювати й проти бурів.

— Я не поїду! — категорично заперечив доктор. — Ти — як знаєш, а я не поїду. Я проти війни.

— Я теж. Але ж тепер кафрів треба визволяти: сучі бури разом з англійцями визискують тепер кафрів.

— Бідні кафри! — доктор підлив Боженкові. — Вип'ємо за кафрів!

— Випити можна! — Вони перехилили і потяглись до огірків. — Тільки ж їхати нікуди не треба! — заговорив Боженко трохи голосніше, як до того. — Бо кафр — хоч би й я сам!

— Ти — кафр? — Доктор був шокований. Звичайно, сердешний Васильок так і не вийшов у люди, залишився простим плотником, але ж… — Ні, ні, ти не кафр!

— Кафр! — Боженко вдарив кулаком по столі. Спирт вже просвітив його, і тепер йому все було видно наскрізь. — І ти мене визволяй, будь ласка! Визволяй мене разом зі мною, чуєш! Щоб не було кафрів, щоб не було англійського і всякого іншого імперіалізму і взагалі експлуатації людини людиною. Дібрав?

Словом, Василь Назарович, — трохи плутаючи язиком, але від зовсім ясного розуму, бо після чарки йому завжди вияснювалося в голові, — прочитав своєму другові юних літ цілу лекцію з теорії класової боротьби. Лекція ця засновувалась на критиці позицій обох згаданих докторових дітей — і дочки з Центральною Радою, і сина з Тимчасовим урядом, а також і самого доктора, що нічого не розумів і нікому не співчував. Бурам, доводив Боженко, треба допомогти визволитись від англійців, але ж пильнувати, щоб вони не пригнобили кафрів. Тим–то найкраще починати саме з визволення кафрів у всіх країнах. А пролетарів усіх країн відстоює партія більшовиків. Тому англійський та всякий інший імперіалізм, а з ними й бури–буржуї чи там наші капіталісти й глитаї з Тимчасового уряду та Центральної Ради й напосілися зараз на більшовиків.

— Отож ти й міркуй собі, фармакопеи, чи їхати нам в Трансвааль, чи тут визволяти пролетаріат і селянство від експлуататорів! Ану, піди глянь, чи вільно вже мені пройти?

Доктор побіг на балкон і швидко повернувся: юнкери покінчили з облавою і пішли.

Боженко зразу підхопився:

— Забалакалися ми тут з тобою! Дуже було приємно: тридцять п'ять років, дев'яносто шість градусів!

Доктор Драгомирецький спинив Боженка:

— Слухай, Васильок, а ти — більшовик?

— Більшовик. Бувай! Поспішаю. Я ще до тебе зайду: побалакаємо гарненько. — На порозі Боженко ще згадав: — Ага! А про третього ти мені не сказав. Де ж твій третій? Теж десь виловлює більшовиків?

Доктор Драгомирецький завагався на мить. Але ж більшовики — він це добре знав — проти війни, отже, тут можна й не начуватися. Та й шістдесят грамів спирту бурхали в його голові.

— Розумієш, — сказав Гервазій Оникійович, — Ростислав, хоч і офіцер, але проти війни…

— Проти? Молодця! До якої партії належить?

— До партії — ні. Він просто… дезертир. Втік з фронту, прилетів сюди і… Я, звичайно, цього не похваляю, але ж…

— Стривай, стривай! А твій Болеслав — не авіатор часом? Не з механіком Королевичем літав?

— Авіатор… з Королевичем… — признався старий пошепки, позбувшися голосу від хвилювання.

— Друг! — загилив Боженко старого доктора по спині, як колись не наважився б загилити й гімназистові Гервазієві. — Так твоєму Станіславові самий раз їхати в Трансвааль!

— В Трансвааль? — перелякався доктор. — Так далеко? Ти думаєш, його тут піймають?

Боженко підморгнув докторові:

— Бережи сина, фармакопеи! Я йому точний адрес вкажу, куди податися. Словом, неодмінно заскочу!

Це він гукнув вже за дверима і зник.

Треба ж було поспішати в царський палац, у кімнату номер дев'ять, де розташувався тепер міський комітет більшовиків.

9

У кімнаті номер 9 у цю пору був лише один Саша Горовиць.

І ще ніколи, мабуть, Саша не був такий лютий.

Завжди тихий та лагідний, чулого серця та доброї душі, — гарячий тільки тоді, як промовляв перед народом, — у цю хвилину Саша Горовиць ладний був пустити весь світ за димом і насамперед розтерзати П'ятакова або Іванова.

Чи ж чуване це діло? Комітет ще зранку оголосив всіх членів партії мобілізованими, товариші розійшлися по фабриках і заводах, — а йому сидіти отут, у цьому чортовому теремі царського чертога, і вести милі телефонні розмови: Горовиця залишено в більшовицькому штабі для зв'язку та надзвичайних вирішень, як повноважного члена комітету.

Коли Юрій П'ятаков сказав йому про це, Сашу ухопив сказ:

— Нізащо! Я мушу бути зараз в масах і з масами!

— Товаришу Горовиць, це — доручення комітету. Нагадую вам про партійну дисципліну!

— Я теж член комітету, але демократизм — це основа нашої партії!

— Посилаючись на демократизм, не забувайте про централізм, товаришу Горовиць. І я пропоную вам виконувати доручення центрального органу.

— Але ж це ти вирішив сам, без комітету!

— Я — голова комітету, товаришу!

Словом, вони полаялись, — П'ятаков пішов, а Саша залишився біля телефону, чорний, як ніч.

Невдовзі на підмогу йому прибула Лія Штерн: її також прислав П'ятаков. Та, скориставши з наданих йому повноважень — приймати в разі потреби вирішення особисто, Саша негайно вирядив її на Деміївку, до майстерень Земсоюзу. Треба було нести в маси вирішення конференції, яку Бош закінчила тільки вночі: банда хуліганів попсувала друкарню «Голосу соціал–демократа», більшовицька газета сьогодні не вийшла, і ухвали конференції доводилося популяризувати з живого голосу. А ухвали обласної конференції Південно–Західного краю — більшовиків Київщини, Чернігівщини, Волині й Поділля — були надто важливі в цю хвилину. У відповідь на петроградські події більшовики прифронтової смуги закликали повсюдно переобирати Ради, відкликаючи депутатів меншовиків та есерів, що стали на підтримку контрреволюції: завоювати Ради, а тоді Радам — завоювати владу! Конференція закликала також утворити Червону гвардію на кожному підприємстві. Редагувати ці ухвали допомагав Євгенії Бош і Саша Горовиць.

Залишившися знову сам, Горовиць прийняв і перше повідомлення по телефону. Повідомлялося якраз про підпал більшовицького кіоска біля Думи. Тільки Саша дав відбій і хотів дзвонити до «Арсеналу», щоб спрямувати туди арсенальських червоногвардійців, як телефон задзвонив вдруге. Повідомлялося з «Арсеналу»: більшовицький кіоск проти «Арсеналу» теж горить, і червоногвардійці з Івановим на чолі пішли втихомирити юнкерів. Отже, підмоги треба було шукати десь–інде. Саша почав добиватись у Головні залізничні майстерні. Та тут задзвонили з телефонної станції і дали вокзал Київ–Перший. Юрба офіцерів та юнкерів оточила поштовий вагон петроградського поїзда, вибирає більшовицьку пресу і заміряється кинути її в багаття. Саша додзвонився в Головні залізничні майстерні і спрямував червоногвардійців–залізничників на вокзал. Тільки він поклав трубку, телефон задзвонив знову.

Говорив Затонський з Сирця. Комітет доручив йому виступити на мітингу козаків Богданівського полку — з оголошенням ухвал конференції прикордонної смуги. Затонський повідомляв: мітинг розпочався, доповідають про Петроград. Настрій у козаків непоганий, вони обурені кривавими діями реакції і стурбовані: чи, слідом за більшовицькими, не почне Тимчасовий уряд громити й українські організації? Дуже слушний момент прихилити їх на наш бік! Але вони міцно тримаються своєї Центральної Ради. Як же бути? Ми ж відмовилися ввійти до Центральної Ради. Вчорашня конференція підтвердила нашу тактику: окремо від націоналістів!

— Володимире Петровичу! — гукав Горовиць у телефон. — Змінити ухвал комітету і конференції ми з тобою не маємо права! Мусиш сказати їм, що більшовики не замиряться з Центральною Радою, доки там заправляють буржуазні партії і ведуть політику розколу демократичних сил…

— Але ж, — загукав з другого кінця проводу Затонський, — куди ж вони подінуться з своєї Центральної Ради, націоналісти й сепаратисти, якщо їх звідтам ніхто й не жене? Єрунда якась! Ми ж ввійшли до Ради робітничих депутатів і Ради військових депутатів, дарма що там теж заправляють меншовики та есери, і боремося проти них! Як же інакше?

— Володимире Петровичу! — гукав Горовиць. — Ти ж знаєш мою позицію. Я за те, щоб зараз, коли робітничий з'їзд поповнить Центральну Раду стома пролетарями, ввійти й нам до Центральної Ради — захопити провід, змінити її політику, або… зірвати її зсередини. Але ж з нами не згодні! — Він раптом неначе натрапив на вихід. — Слухай! Чорт з нею, з Центральною! Нам важливо заволодіти людьми, які за нею ідуть! От тобі спосіб для богданівців. Зараз у місті юнкери громлять більшовицькі організації. Розкажи богданівцям про все. Спробуй убити двох зайців. Нехай рушають до міста і наведуть лад. А сама участь в угамуванні реакціонерів прихилить їх до нас. А Центральна — як хоче…

Затонському пропозиція видалася слушною. Пообіцявши спробувати привести богданівців у місто, він відключився.

Але телефон знову зразу задзвонив.

Дзвонила телеграфістка–більшовичка з центрального телеграфу, і її повідомлення було прикре. Щойно в адрес «тьоті на Підвальній» прийнято телеграму з Петрограда:

«Юрочку покладено в лікарню».

«Тьотя на Підвальній» — то був умовний пароль для спеціальних повідомлень у комітет. Розшифровувалася телеграма так: «Юрія Коцюбинського кинуто в тюрму». Член петроградської Військової організації більшовиків, Юрій Коцюбинський в час липневої демонстрації очолив сто вісімдесятий піший полк і був арештований карателями Керенського — Дударева.

Саша похнюпився: Юрко був йому душевний друг, а головне, через Коцюбинського відбувався зв'язок більшовиків Київ — Петроград. Зараз він був особливо потрібний. І от нелегальний зв'язок з петроградськими більшовицькими організаціями уривався.

Та розмишляти Горовицю не було коли: телефон дзвонив і дзвонив. Тепер з центра повідомляли: з Шулявки суне банда анархістів, хапають, де попадеться, офіцерів та юнкерів — і російських, і Центральної Ради — зривають погони, наминають їм боки, а то й спускають штани й сиплють гарячих… На чолі анархістів — дівча в матроських штанях, якась Каракута.

Саша зареготав. Отже, й офіцерам перепадає, не тільки більшовикам! Але взагалі було не до сміху. Спільник виявився надто несподіваний, та й вдавався він до методів, які тільки поширять ексцеси. Але Саша знову не міг стримати реготу: господ–офіцерів шомполює шулявська дівка! Ну й сміху! І звідки така? Треба буде знайти й поговорити. А тимчасом анархістів все ж таки треба приструнити.

Саша поклав трубку, телефон не задзвонив зразу, і Саша скористався, щоб подзвонити самому. Він знову викликав «Арсенал», — може, червоногвардійці вже впоралися з бешкетниками біля газетного кіоска? Треба спрямувати їх проти анархістів.

Тепер в «Арсеналі» трубку взяв сам Іванов. Так, юнкерів вже розігнано, забралися вони і з арсенальських кварталів, де пробували шукати більшовиків навіть по хатах.

Але саме в ту хвилину, коли Горовиць хотів розповісти про анархістів з шулявською дівчиною на чолі, двері кімнати раптом розчинились, і на порозі став офіцер. За ним зразу ввійшов другий. Позаду тиснувся натовп юнкерів — гвинтівки з пригвинченими багнетами.

Тоді Горовиць швидко гукнув у телефон:

— Приміщення Ради робітничих депутатів теж, очевидно, захоплено юнкерами. Принаймні в нашу кімнату…

Офіцер підійшов впритул і вихопив трубку з рук Горовиця:

— Ви арештовані!

— Я так і здогадався, — відповів Саша, прислухаючись, як у трубці в руці в офіцера гарчить. — Але арештувати мене ви не маєте права: я член Ради робітничих депутатів, а депутат не може бути арештований без ухвали Ради.

— Я — Боголєпов–Южин і арештовую вас як офіцер для особливих доручень командуючого округом: в окрузі надзвичайний стан, і військове командування не потребує ухвал вашої Ради. Поручик Петров! Керуйте обшуком…

Поручик Петров не дуже поспішав виконувати наказ, рухався він мляво, з обличчям індиферентним, — поліцейські функції йому не імпонували, і Горовиць встиг його випередити. Він підійшов до шафи в кутку, замкнув її на ключ і ключ поклав до кишені.

— По–перше, — сказав Горовиць, — раз ви наполягаєте на моєму незаконному арешті, то я мушу передати все, що тут є, органам, які вивчатимуть мої провини і ваші права на арешт. По–друге, я заявляю рішучий протест і вимагаю викликати голову Ради депутатів або принаймні голову «Викорого», які обидва, як вам мусить бути відомо, не більшовики: я вимагаю їхньої санкції! По–третє, якщо справа йде про арешт, то повинні бути, як і належить у таких випадках, поняті!

Треба було згаяти час, скільки можливо: Іванов, почувши, що розмову урвано, збагне, в чому річ, і надішле підмогу.

— Та що з ним балакати! — загукали гарячіші з юнкерів. — Однаково за ним мотузка тужить!

— Пробачте! — перегукав їх Саша. — На все свій час! Прийде час і на мотузки! А тимчасом я прошу виділити людину, яка писатиме протокол, як і належить при всякому арешті — законному чи беззаконному…

— Протокол буде складений в комендатурі, — понуро сказав Боголєпов–Южин. — Прошу вас слідувати за мною.

Горовиць прикинув: до «Арсеналу» — два квартали, п'ять–шість хвилин, дві–три хвилини вже проминули. Отже…

Він звів руку й заговорив:

— Громадяни юнкери! Перед вами студент. Ви теж, здебільшого, студенти чи вчорашні гімназисти. До вас моє слово, дорогі колеги! — Саша вирішив виголосити зворушливу, а головне — довгу промову. — Зараз ви беззаконно арештовуєте мене, але, згадайте, півроку тому, коли ми всі сиділи ще за партами, всі ми мріяли про той час, коли прийде свобода, коли вже не буде ніколи ні арештів, ні насильства, ні жандармів, ні педелів. І от цей час настав. Прийшла революція! — Юнкери притихли, вони ніяк не сподівались, що до них казатимуть промову. А Саша вже волав патетично: — Але вас тепер самих заміряються зробити знаряддям насильства і пригнічування свободи…

— Досить! — гаркнув Боголєпов–Южин. — Взяти його!

Вікно в Маріїнський парк було перед Горовицем, і він бачив: алеями парку з берданками в руках біжать люди, попереду — Іванов.

Саша вказав рукою на вікно, не уриваючи промови:

— І от ви бачите: сюди поспішає обурений народ і тримає в руках зброю, щоб захистити свободу від замаху проти неї…

Боголєпов–Южин кинув трубку на важіль апарата. Призводити до збройної сутички — на це повноважень він ще не мав. Крім того, юнкерів у нього було десятка півтора, а робітників бігло, може, з півста. Юнкери вже почали задкувати.

Телефон зразу задзвонив, Горовиць взяв трубку:

— Алло?

Боголєпов–Южин зробив «кругом» — остроги дзенькнули малиновим дзвоном. Але на порозі він зіткнувся з Івановим.

— Пробачте!

— Пробачте!

Вони зміряли поглядом один одного з ніг до голови. Іванов дихав глибоко і часто — він біг і задихався. Боголєпов–Южин покусував губу. Іванов переступив поріг і ввійшов у кімнату.

— Пробачте, — знову перепросив Іванов, — ми, здається, перешкодили вам?

Саша Горовиць тим часом балакав по телефону. Дзвонив знову Затонський: настрій в богданівців був справді непоганий — вони давали згоду піти в місто для встановлення порядку, але з умовою — щоб санкцію на це дала Центральна Рада.

За Івановим ввійшло кілька червоногвардійців, поміж них Данило й Харитон. Решта товпилася в коридорі за дверима. Юнкери тулилися до стін.

Раптом, розштовхуючи всіх, у кімнату вскочив Боженко. Він біг щодуху, і піт заливав йому чоло. Ще по дорозі він почув, що наші побігли відбивати напад юнкерів на комітет.

Зустріч знову з штабс–капітаном розвеселила його.

— Ваше благородіє! — мало не зрадів він. — Десь ми вже з вами… бачилися?

Боголєпов–Южин, покусуючи губи, криво посміхнувся — обличчя його було люте й бліде. Аж нарешті заговорив і він:

— Так, «товаришу» Боженко, ми з вами зустрічаємось вдруге: місяць тому я звернувся до вас з проханням — повести ваших дружинників для втихомирення бешкету на Подолі…

— І ось він їх привів, саме для ліквідації бешкету, нехай і не на Подолі, — посміхнувся й Іванов, повівши рукою на червоногвардійців, що один за одним входили до кімнати.

— Тю! — пирхнув Боженко. — Вірно! Тільки, ваше благородіє, ми здибуємося з вами вже аж утретє. Правда, вам, ваше благородіє, про те й невтямки — то тільки я чув малиновий бренькіт ваших острогів… Ну, годі! — закінчив він раптом люто. — Ви вільні! Можете йти! Адью!

Боголєпов–Южин не мовив і слова, тільки ще дужче зблід, переступив поріг і швидко закрокував коридором. Юнкери побігли за ним. Останнім вийшов поручик Петров, ніяково посміхаючись.

— Настрахали тебе? — засміявся Іванов до Горовиця. — Але ми либонь вчасно?

Горовиць підняв застережливо палець угору, не відриваючи телефонної трубки від вуха:

— Тихо! Я дзвоню зараз пану Грушевському.

— Грушевському?! Ти звертаєшся по допомогу до Центральної Ради? — здивувався Іванов. — Але ж наша позиція до Центральної Ради…

— Обставини боротьби інколи вносять корективи в позиції, — похмуро буркнув Горовиць. — Баришня! Центральну Раду, її голову пана Грушевського! Крім того, я нічим не порушу наших позицій, якщо запрошу Центральну Раду взяти участь у приборканні бешкетників у прифронтовому місті, це — в загальних інтересах. Алло? Центральна Рада? Хто? Хорунжий Галечко? А! Зрозуміло: секретар пана Грушевського? Мені треба побалакати особисто з паном–добродієм Грушевським… Хто говорить? — Горовиць кинув поглядом на всіх, наче запитував, як йому сказати, і зразу відповів: — Говорить більшовик Горовиць. Так, член Ради робітничих депутатів столиці України, Києва. Добре, я почекаю…

Всі примовкли, з цікавістю слідкуючи за Горовицем, всі притихли — неначе готувалися почути розмову й собі.

Тільки Боженко засмикав Сашу за рукав і зашепотів до нього:

— Дай мені, дай мені! Я зараз йому скажу!

Але в трубці в цей час вже загарчало.

— Добридень, професоре! — ввічливо мовив Горовиць у трубку. — Вас турбує студент Горовиць… Ні, вам доповіли вірно: більшовик, член Ради робітничих депутатів. Справа у нас, пролетаріату, до вас така…

В кімнаті було тихо, всі слухали напружено, Боженко ворушив губами, наче приказував і від себе щось.

Відповідь Грушевського Горовиць слухав недовго: відповідь була коротка. Після того, не сказавши в телефон нічого, тільки густо почервонівши, він мовчки поклав трубку на важіль.

Всі з цікавістю підступили ближче.

— Що він сказав? Що він сказав? — нетерпеливилося Боженкові.

Відповідь Грушевського була така:

— Ну що ви, голубе! Ви просите неможливого! Ми ж у конфлікті більшовиків з Тимчасовим урядом додержуємо нейтралітету! — Притому він пустив «хе–хе–хе». — Наша хата, так би мовити, скраю… — Після того він ще запитав: — А скажіть, будьте такі ласкаві, добродію Горовиць, чому це так, що на чолі громадського життя в столиці України стоять такі, як ви, з такими зовсім не українськими прізвищами?

На цьому Саша й повісив трубку.

— Що ж, — сказав Іванов, — ти ще раз принаймні почув, яка позиція Центральної Ради до революції і до реакції.

Боженко вилаявся нехорошими словами. Саша Горовиць спалахнув:

— Іншого, звичайно, не можна було й сподіватися, доки там пан Грушевський на чолі. Але, товариші, — скрикнув він пристрасно, — вони ж втягують зараз у свою орбіту робітників! Вони заміряються спровокувати й робітничий клас України! Ми не маємо права пустити це мимо себе! Вони теж наступають!

— Вірно! — озвався Іванов. — В тому й справа!

Він проказав це повільно, опанований своїми думками — він хмурив чоло і неуважно позирав у вікно.

Вони троє — Іванов, Боженко й Горовиць — стояли поруч і дивились у Царський сад. На майданчику перед палацом поручик Петров саме шикував юнкерів. Червоногвардійці стояли осторонь і глузливо пересміхались. Постать Боголєпова–Южина манячила вдалині між дерев: він поспішав до вулиці — там чекав на нього автомобіль, — і йшов швидко, хльостаючи себе стеком по лакованій халяві.

— В тому й справа! — замислено повторив Іванов. — Справа в тому, щоб весь український народ не допустити під провокації Центральної… зради. А П'ятаков не хоче цього зрозуміти!

Боженко зареготав:

— Це ти здорово придумав: Центральної — зради!

Іванов стукнув кулаком по лутці вікна:

— Партію, партію множити й гартувати — зараз це головне! І — найміцніший зв'язок з Петроградом!

Горовиць похопився, він пригадав:

— Ах, так! Погана новина: Юрка Коцюбинського арештовано в Петрограді!

— Є новина гірша, — озвався Іванов. — Леніна хотіли заарештувати, і він пішов у підпілля.

— Мать чесная! — ухопився за голову Боженко. — Леніна!

Горовиць зблід, очі його спалахнули:

— Значить, знову в підпілля?

— Хто його зна… — замислено проказав Іванов. — Якщо кидатимуть нас у тюрми, то доведеться й в підпілля. — І він стукнув кулаком ще раз. — Все одно, і тим паче: множити партію і гартувати! Завоювати більшість у Радах, і тоді Ради — завоюють владу.

Юнкери вже вишикувалися, рушили і, відійшовши кілька кроків, зухвало заспівали:

Смело мы в бой пойдем за Русь Святую —

Большевиков сметем мы подчистую…

Тоді гурт червоногвардійців гримнув і собі:

Смело мы в бой пойдем за власть Советов —

И как один умрем в борьбе за это…

10

Це було зовсім як на фронті: вистрибувати з окопів для шаленого бігу в атаку, падати під віялом кулеметного вогню, знову підхоплюватися й перебігати нагинці — і знову простягатися долічерева, доки випаде слушна хвилина, щоб підхопитися знову і знову бити вперед.

Тільки тепер позаду були не окопи, а вшиті гранітом ескарпи набережної Неви, навкіл не простори піль чи лісові хащі, а громади високих кам'яниць — і падати треба було не на зрешечену кулями, зорану скаллям мін та снарядів рахманну землю, а на тверду й дзвінку брущатку чи скобкуваті торці дерев'яного бруку. І кулемет строчив не в лоб і не з флангів, — а неначе з самого неба: з горішніх поверхів або з люків горищ.

І гвинтівки чи будь–якої іншої зброї в руках у Юрія Коцюбинського не було.

Та прохопитись потрібно було за всяку ціну. Палац Кшесинської, де містився Центральний комітет і куди зразу ж після звільнення з–під арешту подався був Юрій, — був погромлений карателями Керенського, і весь квартал оточений юнкерами. А всі члени «Воєнки», тобто Військової організації при Центральному та Петроградському комітетах більшовиків, дістали точну вказівку ще заздалегідь: в разі надзвичайних подій прямувати на конспіративну квартиру Військової організації на Виборзькій стороні.

На Виборзьку сторону і пробирався тепер Коцюбинський — розбурханим, розтривоженим, скаламученим Петроградом, залитими кров'ю демонстрантів, засипаними кулями карателів петроградськими вулицями.

Але не кулі були страшні — терзала одна, невідступна, страшна — якщо її додумати до кінця — думка: як Ленін? Чи на волі Ілліч? Невже й його захопила оскаженіла офіцерня? Адже наказ про арешт Леніна — видано…

З демонстрації Юрій Коцюбинський потрапив простісінько в комендатуру. Він відстрілювався з купкою солдатів свого сто вісімдесятого полку на розі Литейного від юнкерів. Але від Охти спозаду наскочили козаки, — і Юрієві скрутили руки. По дорозі в тюрму — нагаї оскаженілих козаків, на допиті — образливі знущання офіцерів штабу, потім — сорок чоловік один на одному в камері–одиночці, дві доби без їжі, на третій день — оселедці, але ні краплини води.

Нарешті — після переговорів делегації ЦК, ПК та Військової організації з Тимчасовим урядом — з комендантського управління вивели, оперіщили кожного нагаєм і виштовхали на вулицю. Тимчасовий уряд зобов'язався випустити всіх арештованих і не чинити будь–яких репресій до членів партії більшовиків, а Центральний комітет партії давав згоду зняти з постав панцирники, відвести кулеметний полк в казарми, а матросів — в Кронштадт.

Та от, на вулицях міста і далі як у бою: дрібні сутички тут і там, стрільба з вікон, кулемети ударників на горищах, полювання за кожним підозрілим — робітником чи солдатом без «увольнительной» з своєї частини.

Юрій перележав біля тротуару, доки замовкне кулемет на перехресті, і стрімголов кинувся через вулицю. Постріли з вікон та горищ загриміли один за одним, але Юрій вже був у підворітниці. Потім — прохідний двір, знову підворітниця, знову вулиця, знову перебіжка — знов і знов.

І от він, нарешті, на Виборзькій стороні.

І зразу — тільки завернув він за перший ріг від мосту — стрілянина, така рясна в центральній частині міста, відійшла далеко назад — неначе від центру до цієї робітничої околиці було не кілька кварталів, а кілька днів пішого ходу.

Юрій нарешті випростався на весь зріст. Кулі не свистіли, було зовсім тихо навкруги. У вікнах будинків, правда, не світилося, але з кожної підворітниці визирали обличчя. І тільки зробив Юрій кілька кроків просто посередині вулиці, і справа і зліва почулося:

— Стій! Хто такий?

З лівої і з правої руки зразу виринуло із сутінків кілька чоловіків — в кепках та піджаках, але з гвинтівками в руках.

Юрій зітхнув з полегшенням — вперше за ці кілька дагів: Червона гвардія!

Шинель на Юрієві була солдатська, погони з гімнастерки зірвані. Він простягнув свій документ — посвідчення з солдатського комітету сто вісімдесятого полку.

Червоногвардійці дивились суворо, але не на документ, а на кривавий синець, що перерізав обличчя Юрієві від перенісся до підборіддя.

— Козацький нагай? — запитав поважний робітник з довгими сивими вусами, очевидно — старший, десятковий.

— Нагай…

— На демонстрації заробив?

— На демонстрації…

— А звідки йдеш?

— З комендантського управління.

Червоногвардійці присунулись ближче, суворі обличчя дивились так само пильно, але погляди стали лагідніші, співчутливі.

— По договореності комітету з… міністрами відпущений?

— Так. Товариші! — захвилювався Юрій, зазираючи в очі кожному. — Товариші! Скажіть! Як з Леніним? Ленін на волі? Не захопили?…

Червоногвардійці перезирнулись, дехто всміхнувся, дехто кинув лагідним поглядом, але обличчя лишилися так само непроникливі. Старший, з сивими вусами, дивився пильно на зблідле від хвилювання обличчя невідомого в солдатській шинелі й з документами із солдатського комітету — наче хотів проглянути йому просто в душу: тепер же і солдати були різні, і в солдатські комітети проскочив чорті–хто!

— З сто вісімдесятого, кажеш? — запитав старий, не відповідаючи Юрієві.

— Сто вісімдесятий добре держався! — вигукнув хтось з гурту.

— Де ваших били? — запитав старий.

— На Литейному. Там і захопили, як з Охти козаки підійшли… Але як же з Леніним, товариші?

— Вірно! — знову гукнув той же голос. — Так воно і було!

— Вірно, — повторив і старий. І раптом додав: — А Леніна ми не віддамо, щоб ти знав!

Коцюбинський випустив затамоване дихання. Отже, з Леніним все щасливо!

— Куди тепер ідеш? — запитав старий.

Сказати, куди він простує, Юрій права не мав: адреса була конспіративна.

— Пробиваюсь до себе в полк, — відказав він. — Значить, з Леніним усе добре, товариші? Де він?

— А ти не сумнівайся, — сказав старий, — і не питай. Ворогові нема дороги до Леніна, де б він не був. А друга він і сам знайде. Затим що Ілліч — завжди з нами! — додав він твердо, навіть урочисто. — А не боїшся, — зразу й запитав він, — вертати до себе в полк? Нехай і по договору тебе випущено, але до їхнього брата, буржуйського підплескувача, хіба може бути довіра?

— Небезпека, звичайно, є, — сказав Коцюбинський, — але ж я — більшовик.

— Більшовик, кажеш?

— А ви? — запитав Коцюбинський. — Звідки ви? Чий це загін?

— З «Руського Рено» ми, — поважно відказав старий і додав, пустивши іронічну посмішку в свої довгі вуса, — є такий… французький заводик «Руський Рено» у нашому російському Пітері… І щоб ти знав: більшовицький це заводик!

Коцюбинський зрадів:

— О! Я знаю про ваш завод! Ви ж ще в березні послали до Ради тільки більшовиків!

Радісний вигук солдата прозвучав як похвала, — і це було приємно почути червоногвардійцям: усі приязно посміхнулись і весело перезирнулись. Поінформованість невідомого солдата викликала до нього довіру. Червоногвардійці потовпились тісніше, хтось дружелюбно ляснув Коцюбинського по спині, інший вийняв пачку «розкурочних» фабрики «Гудал» і почастував.

Сивоусий сказав:

— Ну що ж, іди своєю дорогою, товаришу. — Наче виправдуючись, він додав: — Вартуємо тут, щоб на нашу сторону не прохопились контрики. — Йому було приємно попишатись. — Сюди, на нашу сторону, вони й поткнутися опасаються: тут, товаришу, наша, робоча влада!.. Іди! — суворо урвав він свою мову, неначе незадоволений, що розбалакався. — Коли ти справді більшовик, то, мабуть, за ділом поспішаєш, йди! Бувай здоров!

Він кивнув. Хтось з тих, що стояли ближче, потис Коцюбинському руку. Але коли Коцюбинський зробив кілька кроків геть, старий гукнув йому наздогін:

— Щоб усе правильно було, ти вже вибачай: позаду за тобою назирці наші хлопці підуть. Таке, синок, діло: начуваємось, щоб провокатори та шпиги сюди не проскочили…

Він наказав, і двоє хлопців відокремились від гурту і пішли за Коцюбинським, кроків з двадцять позаду.

Це дещо збентежило Юрія: отаке маєш! Він же не має права скористати з конспіративної адреси, доки не пересвідчиться, що ніхто не побачить, до котрого будинку він зайде.

Але на серці було зараз легко і радісно: Ленін, отже, на волі, Леніна не схопили, наказ про арешт Леніна карателям Керенського не пощастило виконати!.. І — червоногвардійці! Поразка не злякала робітничий клас. Міцно взяв у свої руки зброю пролетаріат!..

Юрій завернув з Сампсоніївського проспекту на Сердобольську вуличку і раптом наштовхнувся ще на двох червоногвардійців, мало не збивши переднього з ніг. Ці двоє були без гвинтівок, але руки тримали в кишенях, і той, якого Юрій штовхнув плечем, враз вихопив з кишені браунінг:

— Стій!

Юрій став.

— Руки вгору!

Юрій звів руки.

Другий швидко промацав по кишенях шинелі й галіфе.

— Зброї шукаєте? — посміхнувся Коцюбинський. — Зброя була, тільки ж в комендатурі забрали і навіть розписки не дали.

Але червоногвардійці — молоді хлопці — уважно дивились на Юрієве покалічене обличчя:

— Де мордяку попортив? По п'янці?

В цей час наблизились ті двоє, що супроводжували позаду.

— Наш це! — гукнув один із них. — Старий перевірив вже! Хай проходить своєю дорогою. З тюряги після демонстрації.

Червоногвардійці зійшлися всі четверо, і Коцюбинський стояв між них, вже опустивши руки, але стерявшися — як же тепер бути, що робити? На дощечці будинку на розі значився саме той номер, який був йому потрібний: 92 по Сампсоніївському, 1 — по Сердобольській… Але ж при людях зайти він не мав права, хоч би й були це червоногвардійці, свої. Пройти? Вони рушать за ним назирці. Повернутись потім? Запитають — чого? Петляти? Зразу накличе підозру… Як же потрапити на конспіративну квартиру?

І зовсім страшна здогадка виринула в мозку: явка вже не існує, конспіративної квартири тут вже нема, — не може ж бути, щоб конспіративну квартиру охороняли відкритою зовнішньою охороною… Як же тоді знайти зв'язок?

— Іди собі, йди, земляче! — підбадьорив один з посланих сивоусим. — Йди вперед, а ми за тобою.

— Хлопці! — сказав Коцюбинський зопалу. — Кличте вашого найстаршого. Як собі хочете, а я звідси далі не піду…

— Як — не підеш? — в один голос скрикнули двоє, послані старим. — А казав же: тобі до свого полку треба…

І враз відбулося таке. Коцюбинський тільки встиг помітити, як ті двоє, що стояли перед ним, миттю переморгнулися з тими, що позаду, — і далі він вже нічого не побачив і не почув. Один ззаду загнув йому зігнутим ліктем підборіддя вгору, другий ззаду накинув на очі й рота якусь ганчірку, а передні вже в'язали руки мотузкою.

Потім його штовхнули і потягли — рипнула хвіртка, а може, двері, під ногами він відчув поріг, його вхопили попід пахви і потягли швидко — так, що ноги тільки волочилися по землі. І все це відбулося мовчки, в абсолютній тиші, тільки хтось прошепотів: а чорт його знає, може, провокатор чи шпиг… чого, сучий син, добивається сюди… І хтось у відповідь теж прошепотів: хотів бачити найстаршого, так зараз побачить…

Потім його поставили на ноги і зразу натисли на плечі — і він сів на табурет. Було знову тихо, тільки важко дихали, заморившися, кілька грудей, а один голос промовив стиха:

— Розберіться, товаришу Подвойський. Може, і справді свій, а може, підісланий… Діяли точнісінько, як ви наказали. Тільки ж очей не наказуйте розв'язувати, щоб не запам'ятав, де був…

— Подвойський! — скрикнув Юрій. — Микола Ілліч!..

І Юрій зареготав: таж саме Подвойського, керівника «Воєнки», йому й було потрібно!.. Регіт крізь цупку мішковину був ледве чутний — глухий, як з–під землі.

— Хто це? — почув він такий знайомий голос Подвойського.

Але пов'язки з очей йому не зняли, тільки чиясь рука посунула ганчірку, звільняючи рот. Мішковина боляче тернула по ураженій щоці, і Юрій мало не скрикнув від болю.

— Це я! Коцюбинський!

— Юрко?

Пов'язка впала з очей, і Юрій побачив перед собою знайоме обличчя з підстриженими вусиками й борідкою клинцем. Четверо червоногвардійців стояли кружка і розгублено перезирались.

— Отакої! Значить, таки свій?

Але Подвойський не посміхнувся. Обличчя його було стурбоване і зосереджене.

— Спасибі, товариші, — сказав він до червоногвардійців. — Ви вчинили правильно. І можете йти. Товариш залишиться тут.

Він перечекав, поки червоногвардійці, товплячись, зніяковіло пересміхаючись, виходили з кімнати, — і Коцюбинський мав змогу розгледіти, що знаходиться він у тісному передпокою провінціальної квартирки: стіни були виклеєні дешевими шпалерами — дрібні яскраві квіточки по світлому полю. В кутку стояла вішалка, на ній пальта, кілька капелюхів, кепка.

Подвойський сказав:

— Отже, ти з тюрми? І зразу сюди? Це дуже добре. Похвальна акуратність. Тільки прийшов ти невчасно. Почекаєш. Ми поговоримо згодом. Зараз тут відбувається засідання Центрального комітету з керівництвом нашої «Воєнки»…

Коцюбинський чув його мову, але дослухався до відгомону з–за дверей в кімнаті. За дверима хтось говорив — відразу не можна було розібрати слів, але щось таке з самого тембру голосу примусило Юрія прислухатися пильніше.

Голос казав:

— …липневі дні поставили партію пролетаріату в найтяжче становище… — Далі голос Подвойського заглушив, але тільки він замовк, стало чути і далі: — … мирний період розвитку революції закінчився. Липневий кризис для революції дуже тяжкий, але для партії пролетаріату він — горнило випробовування її життєздатності. Майбутнє революції залежить тепер від організаційної роботи партії в найтяжчих умовах… Але вона справиться: в пролетаріату нема іншого виходу, як захоплення влади…

— Ленін? — прошепотів Коцюбинський, ще не вірячи собі.

— Так, він провадив засідання ЦК, — просто сказав Подвойський і зразу ж заклопотано заспішив: — Засідання вже закінчилось, і Ленін зараз уходить. ЦК вирішив негайно заховати Ілліча в найглибше підпілля. Вже все організовано. Він зараз іде… — За дверима в кімнаті загриміли, пересуваючися, стільці: люди зводились. — Ти почекай! — гукнув Подвойський і зник за дверима.

А Коцюбинський так і залишився стояти — з ганчіркою, якою щойно були йому зав'язані очі й рот, розгублений, схвильований — в грудях йому стисло, а серце гупало, як після довгої перебіжки під кулями. Ленін! Тут! За стіною!..

Вузькі двері з кімнати знову прочинились, і на порозі з'явився Ленін. Він швидко підійшов до вішалки в кутку, вхопив кепку, одів її, взяв пальто і почав натягувати на плечі. На Коцюбинського, що так і стояв при порозі, Ленін глянув тільки мигцем: відбувалося у підпіллі засідання Центрального комітету, і, ясна річ, довкола чатували свої товариші. За Леніним зразу вийшов знову Подвойський і причинив за собою двері до кімнати. Він був уже в капелюху й підкочував комір пальта: він мав вийти з Леніним.

Ленін пройшов.

Але коли він був вже біля порога, Коцюбинський не стримався:

— Володимир Ілліч! — сказав Коцюбинський.

Він проказав це неголосно — так, як проказують, коли думка твоя перетворюється в мову сама собою, мимо твоєї волі, але вимовив твердо й настійно — так, коли в слово, в саму інтонацію вкладається пристрасне жадання.

Ленін озирнувся і зразу спинився.

— Здрастуйте, товаришу, — сказав Ленін і простяг руку. — Я не бачив вас при початку. Ви тільки прийшли? Хто ви?

— Член нашої «Воєнки», — пояснив Подвойський, — від комітету сто вісімдесятого полку.

Ленін, не випускаючи руки Коцюбинського, оглянув його швидко з ніг до голови — в очах Ілліча блимнули іскорки веселого кепкування, швидкі смішливі іскорки, так властиві поглядові Ілліча, коли він збирався вимовити щось іронічне.

— Одначе, — сказав Ілліч, — виглядаєте ви непрезентабельно! Очевидно, ви не просто з засідання вашого комітету? — Погляд Леніна ковзнув по одежі Коцюбинського — ладному, добре пригнаному по фігурі, справленому в офіцерській майстерні одягу, тепер зім'ятому, заляпаному брудом, з обірваними погонами. — І, мабуть, не з офіцерського зібрання? — Посмішка зійшла з очей і торкнула губи Ілліча, але зразу ж зникла: Ленін глянув на синець на щоці і ласкаво подивився Коцюбинському в очі.

— Іменно з офіцерського зібрання, Володимир Ілліч! — посміхнувся Подвойський. — Товариш щойно з тюрми: під час демонстрації йому довелося трохи повоювати…

Ленін кивнув. Обличчя його було вже суворе.

— Як ваше прізвище, товаришу?

— Коцюбинський, — сказав Подвойський.

— Ви, здається, хотіли мені щось сказати? — запитав Ленін.

— Володимир Ілліч! — сказав Коцюбинський, і серце йому гупало в грудях. — Я знаю, для розмови вже немає часу, і ви вже знаєте…

— Так, так! — відгукнувся Ленін. — Товариші підганяють мене. Бачите, ваш Подвойський не встоїть на місці! — Посмішка знову блимнула в його очах і перебігла на уста, але обличчя знову зробилось серйозне. — Вимагають, щоб я негайно заховався в підпіллі. Така справа, товаришу Коцюбинський: можливо, і всій партії знову доведеться іти в підпілля… Про демонстрацію я, справді, вже знаю багато, але кожна нова розповідь надзвичайно цінна.

— Володимир Ілліч! — сказав Коцюбинський. — Я хотів не про демонстрацію. Я нещодавно повернувся з України, куди посилало мене керівництво Військової організації, щоб зібрати делегатів від Південно–Західного фронту на Всеросійський з'їзд військових організацій фронту і тилу. Я був у Києві і Чернігові…

— З України? — Все обличчя Леніна спалахнуло жвавою цікавістю. — Це надзвичайно важливо! — Ленін вхопив Коцюбинського за обидві руки. — Розповідайте ж, розповідайте!

— Володимир Ілліч! — втрутився Подвойський. — Ми знайдемо спосіб організувати вам зустріч з товаришем Коцюбинським. Він розповість вам усе докладно. Але зараз ми маємо поспішати.

— Так, так! — сказав Ленін. — Маємо поспішати. Обов'язково організуйте мені довгу розмову з товаришем з України! І невідкладно! Але зараз тільки два слова. Який стан у Києві, товаришу Коцюбинський?

Юрій захвилювався. Думки — тисячі думок вихором линули в голові: сказати треба було так багато, і ще більше треба було почути від Леніна! Але Подвойський сіпав за рукав.

Коцюбинський стис Леніну руку — його пальці й досі лежали в теплій, м'якій, але навдивовижу міцній долоні Ілліча, — і сказав:

— Володимир Ілліч! На Україні добре: донецькі шахти, Катеринослав, Харків — скрізь по пролетарських центрах день у день неспинно і в величезних масштабах зростає і шириться вплив нашої партії в масах…

— Браво! — скрикнув Ленін і потис руку Коцюбинському. — В цьому запорука перемоги соціалістичної революції! Маси, маси і ще раз маси! Не в підпілля повинна йти партія, а іменно в маси! — Посмішка знову блимнула в очах Ілліча. — Оце й буде найкраще наше… підпілля: в масах! — Обличчя Ілліча знову зробилось зосереджене. — Але на Україні особливо важливо піти не тільки в пролетарські, а й в селянські маси: їх треба розшарувати і відірвати від впливу куркуля, на якого хочуть спертися українські сепаратисти! Треба йти до найбіднішого селянина, до… як це говорять у вас, на Україні, про безземельних і малоземельних селян?

— Незаможних?

— От–от! Незаможників!.. А в Києві? В Києві як?

— Володимир Ілліч! — сказав Коцюбинський. — В Києві теж було б добре: в пролетарських масах вплив і авторитет нашої партії зростає велетенськими кроками…

— О! — скрикнув Ленін. — Київські пролетарі! В дев'ятсот п'ятому році вони показали приклад всьому російському пролетаріатові! Але зараз у вас там становище ускладнилося…

— Так, — підтвердив Коцюбинський, — зараз на Україні, і особливо в Києві, обставини особливо складні…

— Центральна Рада?

— Так. Але позиція буржуазної Центральної Ради й не може бути інакшою: вона хоче грати на визвольних національних пориваннях українців, щоб використати їх в своїх націоналістичних, сепаратистських цілях. — Коцюбинський всміхнувся. — На Україні народ недурно каже про неї «центральна зрада», зрада по–українському означає «измена», «предательство»…

Ленін весело зареготав:

— Як, як? Центральна зрада — центральное предательство?! — Сміх Леніна був заразливий, посміхнувся навіть Подвойський, що позирав похмуро і нетерпляче тупцював: він мусив якнайшвидше приставити Леніна на конспіративну квартиру, і путь до неї була довга й небезпечна. — Ви знаєте, це здорово! Я завжди захоплювався українським гумором: в одній літері — цілий світогляд! І зауважте, — звернувся Ленін до Подвойського, — ніщо не виявляє так глибоко народні тенденції, як іменно гумор! І це — гумор політичний, гумор — ростучої соціалістичної свідомості! — Ленін перестав сміятись і знову звернувся до Коцюбинського. — Але ви сказали про Центральну Раду так, що, виходить, на Україні є ще небезпека, крім цієї націоналістичної цитаделі?

— Так, Володимир Ілліч, — сумно мовив Коцюбинський. — В самій нашій партії на Україні дехто з товаришів не має вірного розуміння національного питання, нехтує ним — і цим тільки заплутує справу й ускладнює становище на Україні! — Під суворим, нетерплячим поглядом Подвойського Коцюбинський заспішив, але заговорив ще палкіше. — А це, Володимир Ілліч, відштовхує значні шари українського населення — селян, інтелігенції, навіть пролетарів — від гасел соціалістичної революції. Розумієте, Володимир Ілліч, тим, що ідеї національного визволення, прагнення національної свободи дехто з наших товаришів розцінює як націоналізм, як мало не буржуазну контрреволюційність, це ж штовхає українців до справді націоналістичної, буржуазної, контрреволюційної Центральної Ради!..

Ленін зробив нетерплячий жест, обличчя його потуманіло, очі метнули гнівними блискавками:

— П'ятаков? — коротко запитав він. — Юрій П'ятаков?

— Так, Володимир Ілліч! Але ж за ним частина київського комітету, його авторитет як старого соціал–демократа дуже значний!

— П'ятаков! — знову скрикнув Ленін і навіть стукнув кулаком об бильце стільця. — Ах, цей П'ятаков! Краще б він перебрався сюди, в Петроград! Безсумнівно, цінний організатор, чудовий адміністратор — та коли б нам захопити владу, він міг би керувати промисловістю, хоч би й цілою банковою системою! Але в деяких питаннях у нього все ж таки каша в голові! Неймовірна плутанина! На конференції ми вже вказали йому на це! На конференції ми дружно його розкритикували!

— Володимир Ілліч! — сказав Подвойський рішуче. — Нам все ж таки треба негайно йти: Ашкеназі чекає з машиною, пізніше буде важко прохопитись. Розмову з Коцюбинським ми організуємо вам невідкладно.

— Неодмінно! Невідкладно! І знайдемо спосіб перетягти П'ятакова сюди, ближче до Центрального комітету. Обіцяю це вам, товаришу Коцюбинський! — Ленін взяв руку Коцюбинського і міцно її потрусив. — Спасибі вам! І запам'ятайте: на Україні потрібний архітакт національний! Це надзвичайно важливо! Той великорос, який заперечуватиме право українців чи фіннів самим вирішати свою долю — буде шовіністом!.. Бувайте здорові! — Він потрусив ще раз руку Коцюбинському і додав: — А вам, взагалі, добре було б кінчати з справами тут і повертатись на Україну. Такі люди, як ви, там особливо потрібні! Скажіть, — зразу ж запитав Ілліч, не випускаючи руку Коцюбинського, а другою притримуючи Подвойського, — прізвище «Коцюбинський» мені знайоме. Ви не маєте відношення… Олексій Максимович Пешков, наш Горький, мені розповідав про свого друга, українського письменника Михайла Михайловича Коцюбинського?

— Це мій батько.

Ленін спинився і глянув Юрієві в очі з радісним здивуванням:

— Ваш батько? Радий! Дуже радий! Ви навіть не уявляєте собі, як це прекрасно, що в українського письменника Коцюбинського син — український більшовик! Їдьте, їдьте негайно на Україну, товаришу Коцюбинський! Більшовик повинен бути з своїм народом!

— Я в армії, Володимир Ілліч. Мій полк стоїть у Петрограді. Та й в Петрограді теж чимало українців, особливо в гвардійських полках…

— Прекрасно! — сказав Ленін. — Гвардійські полки — наша опора. Мені здається, Миколо Ілліч, — звернувся він до Подвойського, — що і ваша «Воєнка» повинна використати товариша Коцюбинського саме в гвардійських полках — агітатором, навіть комісаром, коли вже спроможетесь організувати цей інститут комісарів. Це однаково важливо і для Петрограда, і для України. — Ленін знову звернувся до Коцюбинського. — В пролетаріату тепер нема іншого виходу, як захоплення влади. І допомогти йому повинна армія. Ідіть у ваш полк, товаришу Коцюбинський: будемо здобувати владу і тут, і на Україні разом — і великоросійські, і українські більшовики! Нам потрібний вільний союз вільних селян і робітників вільної України з робітниками і селянами революційної Росії! Українці мають цілковите право на задоволення своїх національних домагань. І запам'ятайте: якраз беззастережне визнання цього права одно тільки й дає можливість агітувати за вільний союз українців і великоросів, за добровільне з'єднання в одну державу двох великих народів. Якраз беззастережне визнання цього права одно тільки спроможне розірвати на ділі, безповоротно, до кінця, з проклятим царистським минулим, яке все зробило для взаємовідчуження народів, таких близьких і мовою, і місцем проживання, і характером, і історією… Революційна демократія Росії, коли вона хоче бути дійсно революційною, дійсно демократією, повинна порвати з цим минулим, повинна повернути собі, робітникам і селянам Росії, братерське довір'я робітників і селян України!.. Бувайте ж здорові, дорогий товаришу!..

Ленін осміхнувся широкою приязною посмішкою, насунув кепку нижче на лоб, поставив комір пальта, дружньо кивнув і ступив через поріг.

Подвойський пройшов за ним і причинив за собою вихідні двері.

Коцюбинський залишився як був. Хвилювання розпинало йому груди, і щось велике–велике — все збільшуючись та збільшуючись — росло і росло йому в грудях — наче ріс, більшав і звеличувався він сам. Негайно! Іти! Діяти! Цілого себе, ціле своє життя — кожний порух, кожний подих — тільки боротьбі!..

Десь за мурами будинку на вулиці чахнув автомобільний мотор, ще раз чахнув і тоді захурчав — і зразу ж хурчання почало стишуватись — віддалятись. Ленін поїхав.

Двері відчинились, і ввійшов Подвойський.

— Ти іди, Юрко, — сказав він, — прийдеш сюди ж завтра вранці: зараз я маю відправити по одному всіх членів ЦК. — Він посміхнувся. — Діла буде на цілу ніч! Завтра вранці, о дев'ятій. Іди! Хлопці тебе пропустять… — Він посміхнувся ще раз. — Таки поговорив з Іллічем! Ех, ти!.. Майже на десять хвилин затримав…

— Миколо Ілліч! — скрикнув Коцюбинський. — А в дорозі все буде гаразд? Машина безпечно приставить Леніна?…

— Все буде гаразд. Забезпечено!.. Ну, ну! — вже розсердився Подвойський. — Кажу тобі: йди!

На вулиці Коцюбинський спинився на мить біля двох червоногвардійців, що чатували на розі, — прикурити. Йому кортіло заговорити з ними, розповісти, як він говорив зараз з Леніним і що сказав йому Ілліч. Так багато було зараз в ньому, в Юркові, що цього багатства не можна було тримати тільки для себе, воно рвалося геть — треба було поділитись цим багатством. Але вартові тільки приязно кивнули до нього, посміхнулись і махнули рукою.

Один мовив:

— Ти вже, браток, не гнівайся, що трохи пом'яли боки: сам розумієш…

Другий:

— Іди, йди! І так Микола Ілліч гніваються…

Юрій пішов.

Тепер вже за ним ніхто не йшов назирці, і вулиці були зовсім пустинні — западала ніч. Білі ночі вже минули, але однаково ще й зараз, після десятої, тільки–тільки смеркало. Було зовсім тихо навкруги — тут, у вуличках Виборзької сторони, але десь далеко, в центрі міста, раз у раз зривалася кулеметна черга або один за одним гримали постріли гвинтівок. І зразу вщухали. І тоді єдиним звуком тут було тільки грохкання Юрієвих чобіт по вибоїстому брукові.

Тихо було в розбурканому, але зараз причаєному місті — будинки вздовж вулиці обаполи здіймались у химерному петроградському смеркові, як неживі, наче нагло матеріалізовані й враз зачаровані, закам'янілі привиди. Вони були зовсім близько, а здавалось — лише бовваніли вдалині.

Юрій ступав широкими кроками, гучко грохкав підборами об каміння, вільно позирав навкруги — був вів наче один у пустинному місті, але в серці у нього, в душі неначе вміщався цілий світ, багато–багато людей, і він відразу з усіма гомонів. Він говорив зараз душею і серцем з цілим світом. Прекрасно було жити на землі! І нема кращої мети в житті, як єдина мета: щоб життя на землі стало прекрасним!

Перед Лісним проспектом він побачив заставу.

Впоперек вулиці вишикувалося кілька постатей у шинелях, на кожному з тротуарів стояли ще гуртки військових.

Чия застава? Це були не червоногвардійці, але ж могла бути й якась революційна частина. Втім, коли це були й війська, вірні Тимчасовому урядові, Юрієві не було підстав остерігатися: він простує до себе в полк і випущений щойно з–під арешту, згідно з загальною домовленістю з Тимчасовим урядом.

Юрій пішов просто на заставу.

— Хто такий? — пролунало зразу ж, і від групи на тротуарі відокремився офіцер з кількома юнкерами.

Юрій подав своє посвідчення з полку.

— Т–так!.. — протяг офіцер, пильно вивчивши посвідку, ще пильніше придивившися до рубця через Юрієву щоку. — Комітетчик?

— Так точно!

Юнкери обступили їх і мовчки позирали — похмуро на Коцюбинського, запитливо — на офіцера.

— «Увольнительный»? — понуро запитав офіцер.

Юрій пояснив: «увольнительного» з частини він не має, бо, по–перше, останнім часом «увольнительные билеты» взагалі перестали практикувати, а по–друге…

— Перестали практикувати, — злобно прошипів офіцер, — по розкладених, анархічних, збільшовизованих частинах! А від учорашнього дня «увольнительные» знову заведені по всіх частинах гарнізону. Від учорашнього дня жоден військовослужбовець не має права залишити свою частину і вийти в місто без «увольнительного» — вам це відомо?

— Ні, — відказав Коцюбинський, — це мені невідомо, бо, по–друге, я тільки зараз звільнений з–під арешту, згідно з домовленістю уряду з…

Юнкери загомоніли і, стукаючи прикладами гвинтівок об каміння, посунули ближче.

— Ax, — скрикнув офіцер, — з–під арешту! З тих самих, з заколотників, з бунтівників, з більшовиків?! Ось звідки в тебе ця позначка на морді! А я дивлюсь…

Він відхилився, раптом розмахнувся і з усієї сили вдарив Юрія в обличчя.

Юрій заточився, мало не впав.

— Як ви смієте!! — крикнув він і, вирівнявшися на ногах, кинувся до офіцера.

Але кілька юнкерів вже повисли в нього з обох боків на плечах.

— Ви відповісте! — крикнув ще Юрій. — Я звільнений згідно з домовленістю! Ви — негідник!

Офіцер розмахнувся і вдарив Юрія вдруге. Юнкери кинули його на землю.

— Сволота! Комітетчик! Більшовик! Взять його! В друге комендантське! На Інженерну вулицю!.. — Офіцер копнув ще Юрія ногою і заверещав, злобно регочучи: — По «домовленості» звільнено усіх арештованих під час демонстрації, а тебе арештовано зараз, і на тебе ця «домовленість» вже не поширюється, сволота! Тепер тебе вже ніхто не звільнить! Згниєш, більшовицька морда, в тюрмі!..

Юрій лежав на брукові, а офіцер, а за ним і юнкери, били його носками під ребра, топтали чобітьми.

11

В Косому капонірі — в центральній круглій галереї тюрми — як і завжди серед білого дня, стояв присмерк: світло соталося тільки з–під стелі, з круглих амбразур, заснованих павутинням. Було волого і повітря важке.

Особливо дошкуляла тіснота: галерея чималенька, але ж покотом аж сімдесят сім чоловік!

Втім, тепер вже було сімдесят дев'ять. Нещодавно до ув'язнених гвардійців–комітетчиків принесли на носилках сімдесят восьмого — авіатехніка Королевича, з обома простріленими ногами. А сьогодні вкинуто й сімдесят дев'ятого — прапорщика Криленка.

Криленко прибув з фронту. Позавчора він виступив на екстреному об'єднаному засіданні Ради робітничих депутатів і Ради військових депутатів — як делегат Південно–Західного фронту — з доповіддю про стан на фронті та з вимогами фронту: негайний мир без анексій і контрибуцій! Вчора він же оголосив декларацію конференції більшовиків Південно–Західного, прифронтового краю: всю владу — Радам! Сьогодні його схопили на вокзалі юнкери — і ось він тут.

Коли Криленка ввели в каземат і штовхнули між тіла, що тісно заповнили всю площу долівки, а він вилаявся спересердя, — зразу з усіх боків на нього зацитькали: тихо, якраз відбувається відкрите партійне засідання!

Втім, поміж сімдесяти восьми ув'язнених — членів партії було поки що тільки двоє: прапорщик Дзевалтовський та солдат Королевич. Та зараз вже мало бути три: приймали в партію Дем'яна Нечипорука.

Внутрішня охорона стояла тут же — чотири жовті кірасири і чотири богданівці — і похмуро слухали. Такою — з кірасирів і богданівців, з солдатів, вірних Тимчасовому урядові, та з солдатів, вірних Центральній Раді, — була постійно і вся зовнішня охорона військової тюрми. Командування військовим округом не могло до кінця покластися ні на вояків, вірних Тимчасовому урядові, ні на вояків, вірних Центральній Раді, тому й виставляло варту і з тих і з тих разом. Розрахунок був такий: один одному не довіряючи, один одного боячись, стежачи один за одним, кірасири й богданівці — один перед одним — вкупі забезпечать якнайнадійнішу охорону.

Криленка вкинули в каземат, і він зразу став третім членом тюремної партійної організації.

Дзевалтовський якраз промовляв: розповідав, чому і за що рядовий гвардійського полку солдат Дем'ян Нечипорук достойний бути членом партії соціал–демократів більшовиків.

Потім говорив солдат Королевич.

Тоді попросив слова Криленко. Він бачив Нечипорука вперше, і це були його — Криленкові — перші слова тут, у тюрмі.

Він сказав:

— Товариша Дем'яна Нечипорука рекомендує в партію більшовиків тюрма. Раз товариш хоче йти в партію під тюремним склепінням, то, мабуть, він знає, куди він іде і для чого. Все!

— Товаришу Нечипорук! — сказав головуючий Дзевалтовський. — Тобі слово: говори!

Всі примовкли, чекаючи. Сімдесят сім, притулившись один до одного на вологій тюремній долівці, не ворушились. Тиша запала в тюремному казематі.

Дем'ян звівся. Він мав щось сказати, але що саме сказати, він не знав. І він стояв та слухав тюремну тишу. Вже другий місяць вилежувався він тут — далеко залишився фронт, громи канонади, вищання мін, кулемети. Але тільки западала отака могильна тиша, він знову чув звуки фронту: канонада, кулемети, міни. Йому вчувалося, що стрілянина гримить отут, зразу за товстезними мурами старовинної в'язниці. Омана була такою виразною, що Дем'ян схоплювався і кидався до амбразур — чи не прийшов бій під самісінькі стіни тюрми?

Але то була тільки омана: три роки його слух вбирав стрілянину і громи фронту, і тепер підсвідомість повертала в могильній тиші цей звуковий міраж.

Дем'ян лягав і заплющував очі. Але тільки він склеплював повіки, зразу ж починав бігти: йому ввижалося, що він перебігає смертне поле під куполом смерті, плигає з вирви до вирви, і віяло кулеметних куль простилається між ним і небозводом…

— Ну? — запитав Дзевалтовський. — Що ти скажеш, Нечипорук?

Дем'ян розвів руками:

— А що казати? Сьогодні — я, завтра — другий: всім нам, доки живі, єдина путь — вписатись у партію пролетаріату й бідного селянина. Щоб, значить, звершити революцію. Революція, правда, кажуть, вже тут була — в лютому місяці — доки ми воювали на фронті. Хто його зна, може, й справді була — червоні прапори бачили, чули ораторів в порядку прєній, а революції… не примітили. Як на мене, то революцію ще треба робити. Прошу прийняти мене в партію більшовиків, щоб зробити революцію…

Соціалістична революція, справді, тільки починалась.

Був липень сімнадцятого року.

1957 рік

Content

Юрій Смолич
Мир хатам, війна палацам

Квітень

Колотнеча за Собачою тропою

1

2

3

4

Ой у полі та овес рясний

1

2

3

Весілля на Рибалкькій

1

2

3

Київ

1

2

3

Квітень, 2

Будинок на Володимирський

1

2

3

Перший посланець світу

1

2

3

Леви спинаються на скелю

1

2

3

4

5

Київські каштани зацвітають червоно

1

2

3

Травень

Тисяча і один день

1

2

3

4

5

6

7

За що боролись?

1

2

3

4

5

6

7

Хай живе свобода!

1

2

3

4

5

6

Добра путь

1

2

3

4

5

Травень, 2

Пригода на Шулявці

1

2

3

4

5

Ще не вмерла

1

2

3

4

5

6

Великий, непрощенний гріх

1

2

3

4

5

6

7

Ноктюрн

1

2

3

4

5

Червен

На фронті без змін

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Поразка

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Знову — поразка

1

2

3

4

5

6

Зміни на фронті

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Липень

Серйозна розмова

1

2

3

4

5

6

7

8

Веремія

1

2

3

4

5

6

Перший державний день

1

2

3

4

5

6

Революція починається

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11