Стефені МАЄР

СВІТАНОК

Роман

Присвячую цю книжку моїй ніндзя — моєму літагенту Джоді Рімер.

Дякую, що не дозволяєш мені перетинати межу.

А ще дякую своєму улюбленому гурту, вельми доречно названому «Муза» («Muse»), за здатність надихнути на цілу сагу.

КНИГА ПЕРША

БЕЛЛА

Дитинство — не час від народження до певного віку, коли

Дитина дорослішає і відмовляється від дитячих іграшок.

Дитинство — королівство, де ніхто не вмирає.

Една Сент-Вінсент Міллей

Передмова

Я вже достатньо постояла на краю смерті у своєму житті, але не скажу, щоб до цього можна було звикнути.

Проте мить, коли я знову погляну в обличчя смерті, здавалася на диво невідворотною. Наче я сама притягувала лихо. Я раз у раз утікала, а воно раз у раз наздоганяло мене.

Але цей раз вельми відрізнявся від попередніх.

Можна втікати від того, кого ти боїшся, можна спробувати боротися з кимсь, кого ти ненавидиш. Всі мої чуття були налаштовані протистояти саме таким убивцям — чудовиськам, ворогам.

Та коли ти любиш свого убивцю, шансів немає. Куди бігти, з ким боротися, якщо це завдасть болю милій твоєму серцю істоті? Коли все, що ти здатна віддати, — це твоє життя, то як його не віддати?

Коли йдеться про того, кого ти щиро любиш?…

РОЗДІЛ 1. ЗАРУЧИНИ

Ніхто на тебе не витріщається, — умовляла я себе. Ніхто на тебе не витріщається. Ніхто на тебе не витріщається.

Проте оскільки я не вміла переконливо брехати навіть сама собі, варто було перевірити.

Отож в очікуванні, поки на одному з трійці світлофорів у нашому містечку спалахне зелене світло, я кинула погляд праворуч — і ось вам, місіс Вебер у своєму мінівені усім тілом обернулася до мене. Вона дивилася просто мені в очі, аж я здригнулася, здивована, чому вона не відвела погляду чи не засоромилася. Витріщатися на людей і досі вважається нечемним, хіба ні? Чи на мене це правило більше не поширюється?

А тоді я згадала: мої вікна настільки затоновані, що пані, мабуть, і не певна, чи саме я сиджу в машині, поминаючи вже можливість розгледіти, що я її помітила. Довелося втішатися поясненням, ніби вона витріщалася не на мене, а на мою машину.

Мою машину. Саме час гірко зітхнути.

Я зиркнула ліворуч — і ледь не застогнала. Двоє пішоходів застигли на тротуарі, втрачаючи шанс перетнути дорогу, — бо не могли погляду відірвати. А позаду містер Маршалл, роззявивши рота, вирячився крізь вітрину своєї сувенірної крамнички. Він, щоправда, не вперся носом у шибку. Поки що.

Загорілося зелене світло, і я, кваплячись чимшвидше втекти, без задньої думки вчавила педаль газу в підлогу — зазвичай я так натискала, щоб змусити ворушитися свій старенький пікап-«шевроле».

Рикнувши двигуном, наче пантера, яка зачула здобич, новенька моя машина рвонула вперед, аж мене кинуло на спинку чорного шкіряного сидіння, а шлунок прилип до спини.

— Гр-р-р! — видихнула я, ногою намацуючи гальмо. Цього разу я встигла подумати — й просто легенько натиснула на педаль. Та попри це машина стала як стій.

Роззирнутися, щоб подивитися на реакцію оточення, було понад мої сили. Якщо до цього моменту в когось і могли залишатися сумніви щодо особи водія, то тепер вони цілком розвіялися. Одним, так би мовити, пальчиком свого черевичка я ледве-ледве натиснула на педаль газу — й машина рвонула вперед.

Проте мені вдалося досягти своєї мети — заправки. Якби не факт, що бензину лишалося на денці, я б узагалі не заїжджала в містечко. Останнім часом я звикла обходитися без різних дрібничок — від крекерів до шнурків, — щоб поменше мозолити людям очі.

Наче за мною гналися, я за лічені секунди відкинула кришку, відкрутила пробку, тицьнула платіжну картку в автомат, пхнула шланг у бензобак. Звісна річ, я не могла змусити цифри на лічильнику крутитися швидше. Вони змінювалися лінькувато, наче навмисно хотіли подратувати мене.

Надворі була похмура погода — типовий мжичний день у Форксі штату Вашингтон, — проте я й далі почувалася, наче мене заливало світло софітів і вся увага зосередилася на делікатній каблучці на моєму підмізинному пальці. В отакі моменти, коли я відчувала, як погляди свердлять мені спину, ввижалося, що каблучка пульсує, мов неонові вогні: дивіться на мене, дивіться на мене!

Дурниця, звісно, так зосереджуватися на собі, і я це усвідомлювала. Крім тата й мами, чия ще думка про мої заручини могла для мене важити? Чи про мою машину? Про мій таємничий вступ у коледж Ліги Плюща?[1] Про чорну блискучу кредитну картку, яка вогнем пропікала зараз мені задню кишеню?

«Справді, начхати, що вони там собі думають», — промуркотіла я собі під ніс.

— Гей, міс! — гукнув чоловічий голос.

Я обернулася — і за мить пошкодувала про це.

Двійко чоловіків стояли обабіч прикольного бездоріжника, в якого на багажнику згори красувалися новенькі каяки. Чоловіки дивилися не на мене — вони втупились у мою машину.

Особисто я такого не розумію. Я взагалі вельми пишаюся тим, що здатна відрізнити «тойоту» від «форда» або «шевроле». Хоча моя нова машина була чорною, гладенькою, красивою, для мене все одно то була просто автівка — і все.

— Вибачте за клопіт… ви не могли б сказати, що це за машину ви водите? — запитав високий.

— Е-е-е… «Мерседес»?

— Так, я розумію, — мовив високий чоловік увічливо, тоді як його приятель-коротун тільки очі закотив на мою відповідь. — Мені просто цікаво, чи це… чи ви водите «Мерседес-Гардіан»? — чоловік вимовив назву з благоговійними нотками. У мене склалося враження, що цей хлоп’яга непогано б порозумівся з Едвардом Калленом, моїм… моїм нареченим (чого вже ховати голову в пісок, коли весілля не за горами).

— Їх іще й у Європі немає, — вів далі чоловік, — поминаючи вже у нас.

Поки очі його пожирали форми моєї машини, — як на мене, вона особливо нічим не вирізнялася з-поміж інших «Мерседесів-седанів», хоча хіба я на цьому розуміюся? — я швиденько прокрутила в голові все, що в мене було зв’язане з поняттями наречений, весілля, подружжя тощо.

Все це просто не вкладалося в голові.

З одного боку, змалечку мене привчили тремтіти від захвату на саму думку про етерні білі сукні та флердоранжі. Але я просто не могла звести докупи поважне, респектабельне, нудне поняття чоловіка з моїм уявленням про Едварда. Це ніби змусити архангела зіграти роль автослюсаря — я не могла уявити його в жодній приземленій ролі.

І як завжди, щойно я згадала про Едварда, мене закрутив вихор фантазій. Незнайомцеві довелося голосно прочистити горло, щоб привернути мою увагу, — він-бо й досі чекав на мою відповідь про походження та марку машини.

— Я не знаю, — чесно зізналась я.

— А ви не проти, якщо я з нею сфотографуюся?

Мені знадобилося кілька секунд, щоб усвідомити почуте.

— Справді? Ви хочете знятися на тлі машини?

— Звісна річ — ніхто ж бо не повірить мені, якщо я не надам доказів.

— Ага. О’кей. Гаразд.

Я швиденько причепила шланг на місце й залізла на переднє сидіння, щоб устигнути заховатися, поки цей фанатик діставав зі свого наплічника величезний — на вигляд професійний — фотоапарат. Разом із другом вони по черзі позували біля капота, а далі перейшли до багажника, щоб сфотографувати машину і ззаду теж.

«Як я сумую за своїм стареньким джипом», — схлипнула я про себе.

Дуже, дуже вчасно — аж занадто вчасно — мій пікап прохрипів востаннє: буквально за кілька тижнів потому, як ми з Едвардом дійшли хисткого компромісу, одним із пунктів якого була угода, що Едвард має право подарувати мені нову машину, коли моя відкине копита. Едвард присягався, що все сталося з цілком передбачуваних причин: пікап прожив довге й насичене життя і помер природною смертю. Так він сказав. Я ж зі свого боку не мала жодної змоги перевірити правдивість його версії чи спробувати воскресити свій «шевроле» із мертвих власними силами. Мій найкращий слюсар…

У цьому місці я змусила себе зупинитися й не додумувати до кінця. Натомість прислухалася до чоловічих голосів за вікном, приглушених стінками машини.

— …спрямував на неї вогнемет у тому ролику в інтернеті. Навіть лак не зміг зіпсувати.

— Певна річ. Та по цій красуні хоч танком проїдься… Але така машина не для цього дівчатка. Вона призначена здебільшого для близькосхідних дипломатів, торгівців зброєю, наркобаронів.

— Гадаєш, вона — з тої компанії? — коротун запитав стишеним голосом. Я схилила голову, щоки мої палали.

— Ну, — сказав високий, — і таке може бути. Не уявляю, для чого потрібне ракетонепробивне скло і дві тонни броні в нашій околиці. Мабуть, прямує вона в місця не такі безпечні.

Броня. Дві тонни броні. Й ракетонепробивне скло? Чарівно. А що сталося зі старим добрим куленепробивним склом?

Ну, принаймні тепер дещо ставало на свої місця — звісно, якщо у вас перекручене почуття гумору.

Не те щоб я не чекала, що Едвард вміло скористається з нашої угоди — не обставить усе так, аби давати значно більше, ніж отримувати навзамін. Ми домовилися, що Едвард купить мені машину, коли на старій уже не можна буде їздити, — звісна річ, я не очікувала, що ця мить прийде так швидко. Коли мені довелося визнати, що мій пікап навіки застигнув на узбіччі як пам’ятник старому класичному «шевроле», я здогадувалася, що Едвардове уявлення про нову машину змусить мене почуватися ніяково. Що я відтепер буду в центрі позирків і пліток. І я не помилилися. Але навіть у страшних снах я не могла передбачити, що він організує мені дві машини.

«Тимчасова» машина та згодом «постійна», так він пояснив, коли я обурилася.

Оця була «тимчасовою». Він сказав, що взяв її напрокат і поверне одразу по весіллі. Я цього абсолютно не розуміла. Аж до сьогодні.

Ха-ха. Я ж бо була по-людському делікатна, могла потрапити в аварію, моя безталанність вічно притягувала біду, отож я і потребувала не машини, а танка, щоб добре захиститися. Дуже весело. Упевнена, що Едвард і його братики і досі потішалися зі свого жарту в мене за спиною.

А може, може, — слабенький голос прошепотів у мене в голові, — ніякий це не жарт, дурненька. Може, він і справді так про тебе турбується. Це ж уже не вперше, коли він трошечки переборщив, намагаючись захистити тебе.

Я зітхнула.

Я ще не бачила «постійної» машини. Її сховали під брезентом у найдальшому кутку гаража Калленів. Знаю, більшість людей уже б туди пробралися й підглянули, але я насправді й не хотіла її бачити.

Мабуть, на ній не буде броні — бо ж після медового місяця я цього і не потребуватиму. Те, що я стану практично незнищенною, — ось один із багатьох привілеїв, на які я очікувала з насолодою. Належати до родини Калленів — це набагато більше, ніж мати дорогі машини й солідні кредитні картки.

— Гей, — покликав мене високий, приставляючи руки до обличчя, наче робив спробу зазирнути в салон машини, — ми вже. Красно дякуємо!

— Дуже прошу, — відгукнулась я та знову напружилася — час було завести двигун і обережно натиснути на педаль — потихеньку, полегеньку…

Не важливо, скільки разів я долала знайому дорогу додому — так і не могла абстрагуватися від побляклих від дощу оголошень. Кожне з них, прикріплене чи до телефонного стовпа, чи до вуличного дорожнього знаку, — то був ляпас особисто мені. І цілком заслужений ляпас. Думки мої знову повернулися до спогаду, який я здебільшого намагалася відігнати. Але на цій дорозі я не могла про це не думати. Принаймні не тоді, коли на мене раз у раз, через короткі інтервали, гляділи світлини мого найкращого слюсаря.

Мого найкращого друга. Мого Джейкоба.

Оголошення «ДОПОМОЖІТЬ ЗНАЙТИ ХЛОПЦЯ» — то була ідея не Джейкобового батька. Власне, то була ідея мого батька Чарлі — саме він надрукував об’яви й розвішав їх по всьому містечку. І розвішав не лишень у Форксі, а й у Порт-Анджелесі, і Секвімі, і Гоквіємі, і Абердині, і взагалі чи не в кожному містечку півострова Олімпік. Він забезпечив таким оголошенням кожен поліційний відділок штату Вашингтон. А в його власному відділку була ціла дошка об’яв, присвячена розшукам Джейкоба. На жаль, на неї майже нічого було чіпляти, і це страшенно розчаровувало й засмучувало батька.

Та найбільше мій батько був засмучений не відсутністю новин. Найбільше його засмучував Біллі — тато Джейкоба і батьків найкращий друг.

Бо Біллі замало приділяв уваги пошукам свого шістнадцятирічного сина-втікача. Бо він не дозволив розвісити оголошення в Ла-Пуші — індіанській резервації на узбережжі, де зростав Джейкоб. Бо він майже змирився зі зникненням Джейкоба, наче нічого вже не можна було вдіяти. Бо він раз у раз повторював: «Джейкоб уже дорослий. Захоче — сам повернеться додому».

А ще його засмучувала я — бо була на боці Біллі.

Я не хотіла жодних оголошень. Адже ми обоє — і я, і Біллі — добре знали, де саме зараз Джейкоб, якщо можна так висловитися, і ми точно знали, що все одно ніхто не бачив цього хлопця.

Як завжди, щойно я побачила об’яви, до горла мені підкотив клубок, а на очі навернулися сльози, і я тільки зраділа, що Едвард подався на полювання саме цієї суботи. Якби він побачив мене в цю хвилину, він би почувався жахливо.

В тому, що сьогодні субота, були і свої недоліки. Коли я потихеньку й обережно звернула на свою вулицю, то одразу побачила, що на під’їзді до будинку припаркований батьків крузер. Сьогодні Чарлі знову не пішов рибалити. Йому досі не дає спокою майбутнє весілля.

Отже, я не зможу подзвонити з дому. Але я маю подзвонити.

Я припаркувалася на узбіччі позаду «пам’ятника» моєму «шевроле» і з бардачка дістала мобільний телефон, який видав мені Едвард для всіляких непередбачуваних ситуацій. Набрала номер і тримала палець на кнопці «кінець зв’язку», поки слухала гудки. Про всяк випадок.

— Алло? — відповів Сет Клірвотер, і я зітхнула з полегшенням. З його старшою сестрою Лі я побоювалася говорити. Коли йдеться про Лі, то навіть вираз «даю голову на відтин» — не проста метафора.

— Привіт, Сете, це Белла.

— О, привітики, Белло! Як ся маєш?

Я задихаюся. Понад усе потребую підтримки…

— Все гаразд.

— Хочеш дізнатися новини?

— Ти просто медіум.

— Оце навряд чи. Мені не зрівнятися з Алісою — просто твої мотиви так легко передбачити, — пожартував він. Тут, у Ла-Пуші, тільки Сет єдиний із квілеутів мав зухвальство називати Калленів на ім’я, поминаючи вже нахабство жартувати з моєї майже всесильної майбутньої братової.

— Я знаю, — відповіла я і, повагавшись мить, запитала: — Як він?

Сет зітхнув.

— Як і перед тим. Не розмовляє, хоча ми певні, що він нас чує. Він намагається не думати по-людському, знаєш. Він керується тільки інстинктами.

— А ти знаєш, де він зараз?

— Десь на півночі Канади. Точно не скажу, в якій саме провінції. Він мало зважає на кордони провінцій.

— А є надія, що…

— Белло, він не збирається повертатися додому. Вибач.

Я проковтнула клубок у горлі.

— Ну, гаразд, Сете. Я все й так знала. Просто так іноді хочеться вірити…

— Еге ж. Усім нам хочеться.

— Дякую, що хоч ти не відвернувся від мене. Певна, родичі тебе за це не хвалять.

— Це правда, вони тебе недолюблюють, — весело погодився він. — Хоч це й дурниця, на мій погляд. Джейкоб зробив свій вибір, ти зробила свій. Джейку не подобається їхнє ставлення. Проте він і не в захваті, коли про нього допитуєшся ти.

Я роззявила рота.

— Ти ж казав, що він із вами не балакає?

— Від нас усього не приховати, хоч він і намагається.

Отже, Джейкоб знає, що я хвилююся. Не уявляю, що й думати про це. Ну, принаймні тепер йому відомо, що я не махнула хвостиком і не викинула його цілком із голови. Боюся, саме цього він очікував від мене.

— Ну, сподіваюся, побачимося на… весіллі, — мовила я, з великими труднощами крізь зуби вимовивши останнє слово.

— Так, ми з мамою прийдемо. Класно, що ти нас запросила.

Я усміхнулася, зачувши радість у його голосі. Хоча запросити когось із Клірвотерів — то була ідея Едварда, я тішилася, що це спало йому на думку. Приємно буде, якщо Сет прийде — він стане ниточкою, хоч і тонесенькою, яка зв’язує мене і мого старшого боярина.

— Без тебе було б сумно.

— Передавай Едвардові привіт од мене, гаразд?

— Нема питань.

Я потрусила головою. Ця несподівана дружба між Едвардом і Сетом і досі не вкладалася в моїй голові. Але вона доводила, що все може бути зовсім по-іншому. Що вурдалаки і вовкулаки цілком можуть підтримувати приятельські стосунки, щоб ви не сумнівалися, коли захочуть цього.

Хоча не всім і подобалася ця ідея.

— Ой, — буркнув Сет, на октаву понижуючи голос, — Лі повернулася.

— Ну, бувай!

У трубці запанувала тиша. Я кинула телефон на сидіння й морально приготувалася переступити поріг домівки, де на мене чекав Чарлі.

Бідний мій татусь — скільки йому зараз доводиться витримувати! Джейкобова втеча — то тільки одна з турбот, які звалилися на його плечі. Він не менше хвилювався за мене — свою дочку, яка заледве переступила межу повноліття — й от уже за день-два стане заміжньою пані.

Я повільно йшла під легеньким дощем, пригадуючи той вечір, коли ми йому повідомили…

* * *

Коли звук під’їжджаючої автівки засвідчив, що Чарлі повернувся, каблучка на моєму пальці раптом стала важити тонну. Мені кортіло заховати долоню в кишеню, а ліпше всістися на неї, проте Едвард міцно тримав мене за руку — і то так, щоб її було добре видно.

— Припини соватися, Белло. Ти ж тут не в убивстві збираєшся зізнаватися.

— Легко тобі говорити.

Я дослухалася до зловісного стуку батькових черевиків на доріжці. Ключ заскреготів у замку і так відімкнених дверей. Цей звук раптом змусив мене почуватися героїнею фільму жахів, яка знагла згадала, що не засунула на дверях засув.

— Белло, заспокойся, — прошепотів Едвард, чуючи, як гримотить у мене в грудях серце.

Двері з розмаху врізалися в стіну, і я підстрибнула, наче мене вдарило електрошокером.

— Добридень, Чарлі, — цілком спокійно привітався Едвард.

— О ні! — пробурмотіла я.

— Що — ні? — у відповідь шепнув Едвард.

— Зачекай, доки він відстебне й повісить пістолет!

Едвард гигикнув і вільною рукою поправив настовбурчене бронзове волосся.

Чарлі показався з-за рогу, досі вдягнений у поліційний однострій, зі зброєю на боці, намагаючись утриматись і не скривитися, коли уздрів парочку, що сиділа рядком на «канапі для закоханих» — вона вміщала тільки двох. Останнім часом він доклав чималих зусиль, щоб краще ставитися до Едварда. Але сьогоднішнє прозріння, мабуть, зведе всі його зусилля нанівець.

— Привіт, малі. Як справи?

— Нам треба вам дещо сказати, — мовив Едвард цілком безтурботно. — У нас для вас гарні новини.

— Гарні новини? — буркнув Чарлі, втупившись просто в мене.

— Тату, ти краще сядь.

Він звів брову, кілька секунд роздивлявся мене, тоді важкими кроками підійшов до крісла й примостився на самому краєчку. Спина його лишалася абсолютно прямою.

— Тату, не хвилюйся, — мовила я по напруженій паузі, — все гаразд.

Едвард ледь помітно скривився — я знала, що його зачепило слово «гаразд». Понад усякий сумнів, він би вжив щось на взірець «чудово», «прекрасно», «блискуче».

— Певен, Белло, я цього певен. Але якщо все так добре, чого ж у тебе на чолі краплі поту виступають?

— Нічого в мене не виступає, — збрехала я.

Я відсунулася від його пильного погляду, притулилася до Едварда й інстинктивно зворотнім боком долоні провела по чолу, щоб стерти речові докази.

— Ти вагітна! — раптом вибухнув Чарлі. — Ти вагітна, правда?

Хоча він і адресував це питання мені, свій гнівний погляд він звернув до Едварда, і можу заприсягтися — я бачила, як його рука смикнулася до зброї.

— Ні! Та ти що, ні! — вигукнула я і заледве стрималася, щоб не пхнути Едварда ліктем: я йому казала, що всі саме так і подумають! З якої ще причини двоє цілком нормальних людей зважаться побратися у вісімнадцять років? (На його відповідь тоді я тільки закотила очі. Кохання. Авжеж).

Гнів Чарлі трохи охолов. З мого обличчя можна було як із книги читати, чи я кажу правду, отож він мені зразу ж повірив.

— Ну, вибачте.

— Приймається.

На деякий час запала мовчанка. За мить я збагнула, що всі чекають, коли почну говорити саме я. Одразу запанікувавши, я зиркнула на Едварда. Нема й мови про те, що я зможу вичавити ці слова.

Він усміхнувся мені, тоді розпростав плечі й обернувся до мого батька.

— Чарлі, я усвідомлюю, що я дещо порушив усталений порядок. За традицією я мав би спершу спитатися вашої згоди. Я не хотів виявити неповагу, але оскільки Белла вже своє «так» сказала, а я не хочу применшувати важливість саме її рішення, отож замість просити у вас її руки, я б хотів вас просити поблагословити нас. Ми одружуємося, Чарлі. Я кохаю її понад усе на світі, навіть понад власне життя, і — це справжнє диво — вона також кохає мене. Ви благословите нас?

Він говорив так твердо, так спокійно! На одну коротку хвилю, коли я слухала його цілком упевнений голос, на мене зійшло прозріння. На мить я побачила світ таким, яким він бачить його. На мить, за яку серце встигає зробити один удар, наше рішення здалося мені абсолютно правильним.

А тоді я угледіла вираз обличчя Чарлі, його очі, прикуті до моєї каблучки.

Я затамувала подих, спостерігаючи, як міняється колір його обличчя — з блідого стає червоним, із червоного — багровим, із багрового — синім. Я вже помалу підводилася — не знаю, що саме я збиралася зробити, можливо поплескати батька по спині, щоб не дати йому задихнутися. Але тут Едвард стиснув мою долоню й промурмотів: «Стривай хвилинку», — так тихо, що я заледве розчула.

Цього разу пауза затягнулася. А тоді, поступово змінюючи барву, обличчя Чарлі набуло звичного кольору. Він стиснув вуста й нахмурив брови, — я впізнала цей «глибокодумний» вираз. Довший час він вивчав нас двох, і я відчула, що Едвард обіч мене розслабився.

— Не повірите, але я не здивований, — пробурмотів Чарлі. — Знав, що рано чи пізно доведеться мати справу з чимось таким.

Я видихнула затамоване повітря.

— А ви впевнені у своїх почуттях? — вимогливо запитав Чарлі, обпаливши мене поглядом.

— На сто відсотків я певна щодо Едварда, — відповіла я без секундної затримки.

— Але ж одружуватися… З чого б така поспішливість? — очі його знову зробилися підозріливими.

Поспішливість була пов’язана з тим, що кожен прожитий день наближав мене до дев’ятнадцятиріччя, а Едвард навіки заморозився у всій красі свого сімнадцятиліття — ось уже понад дев’яносто років. Не кажу, що без шлюбу аж ніяк не можна було б обійтися, але шлюбу вимагав делікатний і заплутаний компроміс, якого ми з Едвардом досягли для того, щоб домовитися про найголовніше: про мій перехід зі світу смертних у світ безсмертних.

Але такі речі я Чарлі пояснити не могла.

— Восени ми вдвох вирушаємо в Дартмут, Чарлі, — нагадав Едвард. — І я б хотів, щоб усе було, скажімо, традиційно. Так мене виховали, — він стенув плечима.

І він не перебільшував: під час Першої світової війни всі ще ревно дотримувалися традицій.

Чарлі відтягнув один куточок губ. Шукав, що б можна було заперечити. Та що він міг сказати? Краще б ви спершу випробували свої почуття в гріху? У ролі татка його руки були зв’язані.

— Я знав, що до цього все ведеться, — пробурмотів він собі під ніс, насупившись. Та зненацька його обличчя розгладилося.

— Тату? — запитала я стривожено. Я озирнулася до Едварда, але не змогла відчитати нічого і з його обличчя: він пильно вдивлявся в Чарлі.

— Ха! — вибухнув Чарлі. Я підстрибнула. — Ха-ха-ха!

Я недовірливо втупилася в Чарлі, а він реготав дедалі голосніше, і все його тіло здригалося від сміху.

Я поглянула на Едварда, сподіваючись на пояснення, але той сидів, міцно стиснувши вуста, начебто сам намагався притлумити сміх.

— Ну, гаразд, — нарешті видихнув Чарлі. — Одружуйтеся, — він не стримав іще одного нападу реготу. — Але…

— Але що? — вимогливо запитала я.

— Але ти сама скажеш мамі! Я і слова не скажу Ренé! Все у ваших руках! — він знову вибухнув гучним гоготом.

* * *

Я на хвилю зупинилася, затримавши долоню на ручці дверей, і всміхнулася. Безперечно, в ту мить слова Чарлі до біса налякали мене. Невідворотний фатум: розповісти Рене. В її переліку гріхів рано одружитися — гірше, ніж зварити цуцика живцем.

Хто міг би передбачити її реакцію? Тільки не я. І вже точно не Чарлі. Може, Аліса, але її я не могла просити.

— Ну, Белло, — мовила Рене, коли я, задихаючись і затинаючись, вичавила ці слова: мамо, я виходжу за Едварда, — я трохи роздратована, що ти стільки зволікала, перш ніж розповісти мені. Квитки на літак дорожчають щодня… О, — докинула вона схвильовано, — як гадаєш: Філу доти вже знімуть гіпс? Бо якщо він не зможе вдягнути смокінг, це зіпсує фотографії…

— Мамо, стривай хвильку, — судомно вдихнула я. — Як це так — я стільки зволікала? Та я щойно за… зару… — я не змогла вимовити слово заручилася, — все владнала, власне, саме сьогодні…

— Сьогодні? Справді? Оце дивина. Я була певна…

— В чому ти була певна? Коли це ти встигла впевнитись?

— Ну, коли ти приїжджала навідати мене у квітні, мені здалося, що все вже давно на мазі… ну, ти розумієш, що я маю на увазі. Ти не вмієш прикидатися, сонечко. Але я нічого не сказала, бо знала, що нічого доброго з того не буде. Ти ж точно як Чарлі, — вона смиренно зітхнула. — Коли вже ти щось собі втовкмачиш у голову, переконати тебе неможливо. І, точно як Чарлі, ти своїх рішень не міняєш.

А тоді вона сказала таку річ, якої я найменше сподівалася почути від власної матері.

— Але не повторюй моїх помилок, Белло. Я чую по твоєму голосу, що ти перелякана до втрати голови, і гадаю, що боїшся ти саме мене, — вона гигикнула, — боїшся моєї реакції. Певна річ, я багато розводилася про шлюб і дурощі (і я цих слів не забираю назад), але зрозумій: ті всі слова я говорила про себе. А ти — цілком інша людина. Ти вчиняєш власні помилки, я певна, що й у тебе в житті буде чимало такого, про що ти шкодуватимеш. Проте з відповідальністю в тебе ніколи не було проблем. Я певна, що брати на себе відповідальність ти вмієш ліпше, ніж більшість сорокарічних із тих, що я знаю, — Рене знову засміялася. — Моя маленька донечка середнього віку. Тобі пощастило, що ти спромоглася знайти собі пару з такою самою дорослою душею.

— А ти… не сердишся? Ти не вважаєш, що я чиню жахливу помилку?

— Звісна річ, краще було б, якби ти кілька років почекала. Ну, поглянь на мене, невже я на вигляд така стара, що мені пасуватиме роль тещі? Ні, можеш не відповідати… Але ж ідеться не про мене. Ідеться про тебе. Ти щаслива?

— Я не знаю. Я наче переживаю клінічну смерть.

Рене хихикнула.

— Ти щаслива з ним, Белло?

— Так, але…

— Тобі коли-небудь захочеться проміняти його на когось іншого?

— Ні, але…

— Але що?

— Ти хіба не збираєшся сказати, що я поводжуся, як і будь-який закоханий підліток ще з початку людства?

— Ти ніколи не була підлітком, сонечко. І ти знаєш, що найкраще для тебе.

Останні кілька тижнів Рене на диво активно занурилась у весільні плани. Годинами вона висіла на телефоні, балакаючи з Едвардовою матір’ю Есме — тут і мови не могло бути про те, щоб свати не помирилися. Рене просто обожнювала Есме — та зрештою, як іще можна було ставитися до моєї чудової майбутньої свекрухи?

Мене звільнили від багатьох клопотів. Едвардова та моя родини давали раду з весільними турботами разом, тож мені не доводилося ні думати про це, ні тим паче щось робити.

Чарлі, звісно, шаленів, але мене радувало, що шаленіє він зовсім не через мене. Винуватицею була Рене. Він сподівався, що вона задасть мені перцю. А що тепер він міг вдіяти, коли головна його погроза — все розповісти мамі — нікого вже не лякала? Він не мав козирів і добре це усвідомлював. Отож і крутився по хаті, бурмочучи собі під ніс щось про те, що не можна довіряти нікому в світі…

* * *

— Тату? — покликала я, розчиняючи двері. — Я вдома.

— Стривай, Белло, постій там, де стоїш.

— Га? — перепитала я, автоматично зупиняючись.

— Секундочку!.. Ай! Боляче, Алісо!

— Вибачте, Чарлі, — відгукнувся захеканий голос Аліси. — А так?

— У мене кров!

— Нема тут нічого. Навіть шкіру не подряпала — будьте певні.

— Що там відбувається? — настійливо запитала я, вагаючись біля дверей.

— Ще тридцять секунд, будь ласка, Белло, — мовила Аліса до мене. — І твоя терплячість буде винагороджена.

— Гм, — докинув Чарлі.

Я нетерпеливо притопувала ногою, рахуючи кожен удар. Ще я не дорахувала до тридцятьох, Аліса гукнула:

— О’кей, Белло, можеш заходити.

Ступаючи обережно, я завернула за ріг і опинилась у вітальні.

— О, — фиркнула я, — о! Тату! А тобі не здається, що вигляд ти маєш…

— Дурнуватий? — докінчив за мене Чарлі.

— Я хотіла сказати — франтуватий.

Чарлі почервонів. Аліса взяла його за лікоть і змусила повільно розвернутися, щоб показати світло-сірий смокінг зусібіч.

— Алісо, припини, я видаюся повним ідіотом.

— Ніхто з тих, кого вдягала я, ніколи не видавався ідіотом.

— Вона має рацію, тату. У тебе фантастичний вигляд! А з якої оказії?

Аліса закотила очі.

— Остання примірка. І для тебе теж.

І тоді я нарешті відірвала очі від напрочуд елегантного Чарлі й побачила застрашливих розмірів білий мішок для одягу, який охайно поклали на канапі.

— А-а-а…

— Піднімайся у свій щасливий куточок, Белло. Це не забере багато часу.

Я глибоко зітхнула й заплющила очі. Отак із заплющеними очима я подибала сходами нагору до своєї кімнати. Там я роздягнулася до білизни й стала, розвівши руки в боки.

— Можна подумати, що я тут заганяю бамбукові скіпки тобі під нігті, — пробурмотіла Аліса, заходячи до кімнати слідом за мною.

Я не звертала уваги. Я була у своєму щасливому куточку.

У моєму щасливому куточку гармидер, пов’язаний із весіллям, давно закінчився. Без моєї участі. Все було зроблено й забуто.

У моєму щасливому куточку ми з Едвардом були на самоті. Декорації постійно мінялися — з туманного лісу перетворювалися на хмарне місто, а тоді на полярну ніч, — бо Едвард тримав у секреті місце, де ми збиралися провести медовий місяць, щоб зробити мені сюрприз. Але мене найменше турбувало питання де.

Ми з Едвардом були разом, я виконала свою частину угоди. Я вийду за нього заміж. Це було найголовніше. Крім того, я прийняла всі його ганебні подарунки та вступила до Дартмутського коледжу. Отож тепер була його черга.

Перш ніж він перетворить мене на вампіра (це головний пункт угоди), він має виконати ще одну умову.

В Едварда була досить нав’язлива стурбованість стосовно того, що я незабаром утрачу людські переваги, а він не хотів би, аби я жаліла про деякі речі. Більшість із них (як випускний бал, наприклад), я вважала цілковитою дурницею, щоб про них шкодувати. Тільки одна людська перевага була варта того, аби жаліти про її втрату. І саме цю перевагу, Едвард волів би, щоб я чимшвидше викинула з голови.

Ось у чому була справа. Я погано уявляла собі, якою буду, коли перестану бути людиною. Я на власні очі бачила перволітків-вампірів, наслухалася безліч історій про важкі часи «дитинства» від своєї майбутньої родини. Кілька років мною керуватиме спрага. Мине чимало часу, перш ніж я знову стану собою. І навіть коли я знову отримаю контроль над власним тілом, я вже ніколи не почуватимуся точно так, як зараз.

Людиною… і шалено закоханою.

Я хотіла пережити людський досвід, перш ніж проміняю своє м’яке, вразливе, кероване гормонами тіло на щось прекрасне, міцне… і невідоме. Я хотіла справжнього медового місяця з Едвардом. І незважаючи на небезпеку, на яку, Едвард вважав, він цим мене наражає, я воліла спробувати.

Тільки краєм свідомості я відчувала присутність Аліси та чула, як атлáс шурхотить і шелестить на моїй шкірі. В цей момент мені байдуже було до того, що про мене позаочі балакають у місті. Я не думала про те, що дуже скоро мені доведеться зіграти головну роль у весільній виставі. Я не боялася, що випадково наступлю собі на шлейф, чи зарегочу в небажаний момент, чи здаватимуся занадто юною, я не думала про всіх людей, які витріщатимуться на мене, і навіть про те, що місце мого найкращого друга залишатиметься порожнім.

Ми з Едвардом були у моєму щасливому куточку.

РОЗДІЛ 2. ДОВГА НІЧ

— Я вже за тобою скучила…

— Я не мушу йти. Можу залишитися.

— М-м-м…

Деякий час було тихо, тільки серце моє калатало, наше дихання зривалося, а вуста шелестіли, рухаючись синхронно.

Іноді було дуже легко забути, що я цілую вурдалака. Не тому, що на вигляд він був звичайною людиною — я ніколи й на мить не могла забути, що пригортаю не так мужчину, як янгола, — а тому, що він умів удати, наче для нього торкатися вустами моїх вуст, обличчя, шиї зовсім не важко. Він переконував мене, що давно вже подолав спокусу, якою для нього колись була моя кров, а сама думка про те, що він може мене втратити, миттю вилікувала його від будь-яких спокус. Проте я знала, що запах моєї крові й досі болісно відзивався в ньому — і досі палив йому горло, наче він вдихав полум’я.

Я розліпила повіки й побачила, що його очі теж розплющені — він вдивлявся в моє обличчя. Мені не подобалося, коли він так на мене глядів. Здавалося, що я — нагорода, а зовсім не фантастично щасливий переможець.

На мить наші погляди зустрілися; його золоті очі були такими глибокими, що мені привиділося: я можу зазирнути просто йому в душу. Я почувалася дурепою, що колись ставила під сумнів сам факт існування його душі, хоч він і вампір. У нього була найпрекрасніша душа — прекрасніша, ніж його чудовий розум, чи незрівнянне обличчя, чи славнозвісне тіло.

Він поглянув на мене, наче теж здатен був побачити мою душу й наче йому сподобалося те, що він угледів.

Проте зазирати мені в голову, як він зазирав іншим людям, Едвард не міг. Ніхто не знав чому — мій мозок мав дивну особливість, яка захищала його від тих неймовірних і жахливих впливів, на які були здатні безсмертні. (Та захищений був тільки мій розум — тіло ж не могло протистояти вампірам, які своїм поводженням відрізнялися від Едварда). Але я була вдячна за цю здібність свого мозку, яка дозволяла тримати мої думки в таємниці. Я червоніла на саму думку про те, що це могло би бути не так.

Я знову наблизила Едвардове обличчя до свого.

— Точно, залишаюся, — промурмотів він мить потому.

— Ні, ні. Це ж остання холостяцька вечірка. Ти маєш піти.

Я вимовляла ці слова, а пальці правої руки тим часом розчісували його бронзове волосся, ліва ж долоня пригортала його за спину. Його холодні руки гладили моє обличчя.

— Холостяцькі вечірки призначені для тих, хто шкодує про те, що одинокі дні минулися. А я не можу дочекатися, коли вже минуться мої. Тому нема навіть сенсу йти.

— Точно, — я видихнула затамоване повітря на зимну шкіру його шиї.

Можна сказати, що я перебувала у своєму щасливому куточку. Чарлі спав без задніх ніг у своїй кімнаті, тож можна вважати, що ми самі. Ми скрутилися клубочком на моєму маленькому ліжку, пригорнулися щонайтісніше, якщо не вважати теплого коца з афганської вовни, в який я була загорнута, як у кокон. Я ненавиділа цей коц, та коли мої зуби починали стукотіти, це якось порушувало романтичну атмосферу. Чарлі б зауважив, якби в серпні мені заманулося увімкнути опалення…

Ну, коли вже мені доводилося загортатися, то принаймні Едвардова сорочка валялася на підлозі. Я так і не змогла оговтатися від шоку — таким ідеальним було його тіло: біле, прохолодне, лискуче, мармурове. Я провела рукою по кам’яних грудях, в захваті торкнулася плаского живота. Едвард ледь помітно здригнувся, і його вуста знову знайшли мої. Я обережно діткнулася кінчиком язика його гладких, наче скло, вуст, і він зітхнув. Його солодке дихання — прохолодне й приємне — огорнуло моє обличчя.

Він уже вивільнявся з обіймів — він так чинив імпульсивно щоразу, коли йому здавалося, що ми зайшли задалеко, — то була рефлекторна реакція, хоча насправді він понад усе хотів продовжувати. Більшість свого життя Едвард намагався відмовлятися від будь-яких тілесних задоволень. Я знала, як він боїться зараз уперше змінити свій звичний світ.

— Стривай, — мовила я, охоплюючи його за плечі та притискаючись до нього щільніше. Я вивільнила одну ногу й обвила її довкола його пояса. — Тренування — суть навчання.

Він реготнув.

— Ну, ми вже непогано просунулися в навчанні, як гадаєш? Ти за останній місяць взагалі спала?

— Але ж у нас генеральна костюмована репетиція, — нагадала я йому, — а ми розіграли тільки деякі сцени. Нема часу на обережність.

Думала, він засміється, проте він не відгукнувся, а тіло його несподівано напружилось і застигло. Золото його очей, яке здавалося розплавленим, стужавіло.

Я пригадала власні слова — і збагнула, який підтекст вчувся йому в них.

— Белло… — прошепотів він.

— Будь ласка, не починай, — мовила я. — Ми ж домовилися.

— Ну, не знаю. Так важко зосередитися, коли ти отак зі мною. Я… я не можу нормально міркувати. Я не здатен себе контролювати. Ти можеш постраждати.

— Нічого зі мною не станеться.

— Белло…

— Ш-ш-ш! — я притисла свої вуста до його, щоб зупинити цей напад паніки. Це я вже чула неодноразово. Але йому не вдасться зламати нашу угоду. Не після того, як він наполіг, щоб ми спершу одружилися.

Він відповів на мій поцілунок, але вже за мить я відчула, що він не віддається поцілункам, як раніше. Турбується, весь час турбується. Як усе зміниться, коли йому вже не треба буде за мене турбуватися! Куди він діватиме свій вільний час? Доведеться пошукати собі нового хобі.

— Як твої ноги?

Він мав на увазі, чи не холонуть вони зі страху, тож я відповіла:

— Теплі, як із тостера.

— Справді? А ти не передумала? Ще не пізно все змінити.

— То ти так намагаєшся позбутися мене?

Він гигикнув.

— Просто хотів пересвідчитися. Не хочу, щоб ти щось чинила, поки не будеш абсолютно певна свого рішення.

— Я певна щодо тебе. А з рештою я впораюся.

Він повагався, і я вже міркувала, чи знову не бовкнула чогось зайвого.

— Впораєшся? — запитав він тихо. — Я не маю на увазі весілля — певен, його ти переживеш, незважаючи на всю свою малодушність, — але потім… Що буде з Рене, що буде з Чарлі?

Я зітхнула.

— Я скучатиму за ними.

Гірше, що вони скучатимуть за мною, — але я не хотіла підливати олії у вогонь.

— А як щодо Анжели й Бена, Джесики й Майка?

— За друзями своїми я також скучатиму, — я в темряві всміхнулася. — Особливо за Майком. О Майку! Як же я без тебе буду?

Едвард заричав.

Я засміялася, проте потім знову посерйознішала.

— Едварде, ми вже все це проходили. Я знаю, що будуть важкі часи, але я так хочу. Я хочу тебе, і хочу назавжди. Одного людського життя для мене замало.

— Назавжди заморожена у віці вісімнадцятьох років, — прошепотів він.

— Жіноча мрія, втілена в реальність, — підкуснула я його.

— Ніколи не змінишся… ніколи не зможеш зрушити з місця.

— А це що означає?

Він відповів дуже повільно.

— Пам’ятаєш, як ми сказали Чарлі, що одружуємося? І він подумав, що ти… вагітна?

— І ще подумав, що тебе варто застрелити, — докинула я зі сміхом. — Визнай, на якусь мить він замислився про таку можливість.

Він не відповів.

— Що таке, Едварде?

— Я б хотів… я б хотів, щоб тоді це виявилося правдою.

— Га? — видихнула я.

— Тим більше, що це таки могло виявитися правдою. У тебе була така можливість. І мені жахливо забирати в тебе цю можливість.

Хвилина в мене пішла на те, щоб оговтатися.

— Я знаю, що чиню.

— Звідки ти це можеш знати, Белло? Поглянь на мою матір, на мою сестру. Це не така легка жертва, як тобі може здатися.

— Есме і Розалія чудово почуваються. А якщо згодом виникнуть проблеми, ми можемо вчинити так, як учинила Есме, — всиновити.

Едвард зітхнув, і в голосі його забриніли зловісні нотки.

— Це не правильно! Я не хочу, щоб ти заради мене йшла на жертви. Я хочу тобі давати, а не забирати. Я не хочу красти в тебе майбутнє. Якби я був людиною…

Я затулила долонею йому вуста.

— Ти — моє майбутнє. І припини. Годі скиглити, бо я зараз покличу твоїх братів, щоб вони самі тебе забрали. Мабуть, тобі таки треба побувати на холостяцькій вечірці.

— Вибач. Я замучив тебе скигленням? Либонь, це все через нерви.

— То це в тебе від страху холонуть ноги?

— Не в тому сенсі. Я ціле століття чекав, щоб одружитися з тобою, міс Свон. Не можу дочекатися весільної церемонії, щоб… — він обірвав свою думку на півслові. — О, заради любові й усього святого!

— Що сталося?

Він скреготнув зубами.

— Моїх братиків не доводиться і викликати. Вочевидь, Еммет і Джаспер сьогодні увечері не дадуть мені сачконути.

На мить я міцніше притисла його до себе, а тоді відпустила. Я не знала такої молитви, яка дозволила б мені виграти у перетягуванні канату з Емметом.

— Повеселись добряче.

Об шибку щось шкрябонуло — хтось навмисно дряпав своїм сталевим нігтем по склу, щоб викликати цей жахливий, нестерпний для вух звук, від якого мов присок сиплеться за комір. Я здригнулася.

— Якщо ти просто зараз не відпустиш Едварда, — погрозливо просичав Еммет, якого досі не було видно в темряві ночі, — ми по нього зайдемо самі!

— Іди, — засміялась я, — бо вони зараз розтовчуть мені хату.

Едвард закотив очі, але за якусь мить уже звівся на рівні ноги, а вже наступної хвилі сорочка знову була в нього на плечах. Він нахилився й поцілував мене в чоло.

— Поспи. Завтра буде довгий день.

— Дякую! Оце вже точно допоможе мені заспокоїтися.

— Побачимося біля олтаря.

— Я буду в білому, — я усміхнулася сама — так спокійно це прозвучало.

Він гигикнув, мовив:

— Дуже переконливо.

А тоді раптом згорнувся калачиком, напружив м’язи, як скручену пружину. І зник — вистрибнув із вікна так швидко, що мої очі навіть не встигли цього помітити.

Знадвору долинув приглушений удар, і я почула, як Еммет чортихнувся.

— Краще ви його занадто не затримуйте, — промурмотіла я, знаючи, що хлопці здатні мене почути.

І тоді у вікні з’явилося обличчя Джаспера, а його медове волосся зблиснуло сріблом у слабкому місячному світлі, що пробивалося крізь хмари.

— Не хвилюйся, Белло. Ми повернемо його додому заздалегідь.

Раптом я заспокоїлася, вся моя малодушність кудись поділася. У певному сенсі Джаспер був не менш талановитим, ніж Аліса, яка цілком безхитрісно вміла передбачати майбутнє. Тільки талант Джаспера був не у передбаченні майбутнього, а у впливі на почуття, і було просто неможливо опиратися, коли він хотів навіяти вам якийсь настрій.

Я соромливо сіла на ліжку, досі кутаючись у коц.

— Джаспере! А що вампіри роблять на холостяцьких вечірках? Ви ж не поведете його у стрип-клуб?

— Тільки не кажи їй! — проричав Еммет знизу. Долинув іще один удар, а тоді тихо засміявся Едвард.

— Розслабся, — мовив до мене Джаспер — і я миттю розслабилася. — Ми, Каллени, все робимо по-своєму. Парочка пум, кілька ведмедів гризлі… Можна сказати, звичайнісінька ніч на природі.

Цікаво, чи зможу я колись так спокійно говорити про «вегетаріанську» дієту вурдалаків?

— Дякую, Джаспере.

Він підморгнув мені та зник із поля зору.

Надворі запанувала цілковита тиша. Крізь стіни просочувалося приглушене хропіння Чарлі.

Я сонно опустилася на подушку. З-під важких повік я втупилася в стіни своєї маленької кімнати, вибілені блідим світлом місяця.

Остання ніч у моїй кімнаті. Остання ніч у ролі Ізабелли Свон. Завтра вночі я вже буду Ізабеллою Каллен. Хоча всі випробування, пов’язані з весіллям, здавалися шипами на троянді, я мала визнати, що мені подобалося, як звучить моє нове ім’я.

Я дозволила думкам поплисти вільно, очікуючи, що скоро сон зморить мене. Але за кілька хвилин виявилося, що я тільки більш нашорошуюся, а в животі наростає неспокій, змушує мене корчитися. Ліжко здавалося занадто м’яким, занадто теплим без Едварда в ньому. Джаспер був далеко, він забрав із собою відчуття спокою і розслаблення.

Завтра буде дуже довгий день.

Я усвідомлювала, що більшість моїх страхів — дурниці, їх треба просто подолати. Увага — неуникненна річ у житті. Я не зможу завжди зливатися з навколишнім пейзажем. Але насправді було кілька особливих моментів, щодо яких я мала цілковите право хвилюватися.

По-перше, шлейф нареченої. Як на мене, то тут Аліса явно дозволила своїй фантазії взяти гору над практичністю. Маневрувати на сходах будинку Калленів на високих підборах і з таким шлейфом — навіть уявити неможливо. Треба було спершу потренуватися.

Далі йшов перелік запрошених.

Родина Тані, себто клан Деналі, приїде ще до початку церемонії.

Легкозаймиста суміш — зібрати в одному місці родину Тані з нашими гостями з резервації квілеутів, Джейкобовим батьком та сімейством Клірвотерів. Клан Деналі не був у захваті від вовкулак. Танина сестра Ірина взагалі відмовилася йти на весілля. Вона й досі виношувала плани вендети проти вовкулак за вбивство її приятеля Лорана (який збирався порішити мене). Через це упередження клан Деналі покинув родину Едварда напризволяще тоді, коли вони найбільше були потрібні. Саме неймовірна спілка з вовкулаками врятувала нам усім життя, коли на нас напала зграя перволітків-вампірів…

Едвард пообіцяв мені, що це цілком безпечно — збирати разом Деналі та квілеутів. Таня і вся її родина (окрім Ірини) почувалися страшенно винними за відступництво. Перемир’я з вовкулаками — невисока ціна, щоб погасити борг, і вони ладні були її сплатити.

Отакою була головна проблема, але домішувалася і ще одна маленька: моя вразлива самооцінка.

Я ще ніколи не зустрічалася з Танею, але була певна, що знайомство з нею навряд чи буде приємним для мого еґо. Колись давно, мабуть, іще до мого народження, вона зробила ставку на Едварда — і не мені звинувачувати її за бажання бути з ним. Але ж вона — щонайменше вродлива, а в найгіршому разі — неперевершена. Хоча Едвард очевидячки — хай як неймовірно це звучить — віддавав перевагу мені, я все одно не втримаюсь, щоб не порівнювати себе з нею.

Я трошки побурчала, аж поки Едвард, який знав мої слабкості, не змусив мене почуватися ніяково.

«Ми — єдині, хто хоч якоюсь мірою може замінити їм родину, Белло, — нагадав він мені. — Вони й досі почуваються сиротами, збагни, навіть за стільки часу».

Отож я поступилася, ховаючи своє невдоволення.

Тепер Таня мала велику родину, майже таку ж велику, як і родина Калленів. Їх було п’ятеро: Таня, Катя та Ірина, до яких приєдналися Кармен та Єлизар — приблизно так само, як Аліса та Джаспер приєдналися до Калленів, оскільки всі вони, на відміну він більшості вампірів, бажали впустити в своє життя почуття.

Але незважаючи на велику родину, Таня та її сестри і далі почувалися одинокими. Вони й досі були в жалобі. Адже багато років тому і в них була матір.

Можу уявити порожнечу, яку полишає така втрата, навіть тисячу років потому, — я намагалася уявити родину Калленів без їхнього творця, їхнього центру, їхнього провідника — без їхнього батька Карлайла. І не могла уявити.

Одного вечора, коли я довше затрималася в будинку Калленів, Карлайл розповів мені історію Тані, щоб я дізналась якомога більше, щоб якнайкраще підготувалася до того майбутнього, яке обрала. Історія Таниної матері була однією з безлічі застережних оповідей, з яких я мала вивчити правила, що їх мушу дотримуватися, коли приєднаюся до світу безсмертних. Фактично — єдине правило, яке мало тисячу різноманітних граней: бережи таємницю.

Збереження таємниці означало багато чого: треба було жити непримітно, як Каллени, переїжджати з місця на місце, перш ніж люди щось запідозрять. Або взагалі триматися від людей подалі (окрім як за обідом) — так жили кочівники типу Джеймса та Вікторії; так жили й Джасперові друзі Пітер і Шарлотта. Треба було тримати під контролем кількість новостворених вампірів — точно як чинив Джаспер, коли мешкав разом із Марією. А Вікторія не змогла контролювати своїх перволітків-вампірів.

І треба було стерегтися й не спричинятися до появи деяких створінь, бо вони могли виявитися неконтрольованими.

«Не знаю імені Таниної матері, — зізнався Карлайл, а в його золотих очах, що були майже того самого відтінку, що й русяве волосся, майнула печаль на згадку про Танин біль, — вони ніколи про неї не згадують, якщо цього можна уникнути, ніколи з власної волі про неї не думають… Жінка, яка створила Таню, Катю та Ірину — і яка, гадаю, любила їх, жила багато років до мого народження, і це були часи чуми для нашого світу. Чуми, що поширювалася серед безсмертних дітей. Не розумію, що вони собі думали, ці давні вурдалаки. Вони перетворювали на вампірів дітлахів, заледве не немовлят».

Я проковтнула клубок, який здавив мені горло, коли я уявила цю картину.

«Діти були надзвичайно вродливі, — швидко пояснив Карлайл, побачивши мою реакцію. — Такими милими, такими чарівливими, ти собі не уявляєш. Щоб полюбити їх, досить було бодай опинитися поряд, то була просто імпульсивна реакція. Але їх неможливо було нічого навчити. Вони просто заморожувалися на тому рівні, на якому перебували перед укусом. Славні шепеляві дворічні діточки з ямочками на щоках, які могли знищити півсела через один спалах роздратування. Коли зголодніють, вони шукали собі їжі, і жодні застережливі слова не могли їх зупинити. Їх бачили люди, поширювалися різні чутки, страх розповзався, як вогонь у сухому лісі… Танина матір створила одну таку дитину. Як і в разі з іншими давніми вампірами, не можу уявити, чим вона керувалася, — Карлайл зробив глибокий видих. — І, ясна річ, без Волтурі не обійшлося».

Я здригнулася — як завжди, коли чула це ім’я. Натурально, легіон італійських вампірів, які були самі собі королі, був у центрі цієї історії. Не може бути закону, коли немає покарання; не може бути покарання, коли нема кому його здійснювати. Древні Аро, Гай і Марк керували силами Волтурі; тільки раз мені довелося стикнутися з ними, і мені здалося, що саме Аро, який мав неймовірні здібності проникати в думки: один дотик — і він знає все, що хоч раз майнуло в людській голові, — був справжнім лідером клану.

«Волтурі вивчали безсмертних дітей — і в себе у Волтеррі, і по всьому світу. Гай вирішив, що малеча не здатна берегти наш секрет. Отож дітей потрібно знищувати… Як я вже тобі казав, вони були дуже милі. І тому громади билися до останнього — коли з десятьох живим лишався один, — щоб захистити їх. Різня набула не таких жахливих масштабів, як південні війни на нашому континенті, але певною мірою навіть виснажливішою. Давно усталені громади, давні традиції, друзі… І все це втрачене. Зрештою безсмертні діти майже зникли. Про них більше не згадували, це було табу… Коли я жив серед Волтурі, то бачив двох безсмертних дітей, тож я на власні очі переконався, якими славними вони були на вигляд. Після різні, яку зчинили Волтурі, Аро ще чимало років вивчав безсмертних дітей. Ти знаєш, який він прискіпливий у своєму бажанні пізнавати; отож він сподівався, що цих дітей теж можна, так би мовити, „приручити“. Проте згодом було ухвалене одноголосне рішення: їх не можна залишати жити…»

Я вже й забула про матір сестер Деналі, коли історія знову повернулася до неї.

«Точно не відомо, що сталося з Таниною матір’ю, — розповідав Карлайл. — Таня, Катя та Ірина взагалі нічого не знали, аж поки Волтурі не прийшли по них. На той час і їхня матір, і її незаконне створіння вже були заарештовані. Тані та її сестрам урятувало життя сáме незнання. Аро торкнувся їх — і збагнув, що вони нічогісінько не відають, тож їх не покарали разом із матір’ю.

Ніхто з дівчат і не бачив хлопчика ніколи, не мав гадки про його існування — аж до того дня, коли він згорів на руках своєї матері. Можу уявити, як матір ревно зберігала його секрет саме для того, щоб уберегти дочок від такої пекельної долі. Але для чого взагалі вона його створювала? Ким він був, яким чином він змусив її перетнути межу, яку нікому не можна перетинати? Ні Таня, ні її сестри ніколи так і не отримали відповіді на це питання. Але навіть вони не могли сумніватися в її провині, отож, мені здається, так їй ніколи й не пробачили.

Хоча Аро запевняв, що Таня, Катя та Ірина цілком невинні, Гай усе одно хотів, аби їх спалили. Винні, бо належать до родини. Пощастило їм, що того дня Аро волів удати великодушність. Тані та її сестрам пробачили, тільки лишилися вони з розбитими серцями та занадто ревним ставленням до закону…»

…Не знаю, в який момент мої спогади плавно перетекли в сон. Здавалося, ще хвилю тому я подумки знову слухала Карлайлову оповідь, бачила його обличчя — а вже мить потому я дивилася на сірі безплідні поля, чула в повітрі запах запаленого ладану. Я була не сама.

Купка людей в центрі поля, всі вдягнені в сірі плащі, мала б нажахати мене: хто ще міг це бути, крім Волтурі! — а я ж бо була, попри вирок, який вони ухвалили на останньому своєму зібранні, досі людиною. Але я знала (так іноді буває уві сні), що я для них невидима.

Довкола мене курілися якісь купки. Я чула солодкуватий запах і не хотіла занадто наближатися, щоб роздивитися докладніше. Не хотіла зазирати в обличчя вампірів, яких вони стратили, трохи налякана можливістю упізнати когось у цих погребальних кострищах.

Солдати Волтурі колом оточили щось чи когось, і їхні голоси через хвилювання з шепоту зривалися на високі ноти. Я наблизилася до плащів, у сні прагнучи побачити, що саме чи кого саме вони так прискіпливо роздивляються. Обережно прокрадаючись поміж двох високих постатей у саванах, які щось сичали, я нарешті побачила об’єкт їхньої суперечки — сидів на горбку в центрі.

Він був милий, славний — саме такий, як описував Карлайл. Хлопчик, зовсім малюк, мабуть, рочків двох. Світло-каштанові кучерики обрамляли личко херувима з круглими щічками та пухкими губками. Він тремтів, а очі його були заплющені, мов він боявся дивитися, як щомиті до нього наближається смерть.

Мене охопило таке нестримне бажання врятувати милу перелякану дитину, що Волтурі, незважаючи на загрозу, яка просто поширювалася від них, більше не стримували мене. Я пробралася між ними, не звертаючи уваги на те, що вони можуть помітити мою присутність. Вирвавшись із їхнього кола, я підбігла до хлопчика.

І миттю застигла, щойно наблизилась і побачила той горбок, на якому він сидів. Це була не земля, не камінь — то була гора людських тіл, висмоктаних, бездиханних. Запізно — я бачу кожне обличчя. Я знаю їх усіх — Анжела, Бен, Джесика, Майк… А сидів милий хлопчик просто на тілах моїх матері й батька.

Дитина розплющила яскраві, як кров червоні очі.

РОЗДІЛ 3. ДОВГИЙ ДЕНЬ

Я теж рвучко розплющила очі.

Кілька хвилин я лежала в ліжку, тремтіла й намагалась відсапатися, а ще — звільнитися він сну. Небо за вікном спершу посіріло, потім стало блідо-рожевим, а я все чекала, коли стишиться серцебиття.

Коли ж я нарешті повернулася до реальності — до безладу рідної кімнати, то вже сердилася сама на себе. Оце так сон наснився напередодні власного весілля! Я його заслужила за всі ті страшні історії, які залюбки слухала поночі.

Сподіваючись скинути з себе нічний кошмар, я вдягнулася та спустилася на кухню так рано, що ще й їсти не хотілося. Спершу я ретельно прибрала й так чисту кімнату, а згодом, коли Чарлі прокинувся, напекла млинців. Сама я була занадто заведена, щоб мати хоч якийсь апетит — я тільки й крутилася в кріслі, поки він їв.

— Ми забираємо отця Вебера о третій, — нагадала я батькові.

— Сьогодні в мене небагато роботи, Белло, хіба що привезти священика. Гадаю, про це єдине завдання я не забуду.

Заради весілля Чарлі взяв на день відпустку і тепер відверто нудьгував. Час від часу він кидав швидкі погляди на комірчину під сходами, де зберігався весь його рибальський реманент.

— Це не єдине твоє завдання. Ти мусиш бути гарно вдягнений і мати презентабельний вигляд.

Він нахмурився над тарілкою й пробурмотів собі під ніс щось про «мавпячий костюм».

Хтось енергійно постукав у вхідні двері.

— Ти гадаєш, погано тобі? — скривилась я, підводячись. — Аліса як хопиться мене, то не відпускатиме всенький день.

Чарлі замислено кивнув, міркуючи, що йому таки й справді пощастило. Я на мить схилилася, щоб цьомнути його в маківку, — він спалахнув і закашлявся, — а тоді попрямувала до дверей, щоб відчинити своїй найкращій подрузі й майбутній зовиці.

Зачіска Аліси на цей раз не стирчала навсібіч, як зазвичай, — вона уклала волосся гладкими кучериками довкола свого янгольського личка, яке — за контрастом — не втрачало ділового виразу. Заледве кинувши через плече: «Добридень, Чарлі», — вона витягнула мене з будинку.

Коли я залізла в «Порш», Аліса окинула мене оцінювальним поглядом.

— О Боже, поглянь на свої очі! — вона осудливо поцокала язиком. — Ти чим займалася? Всю ніч не лягала?

— Майже.

Вона сердито зиркнула на мене.

— У мене зовсім мало часу, щоб зробити з тебе красуню, Белло, тож ти могла б сама потурбуватися про якість вихідних матеріалів.

— Ніхто не сподівається побачити красуню. Гірше, якщо я раптом засну під час церемонії й у потрібному місці не здатна буду вимовити «так», і тоді Едвард вислизне з моїх рук.

Вона розсміялася.

— Коли справа до цього дійде, я тебе лясну букетом.

— Дякую.

— Щоб добряче виспатися, матимеш завтра доволі часу на літаку.

Я звела брову. Завтра, замислилась я. Якщо вже сьогодні після весільного бенкету ми виїдемо, а завтра ще будемо на літаку… ми ж їдемо не в Бойсе, столицю штату Айдахо? Едвард навіть не натякнув. Я не надто переймалася через цю таємницю, проте дивно-таки було не відати, де я спатиму наступної ночі. Або, маю надію, не спатиму…

Аліса збагнула, що бовкнула зайвого, і нахмурилася.

— У тебе все спаковане і готове до від’їзду, — сказала вона, щоб відвернути мою увагу.

Спрацювало.

— Алісо, я б воліла, аби ти дозволила мені самій спакувати речі!

— Тоді б ти могла зарано про дещо здогадатися.

— А ти б не мала нагоди походити крамницями.

— За кілька годин ти офіційно станеш моєю родичкою. То чи не час уже позбутися упередженості до нового одягу?

Я неуважно дивилась у вікно, аж поки ми не під’їхали до будинку.

— Він уже повернувся? — запитала я.

— Не хвилюйся, коли заграє музика, він буде на місці. І байдуже, чи він повернувся, ти все одно не зможеш його побачити. Ми дотримуємося традицій.

Я фиркнула:

— Традицій!

— Ну, якщо не зважати на вибір нареченого і нареченої…

— Я певна, він уже подумки підглянув.

— О ні — ось чому тільки я бачила тебе у весільній сукні. І я ретельно намагаюся не згадувати про це, коли він десь поблизу.

— Що ж, — мовила я, коли ми завернули у двір, — бачу, ти знайшла застосування прикрасам, які зосталися від випускного.

Три милі від паркана до будинку знову були прикрашені сотнями тисяч миготливих ліхтариків. Але цього разу додалися ще й білі атлáсні банти.

— Далі покладеш — ближче знайдеш. Ну, радій тому, що побачила, бо всередину я тебе все одно не пущу до пори, до часу.

Вона завернула у схожий на печеру гараж, який розташований був на північ від будинку. Великий джип Еммета й досі не повернувся.

— Відколи це нареченій навіть не можна побачити весільні прикраси в будинку? — запротестувала я.

— Відтоді, як наречена поклала на мене відповідальність за організацію весілля. Хочу, щоб ти, коли спускатимешся сходами у вітальню, отримала повне враження.

Вона затулила мені очі рукою, перш ніж дозволити увійти до кухні. Запах вразив мене.

— Що це? — вигукнула я, поки вона вела мене в будинок.

— Що, заміцний? — у голосі Аліси забриніла стурбованість. — Ти — перша людина в хаті, сподіваюся, я не переборщила.

— Запах чудовий! — запевнила я її. П’янке, але не нав’язливе, збалансоване поєднання різних пахощів було ніжним і бездоганним. — Помаранчевий цвіт… бузок… щось іще… Так?

— Дуже непогано, Белло. Ти тільки не впізнала фрезії та троянди.

Вона так і не відтулила долоню від моїх очей, допоки ми не опинились у величезній ванній кімнаті. Я втупилась у довгу полицю, заставлену цілим набором косметики, наче в салоні краси, — і тут-таки почала даватися взнаки безсонна ніч.

— А це справді потрібно? Поряд із ним я все одно матиму простацький вигляд.

Вона підштовхнула мене до низенького рожевого стільця.

— Коли я над тобою попрацюю, ніхто не наважиться вжити епітет «простацький» щодо тебе.

— Тільки тому, що боятимуться: ти висмокчеш у них усю кров, — пробурмотіла я. Відкинулася на спинку стільця і заплющила повіки, сподіваючись хвильку подрімати, поки наді мною працюватимуть. Я й справді то поринала в дрімоту, то поверталася до реальності, поки Аліса робила мені маску, м’яла й полірувала кожен сантиметр моєї шкіри.

Коли Розалія, у шурхітливому сріблястому халаті та з золотистим волоссям, короною викладеним на голові, прослизнула у двері ванної кімнати, було вже пополудні. Вона була такою вродливою — я ледь не заплакала. Який сенс виряджатися, коли Розалія буде поряд?

— Вони вже вдома, — сказала вона — й миттю мій дітвацький напад хвилювання минувся. Едвард повернувся.

— Не пускай його сюди! — мовила Аліса.

— Сьогодні він не наважиться заступити тобі шлях, — запевнила її Розалія. — Він занадто любить життя. Есме звеліла їм закінчити останні приготування надворі… А тобі потрібна допомога? Я могла би зробити зачіску.

У мене відпала щелепа. Довго не могла я згадати, як саме стуляється рот.

Ніколи Розалія не виявляла до мене прихильності. Крім того, напруга між нами навіть зросла, коли Розалія дізналася, який саме вибір я зробила. Незважаючи на її неймовірну красу, на люблячу родину, на Еммета — рідну душу, вона б усе віддала за те, щоб бути людиною. І ось тут я — легковажно відмовляюся від того, про що вона мріяла все життя, наче то якийсь непотріб. Тут уже годі завоювати її прихильність!

— Звісна річ, — легко погодилась Аліса. — Можеш починати заплітати коси. Хочу, щоб вони отак перевивалися. Вельон піде сюди, під низ.

Її пальці пробіглися по моєму волоссю, зважуючи пасма, перекручуючи їх, детально пояснюючи, як вона хоче зробити. Потому її замінила Розалія, укладаючи мені коси пальцями легкими, як пір’їнки. Аліса ж повернулася до мого обличчя.

Коли Аліса схвалила зроблену зачіску, то миттю відправила Розалію по весільну сукню; далі треба було знайти Джаспера, який поїхав забирати з готелю мою маму і її чоловіка Філа. З першого поверху будинку до мене долинали слабкі звуки: відчинялися й зачинялися двері. Потім почали долітати голоси.

Аліса примусила мене підвестися, щоб одягнути на мене сукню, не зіпсувавши зачіски й макіяжу. Коли вона застібала на спині довгий ряд ґудзичків-перлин, у мене підгиналися й трусилися ноги, аж хвилями ходив по підлозі поділ сукні.

— Дихай глибше, Белло, — підбадьорила мене Аліса. — Спробуй стишити серцебиття. Бо ти упрієш, і вся косметика попливе.

Я саркастично скривила обличчя:

— Легко тобі говорити.

— А тепер мені самій треба вдягнутися. Ти на дві хвилини можеш узяти себе в руки?

— Ну… мабуть…

Вона закотила очі й вибігла з ванної кімнати.

Я зосередилася на диханні, рахуючи кожен вдих і видих, і втупилась у малюнок, який намалювало світло на тоненькій тканині моєї сукні. Я не наважувалася навіть глянути у дзеркало — боялася, що мій власний образ у весільній сукні викличе нову хвилю нестримної паніки.

Ще я не нарахувала двісті вдихів-видихів, як повернулася Аліса, одягнена в сукню, яка струменіла вздовж її стрункої фігури, мов сріблястий водоспад.

— Алісо… нема слів!

— Дурниці! Сьогодні на мене ніхто не дивитиметься. В усякому разі, поки в кімнаті ти.

— Ха-ха.

— Так, ти взяла себе в руки, чи я маю викликати Джаспера?

— Вони вже тут? І мама?

— Щойно переступила поріг. Піднімається нагору.

Рене прилетіла два дні тому, і я проводила з нею кожну вільну хвилину — вільну від Есме та прикрашання будинку. На мій погляд, вона отримувала від цього більше задоволення, ніж дитина, яку на ніч замкнули в Диснейленді. Певною мірою я почувалася такою ж ображеною, як і Чарлі: стільки страху щодо її реакції — і все на пси…

— Белло! — зафонтанувала вона, ще й не зайшовши у двері. — Люба, ти така вродлива! Ой, я зараз заплачу! Алісо, ти неймовірна! Вам з Есме треба взятися до весільного бізнесу. Де ви розшукали таку сукню? Яка вона пишна! І витончена, і елегантна. Белло, у тебе такий вигляд, мов ти зійшла зі сторінок романів Джейн Остін, — мамин голос звучав ніби звіддалік, і вся кімната була трохи в тумані. — Яка творча ідея — все зробити у стилі каблучки Белли! Як це романтично! Ще й коли подумати, що в Едвардовій родині вона зберігалася ще з дев’ятнадцятого століття!

Ми з Алісою обмінялися швидкими конспіраторськими поглядами. Стосовно стилю сукні мама помилилася років на сто. Насправді весілля було не в стилі каблучки, а в стилі самого Едварда.

В дверях хтось голосно відкашлявся.

— Рене, Есме сказала, що час уже влаштовуватися внизу, — мовив Чарлі.

— Чарлі, а ти просто франт! — у голосі Рене заледве не шок прозвучав. Може, саме тому відповідь Чарлі була різкуватою:

— Аліса попрацювала.

— Невже уже час? — до себе пробурмотіла Рене, по голосу така ж знервована, як і я. — Усе так швидко відбувається — в мене аж у голові крутиться.

Отже, нас було вже двоє.

— Дай я тебе обійму, перш ніж піду вниз, — попросила Рене. — І обережно тут, нічого не порви.

Матір ніжно стиснула мене за талію, тоді повернулася до дверей — і зробила повний оберт, знов завмерши навпроти мене.

— Боже, я мало не забула! Чарлі, де скринька?

Батько хвилю рився по кишенях, а тоді дістав маленьку білу скриньку й передав її Рене. Рене підняла вічко й простягнула коробочку мені.

— Синє, — мовила вона.

— І старе. Це належало прабабусі Свон, — додав Чарлі. — Ми віддали ювеліру, і він замінив стрази на сапфіри.

У скриньці лежали два важкі срібні гребінці. Темно-сині сапфіри на вершку зубців перепліталися складними квітковими візерунками.

У мене захрипло горло.

— Мамо, тату… не треба було…

— Аліса не дозволила нам більше нічого робити, — сказала Рене. — Щоразу, як ми намагалися допомогти, вона ледь не гризла нам горлянки.

Я істерично гигикнула.

Аліса ступила до мене і швидко застромила обидва гребінці мені у волосся, де перепліталися коси.

— Ось вам синє і старе, — замислено мовила вона, відступаючи на кілька кроків, щоб помилуватися мною. — Сукня в тебе нова… тому ось тобі…

Вона махнула чимось перед моїм носом. Я автоматично підставила руку, і в моїй долоні опинилася невагома біла підв’язка[2].

— Це належить мені, отож потім повернеш, — попередила Аліса.

Я спалахнула.

— Еге ж, — мовила Аліса вдоволено, — трошки рум’янцю на щоках тобі не завадить. Офіційно оголошую, що ти — сама досконалість, — і з самовдоволеною усмішкою вона обернулася до моїх батьків: — Рене, вам час іти вниз.

— Так, мем, — Рене послала мені повітряний поцілунок і поквапилася геть із кімнати.

— Чарлі, ви не принесете квітів?

Поки Чарлі ходив по квіти, Аліса вихопила в мене підв’язку й сховалася в мене під спідницею. Я затамувала подих, звиваючись, поки її холодні руки тримали мене за кісточку; нарешті вона причепила підв’язку на місце.

Коли Чарлі повернувся з двома білими й пишними, як піна, букетами, вона вже знову була на ногах. Запах троянд, помаранчевого квіту і фрезій огортав мене м’яким туманом.

Розалія, яка в родині найкраще зналася на музиці після Едварда, внизу почала награвати на піаніно. «Канон ре мажор» Йоганна Пахельбеля. Моє дихання прискорилося.

— Розслабся, Белло, — мовив Чарлі. Він нервово повернувся до Аліси. — У неї трохи нездоровий вигляд. Ти гадаєш, вона впорається?

Голос прозвучав десь далеко. Я ледве відчувала власні ноги.

— Бажано б.

Аліса стала просто переді мною, навіть звелася навшпиньки, щоб краще зазирнути мені у вічі, й ухопила мене своїми твердими кулачками за зап’ястки.

— Зосередься, Белло. Унизу на тебе чекає Едвард.

Я зробила глибокий вдих, намагаючись зібрати себе докупи.

Музика повільно перемінилася. Чарлі легенько підштовхнув мене ліктем.

— Белло, ми готові до гулянки.

— Белло? — мовила Аліса, досі зазираючи мені в очі.

— Так, — пропищала я. — Едвард. Гаразд.

Я дозволила їй витягнути себе з кімнати, а Чарлі тулився біля мого ліктя.

У вітальні музика звучала гучніше. Вона здіймалася сходами вгору на хвилях ароматів мільйона квітів. Аби змусити ноги пересуватись, я зосередилася на думці, що на мене внизу чекає Едвард.

Музика була знайомою — традиційний весільний марш Вагнера тонув у повені аранжування.

— Зараз моя черга, — мелодійно сказала Аліса. — А ти рахуй до п’ятьох і рушай за мною.

Вона повільно, граційно пританцьовуючи, почала спускатися сходами. Треба було раніше збагнути, що мати Алісу за єдину дружку — велика помилка. Спускаючись після неї, я матиму ще гірший, ще розхристаніший вигляд.

У високу музику увірвався несподіваний звук фанфар. Я зрозуміла — моя черга.

— Тату, тримай мене, щоб я не впала, — прошепотіла я. Чарлі взяв мене під руку й міцно притиснув.

Крок по кроку, умовляла я себе, коли ми почали спускатися під повільний темп маршу. Я не підводила очей, допоки ноги мої не відчули під собою рівної землі, хоча до мене долітав шепіт і шелест присутніх — реакція на мою появу. Кров прилила мені до щік; звісна річ, чого ще чекати від себе: засоромлена наречена.

Щойно мої ноги спустилися з підступних сходів, я почала шукати очима Едварда. На коротку мить мою увагу відвернула пишнота білого квіту, що гірляндами звисав у кімнаті з кожної речі, хіба що не з людей, а поміж ним маяли невагомі серпанкові банти.

Проте я відірвала очі від бантів і ковзнула поглядом по ряду атласних стільців, червоніючи дедалі більше, коли усвідомила, що всі погляди спрямовані на мене, — й аж нарешті знайшла Едварда: він стояв перед аркою, заквітчаною ще пишніше, і банти тут були такі тоненькі — аж прозорі.

Я заледве тямила, що поряд із ним стоїть Карлайл, а позаду — батько Анжели. Я не могла знайти власну матір, яка мала сидіти на стільці в першому ряді, я не бачила своєї майбутньої родини, не бачила гостей — всі вони зачекають.

Бачила я тільки Едвардове обличчя; воно стояло перед моїми очима, воно полонило мою свідомість. Очі його були золотавого кольору топленого масла; ідеальне обличчя здавалося суворим через сильні емоції, написані на ньому. А тоді, уздрівши мій заворожений погляд, він розплився у щасливій усмішці, від якої в мене перехопило подих.

Певної миті я відчула, що якби Чарлі не тримав мене міцно за руку, я б рвонула уздовж проходу на злам голови.

Марш був занадто повільним, я намагалася підлаштувати свій крок під музику. На щастя, прохід був зовсім короткий. І нарешті, нарешті я дійшла. Едвард простягнув руку. Чарлі взяв мою долоню і, жестом старим як світ, вклав її в Едвардову руку. Я торкнулася його холодної чудодійної шкіри — й відчула себе вдома.

Ми давали прості традиційні обітниці, які до нас повторювалися мільйони разів, хоча ніколи не злітали з вуст пари, подібної до нашої. Ми попросили отця Вебера зробити єдину зміну в церемонії: він вимушено замінив рядок «допоки смерть не розлучить нас» на більш відповідне «на все життя».

І саме в той момент, коли священик промовив ці слова, мій світ, який до цього здавався перекинутим догори дриґом, нарешті став на місце. Я збагнула, якою дурницею було всього боятися — наче то був небажаний подарунок на день народження чи неприємна вистава на взірець випускного. Я зазирнула в Едвардові блискучі, тріумфальні очі — й одразу відчула себе переможцем. Нічого не важило, окрім знання, що я завжди буду з ним.

Я й не помітила, що плачу, поки не прийшла черга вимовити заповітну клятву.

— Так, — спромоглась я видихнути майже нерозбірливим шепотом, кліпаючи очима, щоб мати змогу бачити Едвардове обличчя.

Коли прийшла його черга казати, слова прозвучали чітко й переможно.

— Так, — підтвердив він.

Отець Вебер оголосив нас чоловіком і дружиною, а потім Едвардові руки лагідно обхопили моє обличчя — так обережно, мов то були білі пелюстки у нас над головами. Я намагалася, борючись зі сльозами, які сліпили мене, усвідомити сюрреалістичний факт, що відсьогодні цей неймовірний чоловік — мій. Його золоті очі блищали, наче від сліз, хоч це було й неможливо. Він нахилив до мене обличчя, я звелася навшпиньки, закинувши руки — разом із букетом — йому на шию.

Він поцілував мене ніжно, поважно. Я забула про натовп, про час, про подію… Пам’ятала тільки, що він кохає мене, що він хоче мене, що я — його.

Він почав поцілунок, він мав і перервати його; я ж уп’ялася в нього, ігноруючи перешіптування й покашлювання присутніх. Нарешті він долонями притримав моє обличчя й відсунувся — занадто скоро, — й поглянув на мене. На позір його несподівана усмішка могла видатися здивованою, навіть глузливою. Проте під смішком, що я так виставила себе напоказ на публіці, світилася глибока радість, яка віддзеркалювала мою власну.

Присутні вибухнули оплесками, Едвард примусив нас обох обернутися, щоб поглянути на родину та друзів. Я ж не могла відвести очей від його обличчя, щоб подивитися на когось іншого.

Коли я нарешті вимушено відірвала погляд від Едварда, першими мене знайшли руки моєї матері; її обличчя, по якому струменіли сльози, першим з’явилося перед моїми очима. А далі мене обнімали по черзі всі присутні, я заледве розуміла, хто стоїть переді мною в цю мить, бо всю свою увагу я зосередила на Едвардовій руці, яка міцно тримала мою. Хоча я таки розрізняла м’які теплі обійми моїх друзів-людей — і ніжні прохолодні доторки моєї нової родини.

Тільки одні обійми обпалили мене гарячіше за інші: Сет Клірвотер наважився поткнутися в королівство вурдалаків, щоб своєю присутністю замінити мого втраченого друга-вовкулаку.

РОЗДІЛ 4. ЖЕСТ

Весільна церемонія плавно переросла в бенкет — на доказ Алісиного хисту до бездоганної організації. За річкою згущувалися сутінки; церемонія тривала рівно стільки, скільки треба, щоб сонце закотилося за дерева. Вогники поміж гілля палахкотіли, поки Едвард вів мене крізь скляні двері у двір, і від їхнього світла білі квіти сяяли. Двір теж був прикрашений десятком тисяч білих квітів, що правили за запашний, етерний намет над танцмайданчиком, збудованим на траві попід двома старезними кедрами.

Коли стиглий серпневий вечір огорнув нас, темп життя наче стишився, сповільнився. Люди розбрелися у мерехтливому світлі, нас знову вітали друзі, з якими ми щойно обіймалися. Прийшов час побалакати, посміятися.

— Вітаю, друзяки, — заговорив до нас Сет Клірвотер, пропхавши голову попід квіткову гірлянду. Його мати, Сью, щільно тулилася до нього, роздивляючись гостей сторожко й напружено. Обличчя вона мала вузьке й люте, й це враження тільки підкреслювала коротка строга зачіска: волосся було обтятим, як і в її дочки Лі, — мені спало на думку, чи не підстриглася вона так на знак солідарності. Біллі Блек, який із другого боку тримався ближче до Сета, не мав такого напруженого вигляду, як Сью.

Щоразу як я дивилася на Джейкобового батька, у мене складалося враження, що я бачу не одну людину, а двох. З одного боку, це був старенький в інвалідному візку, з покраяним зморшками обличчям і блідою посмішкою, — таким його бачили всі. З другого боку, це був прямий нащадок давнього роду могутніх містичних вождів, із народження окутаний авторитетом. Хоча магія — через відсутність каталізатора — не передалася йому, Біллі все одно огортала аура влади й легенди. Магія перестрибнула через покоління, щоб розквітнути в його синові, який натомість відвернувся від влади. Отак Сем Юлі став головним героєм магічних легенд…

Незважаючи на присутніх та на подію, Біллі почувався на диво розкуто: чорні очі його блищали, наче він щойно отримав чудову звістку. Я навіть здивувалася його самовладанню. Безперечно, це весілля, на його думку, видавалося безглуздям — найгіршим із того, що могло статися з дочкою його найкращого друга.

Я знала, як важко йому стримуватися, особливо зважаючи на виклик, який це весілля кидало давній угоді між Калленами та Квілеутами — ця угода забороняла Калленам створювати нових вампірів. Вовки знали, що незабаром угода буде порушена, а от Каллени гадки не мали, як ті зреагують. Коли ще не було укладене перемир’я, це могло спровокувати миттєвий напад. Війну. Але тепер, коли вони пізнали одне одного ближче, чи здатні вони будуть пробачити?

Наче у відповідь на мої думки, Сет нахилився до Едварда, розкривши обійми. Едвард вільною рукою теж пригорнув його.

Я помітила, як Сью легенько здригнулася.

— Приємно бачити, друзяко, що в тебе все склалося, — мовив Сет. — Я дуже радий за тебе.

— Дякую, Сете. Твої слова для мене багато важать, — Едвард випустив Сета з обіймів, щоб поглянути на Сью та Біллі: — І вам також дякую. Що дозволили Сетові прийти. Що підтримали сьогодні Беллу.

— Прошу дуже, — відгукнувся Біллі своїм глибоким рипучим голосом, і мене здивував його оптимістичний тон. Схоже, не за горами остаточне перемир’я.

Вже утворилася невеличка черга, тож Сет помахав нам на прощання й покотив Біллів візок до столів із наїдками. Сью поклала одну руку на сина, а другу на Біллі.

Наступними до нас підійшли Анжела та Бен, за ними батьки Анжели, а далі Майк і Джесика — ці двоє, на мій подив, трималися за руки. Я й не знала, що вони знову разом. Приємно це було бачити.

Позаду моїх друзів-людей стояли мої нові родичі — клан вампірів Деналі. Я усвідомила, що затамувала подих, коли найближча до нас, Таня (я здогадалася з рудуватого відтінку її білявого волосся), потягнулася, щоб обійняти Едварда. Поряд із нею трійко золотооких вурдалаків позирали на мене з неприхованою цікавістю. Одна з жінок мала довге попелясто-русяве волосся, пряме як кукурудзяна шовковиста мичка. Друга жінка, як і чоловік, була чорнявою, з оливковим відтінком блідої шкіри.

Всі четверо були такими вродливими, що в мене тьохнуло серце.

Таня досі пригортала Едварда.

— Ах, Едварде, — казала вона, — як я за тобою скучила!

Едвард хихикнув і спритно вивернувся з обіймів, легенько поклав руку їй на плече й відступив на крок, наче волів ліпше її роздивитися.

— Минуло чимало часу, Таню. Ти маєш гарний вигляд.

— Ти теж.

— Дозволь представити тобі мою дружину, — Едвард уперше вимовив це слово відтоді, як воно офіційно набуло чинності; зараз, коли він його вимовляв, було враження, наче його розпирало від задоволення. Деналі легенько засміялись у відповідь. — Таню, ось моя Белла.

Таня була саме такою чарівною, якою я бачила її у своїх найгірших мареннях. Вона роздивлялася мене поглядом, у якому цікавості було набагато більше, ніж невдоволення, а тоді простягнула мені руку.

— Ласкаво просимо до родини, Белло, — усміхнулася вона трошки сумовито. — Ми вважаємося далекими родичами Карлайла, і мені справді прикро за… е-е-е… той невеличкий інцидент, коли ми повелися трішки не по-родинному. Ми мали запізнатися раніше. Ти нас пробачиш?

— Звісна річ, — відповіла я їй задихано. — Приємно познайомитися.

— Каллени вже всі попарувалися. Може, прийшла наша черга, Катю? — вона всміхнулася до блондинки.

— Мрії, мрії… — Катя закотила золоті очі. Вона відібрала в Тані мою долоню й ніжно її стиснула. — Ласкаво просимо, Белло.

Її руку накрила рука темнокосої жінки.

— Я — Кармен, а це — Єлизар. Нам усім напрочуд приємно нарешті з тобою познайомитися.

— М-мені теж, — затинаючись, пробурмотіла я.

Таня зиркнула на людей, що товпилися позаду, — на заступника Чарлі, Марка, та його дружину. Їхні очі були розширені — так вони дивилися на клан Деналі.

— Ми потоваришуємо пізніше. Для цього у нас попереду вічність, — Таня засміялася, і її родина рушила далі.

Всі старі традиції були дотримані. Мене сліпило сяйво ліхтарів, коли ми замахнулися ножем над вражаючим тортом — занадто пишним, подумала я, для досить скромного зібрання друзів та родичів. Ми по черзі жбурляли торт одне одному в обличчя; Едвард мужньо проковтнув свою частку — я не могла повірити власним очам. Я метнула свій букет напрочуд спритно — просто в руки заскоченої Анжели. Еммет і Джаспер захлиналися від сміху, спостерігаючи, як я взялася випіками, поки Едвард дуже обережно зубами знімав із мене позичену підв’язку: вона сповзла мало не до кісточки. Коротко підморгнувши мені, він жбурнув підв’язку просто в лице Майку Ньютону[3].

А коли заграла музика, Едвард пригорнув мене, щоб повести у традиційний перший танок; я радо попрямувала за ним, незважаючи на свій страх до танців — особливо танців перед публікою, — щаслива від того, що була в його руках. Він вів танок, і я без жодних зусиль крутилася попід куполом світла та у блиманні фотоспалахів.

— Подобається бенкет, місіс Каллен? — прошепотів він мені в самісіньке вухо.

Я засміялася.

— Мені ще довгий час доведеться звикати.

— Час маємо, — нагадав він мені — голос його бринів — і нахилився поцілувати мене, поки ми танцювали. Фотокамери дико заблимали.

Заграла інша мелодія, Чарлі поплескав Едварда по плечу.

З Чарлі танцювати було не так легко. У танцях він почувався не впевненіше за мене, отож ми обережно переміщалися з кутка в куток усередині уявного квадрата. Едвард та Есме крутилися довкола нас, як Фред Астер і Джинджер Роджерс[4].

— Дім буде порожнім без тебе, Белло. Я вже почуваюся самотнім.

Клубок застряг мені в горлі, коли я у відповідь спробувала пожартувати:

— Почуваюся страшенно винною, що тепер тобі самому доведеться куховарити: це, можна сказати, злочинна недбалість. Ти міг би мене заарештувати.

Він розплився в усмішці.

— Гадаю, з харчами я якось упораюся. Тільки дзвони чим-частіше.

— Обіцяю.

Здається, я перетанцювала з усіма. Приємно було побачити всіх своїх друзів, проте найбільше мені кортіло бути з Едвардом. Я була просто щаслива, коли він нарешті вклинився поміж мною і Майком — півхвилини потому, як розпочався новий танок.

— І досі недолюблюєш Майка, еге ж? — кинула я, коли Едвард викрутив мене з Майкових обіймів.

— Особливо коли наслухаєшся його думок. Пощастило йому, що я стримався й не затопив йому в писок. Чи щось гірше.

— Ого!

— Ти мала нагоду хоч поглянути на себе?

— Е… ні, мабуть. А що?

— Тоді, боюся, ти й гадки не маєш, наскільки неймовірно, безсердечно вродлива ти сьогодні. Не дивно, що Майкові важко утриматися від непристойних думок стосовно заміжньої жінки. Я розчарований, що Аліса не примусила тебе бодай глипнути в дзеркало.

— Ти упереджений, знаєш сам.

Він зітхнув, на хвильку завмер, а тоді повернув мене обличчям до будинку. Скляна стіна віддзеркалювала весь бенкет, наче велике люстро. Едвард указав мені на пару, що стояла в дзеркалі просто навпроти нас.

— Упереджений, справді?

Я миттю вихопила Едвардове відображення — досконалу копію його досконалого обличчя, а поряд стояла чорнява красуня. Шкіра її була кремова з рум’янцем, очі розширені від збудження, обрамлені густими віями. Вузький бутон мерехтливої білої сукні ніжно розпускався шлейфом унизу, наче перевернута лілія, — сукня була пошита так управно, що тіло здавалося елегантним і граційним — принаймні поки не рухалося.

Перш ніж я встигла моргнути, щоб красуня в дзеркалі перетворилася знову на мене, Едвард знагла напружився й обернувся у протилежний бік, наче хтось гукнув його на ім’я.

— О, — мовив він. На мить його брови нахмурилися, але так само швидко розгладилися.

Зненацька він розплився у широкій посмішці.

— Що таке? — запитала я.

— Весільний сюрприз.

— Га?

Він нічого не відповів, натомість знову почав танцювати, помалу підштовхуючи мене у напрямку, протилежному до того, куди ми рухалися перед тим, — подалі від вогнів, у глибоку темряву ночі, яка оточувала танцмайданчик.

Він не зупинявся, допоки ми не опинилися в тіні розлогого кедра. А тоді Едвард подивився просто в найтемнішу темряву.

— Дякую, — мовив Едвард до темряви, — Дуже… мило з твого боку.

— Милий — моє друге ім’я, — з темряви ночі відгукнувся знайомий хриплий голос. — Можна приєднатися?

Долоня моя інстинктивно лягла на горло, і якби Едвард не підтримав мене, я б гримнулася на землю.

— Джейкобе! — видихнула я, щойно до мене повернулася здатність дихати. — Джейкобе!

— Ну, привіт, Белло.

На нетвердих ногах я рушила на голос. Едвард міцно підтримував мене попід лікоть, аж поки інша пара дужих рук не перехопила мене в темряві. Жар Джейкобових долонь миттю пропалив тонку атласну сукню, щойно він притиснув мене до себе. Він і не збирався танцювати — просто пригортав мене, поки я ховала обличчя в нього на грудях. Він схилив голову, притиснув щоку до моєї маківки.

— Розалія не пробачить мені, якщо не отримає свій традиційний танок, — промурмотів Едвард, і я вже знала, що він полишить нас на хвильку — це його своєрідний подарунок: оця моя мить із Джейкобом.

— О Джейкобе, — вже плакала я — не могла навіть чітко вимовляти слова. — Дякую!

— Припини хлюпати носом, Белло. Ти зіпсуєш собі сукню. Це всього-на-всього я.

— Всього-на-всього? Джейку! Як усе тепер чудово!

Він пирхнув.

— Ага, можна починати гулянку. Старший боярин нарешті припхався.

— Тепер зі мною всі, кого я люблю.

Я відчула, як вуста його торкнулися мого волосся.

— Вибач, що запізнився, сонечко.

— Я така щаслива, що ти тут!

— Ну, я так і задумав.

Я глипнула на гостей, але крізь натовп не могла розгледіти те місце, де востаннє бачила Джейкобового батька. Я не була певна, що він і досі тут.

— А Біллі знає про твій прихід?

— Певен, що Сем сказав йому. Я навідаюся до нього, коли… коли бенкет закінчиться.

— Він так зрадіє, що ти вдома!

Джейкоб трошки відсунувся від мене й виструнчився. Ліву руку він залишив у мене на талії, а правою взяв мою долоню, притиснув її собі до грудей. Я чула, як його серце гупає під моєю рукою, і здогадалася, що він невипадково приклав до грудей мою долоню.

— Не знаю, чи вдасться мені ще колись потанцювати з тобою, — мовив він і потягнув мене у повільне кружляння, чий ритм не співпадав із темпом музики. — Отож я скористаюся моментом.

Ми танцювали в ритмі його серця, яке билося в мене під пальцями.

— Я й сам радий, що прийшов, — за мить тихо сказав Джейкоб. — Навіть не думав, що прийду. Але так приємно тебе побачити… ще хоч раз. І мені не так сумно, як — я боявся — буде.

— Я не хочу, щоб ти сумував.

— Я знаю. І сьогодні я прийшов не для того, щоб ти почувалася винною.

— Ні, ні — я просто щаслива, що ти прийшов! Це найкращий подарунок, який ти міг мені зробити.

Він засміявся.

— Дуже добре, бо я зовсім не мав часу купувати подарунок.

Очі мої призвичаїлися до темряви, тепер я могла роздивитися його обличчя — воно було вище, ніж я очікувала. Невже він і досі росте? Зараз він на зріст радше сім футів, аніж шість[5]. Яка полегкість — знову бачити знайомі риси після стількох місяців: його глибоко посаджені очі під густою тінню брів, його високі вилиці, його повні губи, що відкривають яскраво-білі зуби, розтягуючись у саркастичній усмішці, що якраз пасує до його тону. Очі його були трошки примружені: наїжачені; я бачила, що сьогодні він поводиться дуже сторожко. Він щосили намагався зробити мені приємність — не зрадити себе й не показати, яких зусиль це йому вартує.

Я насправді нічого не зробила в житті настільки гарного, щоб заслужити такого друга, як Джейкоб.

— Коли ти вирішив повернутися?

— Свідомо чи підсвідомо? — він зробив глибокий вдих, перш ніж відповісти на власне запитання. — Насправді я сам не знаю. Гадаю, вже довший час я рухався в цьому напрямку — мабуть, інстинктивно прямував сюди. Але тільки сьогодні зранку мені закортіло бігти. Я не був певен, що знову зможу перевернутися, — він засміявся. — Ти не повіриш, яке це дивне відчуття — знову ходити на двох ногах. А одяг! Але тим чудніше, що почуваєшся дивно. Я не очікував такого. Давно не практикувався бути людиною.

Ми кружляли на місці.

— Проте сором був би не подивитися на тебе таку. Видовище вартує мандрівки аж сюди. У тебе неймовірний вигляд, Белло. Така вродлива!

— Аліса витратила на мене сьогодні чимало часу. А ще темрява допомагає.

— Для мене це не темрява, ти ж розумієш.

— Справді.

Чуття вовкулаки. Легко забути, на що він здатен, — він такий схожий на людину! Особливо зараз.

— Ти підстригся, — зауважила я.

— Так. Знаєш, так легше. Вирішив попрацювати руками.

— Гарна зачіска.

Він пирхнув.

— Еге ж. Я сам стригся — іржавими кухонними ножицями, — на мить він широко посміхнувся, але його посмішка швидко випарувалася. Він знову посерйознішав. — Ти щаслива, Белло?

— Так.

— Добре, — (я відчула, як він стенув плечима). — Це головне, гадаю.

— А ти як, Джейкобе? Насправді?

— Насправді непогано, Белло. Ти за мене більше можеш не турбуватися. І припини переслідувати Сета.

— Я переслідую його не тільки через тебе. Мені подобається Сет.

— Він — милий хлопчисько. Кращий за декого… Кажу тобі, якби мені вдалося позбутися голосів у голові, бути вовком — майже ідеальний варіант.

Я розсміялася — так це прозвучало.

— Свої голоси я теж не можу примусити стулити писки.

— У твоєму разі це означає божевілля. Хоча я насправді й так знав, що ти божевільна, — піддражнив він мене.

— Дякую.

— Божевілля — ліпше за колективну вовчу свідомість. Голоси божевільних не підсилають няньок, щоб ті приглядали за ними.

— Га?

— Сем уже тут. І ще дехто. Про всяк випадок, розумієш.

— Який випадок?

— На випадок, якщо я не стримаюся — щось типу того. На випадок, я вирішу зіпсувати свято, — він коротко всміхнувся на якусь думку, яка, певно, приносила йому втіху. — Але я не збираюся псувати тобі весілля, Белло. Я тут для того, щоб… — він не договорив.

— Щоб зробити його ідеальним.

— Це висока планка.

— От і добре, що ти такий високий.

Він застогнав на цей дурний жарт, а потім зітхнув.

— Я тут, бо я твій друг. Твій найкращий друг — востаннє. Прощальний жест.

— Сем має більше довіряти тобі.

— Ну, може, я занадто чутливий. Може, він би крутився поряд у будь-якому разі — щоб наглядати за Сетом. Тут же чимало вурдалаків. А Сет до цього не ставиться так серйозно, як мав би.

— Сет знає, що йому нічого не загрожує. Він розуміє Калленів набагато краще за Сема.

— Звісно, звісно, — сказав Джейкоб примирливо, перш ніж ми почали сваритися.

Важко було уявити Джейкоба-дипломата.

— Вибач за голоси, — мовила я. — Хотіла б я все виправити.

У різних сенсах цього слова.

— Не так уже все кепсько. Просто я трохи рознюнявся.

— А ти… щасливий?

— Майже. Але досить про мене. Сьогодні зірка — ти, — він хихикнув. — Можу заприсягтися, ти просто млієш. Бути в центрі уваги.

— Еге ж. Не можу нарадуватися.

Він засміявся, а тоді метнув погляд понад моєю головою. Стиснувши вуста, він роздивлявся хистке світло бенкету, граційне кружляння танцівників, тремтливі пелюстки, що падали з гірлянд. Я прослідкувала за його поглядом. Все здавалося таким далеким від нашого темного тихого кутка! Майже як спостерігати за білими сніжинками, що пурхають усередині скляної кулі.

— Цього їм не позичати, — сказав він. — Ці знають, як організувати гулянку.

— Аліса — невгамовна сила природи.

Він зітхнув.

— Пісня скінчилася. Гадаєш, я заслуговую ще на одну? Чи прошу забагато?

Я міцніше стиснула його руку.

— Буде стільки танців, скільки хочеш.

Він розсміявся.

— Ото було б цікаво. Проте гадаю, обійдуся двома. Не хочу, щоб почалися плітки.

Ми знову рушили по колу.

— Здавалося б, уже пора звикнути говорити тобі «до побачення», — пробурмотів він.

Я ковтнула клубок у горлі, але той міцно застряг там.

Джейкоб поглянув на мене й нахмурився. Він провів пальцями в мене по щоці, стираючи сльози.

— Сьогодні маєш плакати не ти, Белло.

— Всі плачуть на весіллях, — мовила я глухо.

— А ти цього хочеш?

— Ні.

— Тоді всміхнися.

Я зробила зусилля. Він розреготався на мою гримасу.

— Я спробую запам’ятати тебе саме такою. І вважати, що…

— Вважати що? Що я померла?

Він стиснув зуби. Він боровся з собою — з рішенням зробити з сьогоднішнього візиту подарунок, а не судилище. Я відчувала, щó він хоче сказати.

— Ні, — нарешті відповів Джейкоб. — Але у голові я бачитиму тебе саме такою. Рожеві щічки. Серцебиття. Обидві ліві ноги. І все таке.

Я навмисно щосили наступила йому на ногу.

Він усміхнувся.

— Оце моя дівчинка.

Він іще хотів щось сказати, та зненацька заклацнув рот. Знову боровся, щоб не бовкнути зайвого.

А колись мої стосунки з Джейкобом були такими простими! Природними, як дихання. Та з тої пори як Едвард повернувся у моє життя, у стосунках з’явилася постійна напруга. Бо — у Джейкобових очах — вибираючи Едварда, я вибирала долю, гіршу за смерть, чи принаймні рівнозначну їй.

— Що ти хотів сказати, Джейку? Просто скажи. Ти можеш сказати мені будь-що.

— Я… я… не хотів нічого говорити.

— О, та давай уже! Розродися.

— Ну, гаразд. Але я не… я хотів запитати. Хотів, щоб ти дещо сказала мені.

— То спитай мене.

Він іще хвильку повагався, а тоді видихнув:

— Ні, не буду. Це не має значення. Я просто патологічно цікавий.

Оскільки я його так добре знала, то все збагнула.

— Це станеться не сьогодні, Джейкобе, — прошепотіла я.

Джейкоб іще більше носився з моєю людськістю, аніж Едвард. Він цінував кожний удар мого серця, знаючи напевне, що вони пораховані.

— О, — вигукнув він, намагаючись приховати полегшення в голосі, — о…

Заграла нова мелодія, але цього разу він навіть не помітив переміни.

— Коли ж? — прошепотів він.

— Я ще точно не знаю. За тиждень, може, за два.

Голос його змінився — додалася іронічна нотка.

— У чому затримка?

— Не хотіла провести медовий місяць, конаючи від болю.

— А як би ти хотіла його провести? Граючи в шашки? Ха-ха.

— Дуже смішно.

— Жартую, Белло. Але, щиро кажучи, я не розумію чому. З твоїм вампіром у тебе все одно не буде справжнього медового місяця, то для чого ці примхи? Називай речі своїми іменами. Ти вже не вперше відкладаєш вирішальний момент. Хоча це добре, — зненацька докинув він цілком серйозно. — І не соромся цього.

— Нічого я не відкладаю, — відгризнулась я. — І в мене буде справжній медовий місяць! Все буде, як я захочу! Відчепись!

Він різко зупинив повільне кружляння. Я подумала була, що він нарешті помітив: музика змінилася, й шукала якихось гарних слів, щоб владнати нашу невеличку сутичку, перш ніж ми попрощаємося. Не варто розлучатися таким чином.

Та раптом його очі розшилися від якогось чудного, змішаного з подивом жаху.

— Що? — видихнув він. — Що ти сказала?

— Про що ти? Джейку, що сталося?

— Що ти мала на увазі, кажучи про справжній медовий місяць? Поки ти й досі людина? Ти жартуєш? Белло, це кепський жарт!

Я роздратовано зиркнула на нього.

— Я сказала: відчепися, Джейку. Це вже зовсім не твоя справа. Я не мала… ми не мали про це взагалі говорити. Це особисте…

Його величезні долоні схопили мене вище ліктів — пальці зімкнулися довкруж рук.

— Джейку! Пусти!

Він струснув мене.

— Белло! Ти зовсім голову втратила? Ти ж не можеш бути такою дурепою! Скажи мені, що ти жартуєш!

Він знову добряче струснув мене. Його пальці, тверді як перила, тремтіли, аж мене до кісток пробирав дрож.

— Джейку, припини!

Раптом темрява наповнилася постатями.

— Відпусти її! — Едвардів голос був холодний як лід і гострий як лезо.

Позаду Джейкоба з чорноти ночі долинув рик, а тоді його перекрив інший.

— Джейку, брате, відступися, — почула я настійливе прохання Сета Клірвотера. — Ти все одно будеш у програші.

Здавалося, Джейкоб просто заморозився — стояв і витріщався нажаханими, широко розплющеними очима.

— Ти можеш поранити її, — прошепотів Сет. — Відпусти її.

— Вже! — проричав Едвард.

Джейкобові руки безсило опустилися, і хвиля крові, що бухнула у моїх затиснених до того венах, болем відізвалася в руках. Та перш ніж я зафіксувала це відчуття, на місце, де щойно були гарячі долоні, лягли холодні руки, а тіло моє підхопив вітер.

Не встигла я моргнути, як опинилася за півдюжини кроків від місця, де щойно стояла. Едвард застиг обличчям до мене. Поміж ним і Джейкобом опинилися двійко величезних вовків, але вони, схоже, не мали щодо мене агресивних намірів. Навпаки — здавалося, вони намагались попередити бійку.

А Сет — оцей малий п’ятнадцятирічний бешкетник Сет — обхопив довгими руками Джейкоба, якого били дрижаки, й тягнув геть. Якщо Джейкоб перевернеться на вовка, коли Сет так близько від нього…

— Нумо, Джейку. Ходімо.

— Уб’ю тебе! — сказав Джейкоб, і голос його був таким глухим від люті, що прозвучав тихо, мов шепіт. Погляд його, застиглий на Едвардові, палав від ярості. — Я вб’ю тебе власноруч! Просто зараз! — він конвульсивно здригнувся.

Найбільший вовк, чорний, різко загарчав.

— Сете, геть із дороги, — просичав Едвард.

Сет знову потягнув Джейкоба. Джейкоб від люті був настільки роздризканий, що Сетові вдалося відтягнути його на кілька кроків назад.

— Джейку, не треба. Ходімо. Давай.

Сем — найбільший вовк, чорний — приєднався до Сета. Він притулив свою здоровецьку голову до Джейкобових грудей і добряче пнув.

Всі троє — Сет тягнув, Джейк тремтів, Сем штовхав — швидко зникли в темряві.

Ще один вовк зробив перший крок навздогін. У слабкому світлі я не могла напевно розгледіти колір його хутра — може, шоколадний? Отже, Квіл?

— Вибач, — прошепотіла я до вовка.

— Белло, вже все гаразд, — промурмотів Едвард.

Вовк позирнув на Едварда. Погляд його не видався дружнім. Едвард холодно кивнув. Вовк пирхнув, розвернувся й попрямував за рештою — і швидко розтанув, як і вони.

— Все гаразд, — сам до себе промовив Едвард, а тоді поглянув на мене. — Час повертатися.

— Але Джейк…

— Сем про нього попіклується. Він уже забрався.

— Едварде, пробач. Це було такою дурницею…

— Ти нічого поганого не зробила…

— Просто в мене вода за зубами не тримається! Для чого я… я не мала йому дозволити отак зі мною поводитися. І про що я думала?

— Не хвилюйся, — він торкнувся мого обличчя. — Треба повернутися на бенкет, перш ніж гості помітять нашу відсутність.

Я потрусила головою, щоб нарешті прийти до тями. Перш ніж гості помітять? Невже хоч хтось оце проґавив?

Але згодом, що більше я про це міркувала, то ясніше усвідомлювала: сутичка, яка мені видавалася шаленою, насправді тут, у темряві, проминула зовсім тихо.

— Ще дві секундочки, — попросила я.

В нутрі моєму все переверталося від переляку й горя, але це було ніщо — головним було те, що діялося навкруги. Я знала, що зараз мушу зіграти ідеальну виставу.

— Що з моєю сукнею?

— У тебе чудовий вигляд. Ні волосина не зрушена.

Я зробила два глибокі вдихи.

— Гаразд. Ходімо.

Він обняв мене й повів назад до світла. Коли ми опинилися попід мерехтливими ліхтариками, він ніжно підштовхнув мене до танцмайданчика. Ми розчинилися серед інших танцівників, наче наш танок зовсім і не переривався.

Я кружляла поміж гостей, але ніхто з них не мав ані збентеженого, ані наляканого вигляду. Тільки найблідіші обличчя виказували ознаки занепокоєння, проте добре це приховували. Джаспер та Еммет разом стояли на краю танцмайданчика, і я здогадалася, що під час сутички вони теж були десь неподалік.

— Як ти?…

— Все гаразд, — запевнила я. — Не можу повірити, що я таке вчинила. Що не так зі мною?

— Не так зовсім не з тобою.

Я так зраділа, коли побачила на весіллі Джейкоба! Знала-бо, яку жертву йому довелося для цього принести. А я все зіпсувала — перетворила подарунок на поєдинок. Мене б варто було ізолювати.

Але сьогодні моя дурість більше нічого не зруйнує. Сьогоднішню пригоду я заховаю подалі, запхну, так би мовити, в найдальшу шухляду й замкну на ключ — займусь цим пізніше. Ще матиму доволі часу, щоб батожити себе, а зараз я вже нічого не вдію.

— Все позаду, — сказала я. — Давай більше не згадуватимемо про це сьогодні.

Я очікувала, що Едвард швидко погодиться, проте він мовчав.

— Едварде?

Він заплющив очі й притулився чолом до мого чола.

— Джейкоб має рацію, — прошепотів він. — Про що я тільки думав?

— Не має він рації, — я намагалася говорити зі спокійним обличчям, оскільки за нами спостерігали друзі. — Джейкоб занадто упереджений, щоб дивитися на речі об’єктивно.

Він пробурмотів дуже тихо щось на взірець: «…краще б він мене убив за саму тільки думку…»

— Припини, — люто мовила я. Обхопивши його обличчя долонями, я дочекалася, поки він розплющить очі. — Ти і я. Це єдине важить. Це єдине, про що тобі дозволено зараз думати. Ти мене чуєш?

— Так, — видихнув він.

— Забудь про те, що Джейкоб приходив…

І я зможу. І забуду.

— …заради мене. Обіцяй мені, що ти викинеш це з голови.

Він на мить зазирнув мені в очі, перш ніж відповісти.

— Обіцяю.

— Дякую. Едварде, я не боюсь.

— Я боюсь, — прошепотів він.

— А ти не повинен, — я зробила глибокий вдих і всміхнулася. — Між іншим, я тебе кохаю.

У відповідь він ледь-ледь усміхнувся.

— Ось чому ми зараз тут.

— Ти монополізував молоду, — втрутився Еммет, з’являючись із-за Едвардового плеча. — Дай мені потанцювати з невісточкою. Може, це мій останній шанс змусити її почервоніти, — він голосно зареготав, як завжди, зовсім не зважаючи на навколишню атмосферу.

І виявилося, що було ще чимало людей, з якими я й досі не потанцювала, отож я мала час, щоб по-справжньому взяти себе в руки й зібратися з думками. Коли Едвард знову заявив на мене права, з’ясувалося, що шухлядка, куди я заховала спогад про Джейкоба, міцно й надійно замкнена. Коли Едвард пригорнув мене, до мене повернулася ранішня радість, повернулася певність, що все в моєму житті сьогодні відбувається саме так, як має. Я всміхнулася й поклала голову йому на груди. Руки його стиснули мене дужче.

— Вважай! Бо я можу звикнути, — мовила я.

— Тільки не кажи, що ти вже звиклася з танцями.

— Танцювати не так уже й зле — з тобою. Але я думала про дещо інше, — я ще міцніше притулилася до нього, — про те, щоб більше ніколи не відпускати тебе.

— Ніколи, — пообіцяв він і нахилився, щоб поцілувати мене.

Це був серйозний поцілунок — насичений, повільний, він тривав і тривав…

Я мало не забула, де перебуваю, коли до мене долинув голос Аліси:

— Белло! Час!

На мить мене прошило роздратування на мою нову родичку за те, що вона перервала такий момент.

Едвард же проігнорував її; губи його міцно притулилися до моїх, вони були ще наполегливішими, ніж перед тим. Серце моє шалено забилося, а долоні гладили його мармурову шию.

— Ти збираєшся проґавити літак? — вимогливо запитала Аліса, яка вже стояла поруч. — Певна, ви чудово могли б провести медовий місяць в аеропорту, чекаючи наступного рейсу.

Едвард трошки повернув обличчя, щоб пробурмотіти:

— Забирайся, Алісо, — а тоді знову притулився вустами до моїх.

— Белло, ти в літаку збираєшся сидіти в цій сукні? — знову запитала Аліса.

Я не дуже звертала на неї увагу. В цю мить мені все було байдуже.

Аліса тихо заричала:

— Я їй зараз розкажу, куди ти її везеш, Едварде. Отож ліпше допоможи мені, бо в іншому разі…

Він застиг. А тоді відірвав своє обличчя від мого й люто зиркнув на любу сестричку.

— Ти така маленька — і така вредна!

— Я не для того обирала ідеальне дорожнє вбрання, щоб змарнувати його, — відгризнулася Аліса, беручи мене за руку. — Ходімо зі мною, Белло.

Я потягнулася за нею, востаннє зіп’явшись навшпиньки, щоб іще раз поцілувати Едварда. Вона нетерпляче смикнула мене за руку, забираючи від нього. Гості, які спостерігали картину, зронили кілька смішків. Тоді я здалася й дозволила їй відвести мене в порожній будинок.

Аліса мала роздратований вигляд.

— Вибач, Алісо, — перепросила я.

— Я все розумію, Белло, — вона зітхнула. — Схоже, ти не могла з собою боротися.

Я гигикнула, уздрівши її мученицький вираз обличчя, тож вона нахмурилася.

— Дякую, Алісо. Весілля було найкращим з усіх можливих, — щиро сказала я їй. — Все було саме так, як мало бути. Ти найкраща, найкмітливіша, найталановитіша зовиця в цілому світі.

Від таких слів вона миттю розтанула — і широко усміхнулася.

— Я рада, що тобі сподобалося.

Рене та Есме чекали нагорі. Утрьох вони швидко звільнили мене від сукні, а натомість вдягнули в темно-синій дорожній костюм, приготований Алісою. Я почувалася щасливою, коли чиїсь руки нарешті повитягували шпильки з мого волосся й дозволили йому вільно впасти за спиною (воно ще кучерявилося після кісок), таким чином урятувавши мене від неминучого головного болю. Весь цей час безперестанку по щоках моєї матері текли сльози.

— Я подзвоню, щойно знатиму, куди ми прямуємо, — пообіцяла я, обіймаючи її на прощання. Певна, ця таємничість із медовим місяцем доводила її до божевілля — мати моя ненавиділа секрети, коли це не вона сама їх вигадувала.

— Я все тобі розповім, тільки-но вона поїде, — випередила мене Аліса, самовдоволено вишкірившись на мій ображений вираз обличчя. Але ж це несправедливо — я про все дізнаюся останньою!

— Приїжджай до нас із Філом в гості чимшвидше. Пора вже тобі з’їздити на південь — для переміни побачити трохи сонця, — мовила Рене.

— Сьогодні не дощило, — нагадала я, уникаючи відповідати на запрошення.

— Диво дивне.

— Все готово, — сказала Аліса. — Твої валізи в машині — Джаспер зараз її піджене.

Вона потягнула мене до сходів, а Рене дріботіла позаду, досі пригортаючи мене.

— Я люблю тебе, мамо, — прошепотіла я, поки ми спускалися. — Я щаслива, що у тебе є Філ. Піклуйтеся одне про одного.

— Я теж тебе люблю, Белло, сонечко.

— Прощавай, мамо. Я люблю тебе, — повторила я крізь клубок у горлі.

Едвард чекав унизу сходів. Я сперлася на його простягнуту руку, але водночас трошки відхилилася, щоб поглянути на людей, які прийшли нас проводити.

— А тато? — запитала я, шукаючи його очима.

— Он там, — прошепотів Едвард. Він потягнув мене крізь натовп гостей, а ті розступалися, щоб звільнити нам дорогу. Чарлі сором’язливо зіперся на стіну позаду всіх і мав такий вигляд, наче ховається. Почервонілі очі одразу пояснили чому.

— О тату!

Я обійняла його за пояс, і знову покотилися сльози — сьогодні я забагато плакала. Він поплескав мене по спині.

— Ну-ну, досить. Ти ж не хочеш спізнитися на літак.

Говорити про любов із Чарлі було важко — надто вже схожими були ми, завжди намагалися перевести мову на дрібниці, щоб не виставляти своїх збентежених почуттів напоказ. Але зараз було не до соромливості.

— Я тебе завжди любитиму, тату, — мовила я до нього. — Не забувай про це.

— І ти теж, Белло. Завжди любив, завжди буду.

Я поцілувала його в щоку, а він водночас поцілував мене.

— Дзвони мені, — попросив він.

— Незабаром подзвоню, — пообіцяла я, знаючи, що тільки це я й можу пообіцяти. Хіба що телефонний дзвінок. Ні батько, ні мати більше ніколи не зможуть мене побачити — я занадто змінюся, я стану занадто небезпечною.

— Ну, то йди вже, — пробуркотів він. — Бо спізнишся.

Гості знову розступилися, даючи нам дорогу. Едвард міцно притиснув мене до себе, поки ми вибиралися з натовпу.

— Ти готова? — запитав він.

— Так, — відповіла я — і була певна, що так воно і є.

Всі заплескали в долоні, коли Едвард поцілував мене біля хвіртки. А коли нас почали засівати рисом, він хутенько заштовхав мене в машину. Здебільшого рис розлітався навсібіч, але хтось — підозрюю, це був Еммет, — жбурнув жменю несподівано влучно, і зерно зрикошетило з Едвардової спини просто на мене.

Машина була прикрашена квітами, гірлянди тягнулися обабіч по всій довжині, а до бампера приторочені були довгі й невагомі газові стрічки, на яких бовталося з дюжину черевиків — не простих, а на вигляд цілком нових і вельми дорогих, фірмових.

Едвард затулив мене від рисового дощу, поки я залазила в машину, а тоді сам стрибнув усередину, і ми покотилися геть, а я махала рукою крізь вікно й гукала: «Я люблю вас!» — проводжаючи очима ґанок, звідки нам у відповідь махали руками родичі.

У весільній церемонії рис символізує плодючість.

Останнє, що вихопило око, то були мої батьки. Філ обома руками ніжно пригортав Рене. Однією рукою вона обіймала його за пояс, але другу простягнула, щоб взяти за руку Чарлі. Такі різні вияви любові, і які вони в цю мить гармонійні! Ця картина вселяла мені надію.

Едвард стиснув мою долоню.

— Я тебе кохаю, — мовив він.

Я притулилася головою до його руки.

— Ось чому ми зараз тут, — повторила я його власні слова.

Він поцілував мене у маківку.

Коли ми звернули на чорну стрічку шосе й Едвард вчавив педаль газу, крізь гудіння мотору прорвався далекий звук, який долинав із лісу. Якщо я чула цей звук, то Едвард уже точно мав його чути. Але він нічого не сказав, і звук поволі стихнув удалині. Я теж не зронила ні слова.

Пронизливе виття, яке краяло серце, даленіло й даленіло, аж поки не стихло зовсім.

РОЗДІЛ 5. ОСТРІВ ЕСМЕ

— Х’юстон? — здивовано вигнула я брову, коли ми підійшли до виходу на посадку в аеропорті Сієтла.

— Одна з пересадочних станцій на шляху, — запевнив мене Едвард, усміхаючись.

Не встигла я заплющити очі, як він уже збудив мене. Я була зовсім сонною, поки він тягнув мене через термінали, і тільки зусиллям волі змушувала себе тримати очі розплющеними. Кілька хвилин я не могла збагнути, що відбувається, опинившись перед стійкою реєстрації на міжнародні рейси — то був наступний переліт.

— Ріо-де-Жанейро? — перепитала я із тремтливою ноткою в голосі.

— Ще одна пересадка, — відповів Едвард.

Переліт до Південної Америки був тривалим, але комфортним — ми сиділи в широких кріслах першого класу, Едвард пригортав мене. Я нарешті виспалась і прокинулася на диво свіжою, коли ми заходили на посадку над аеропортом, а косі промені призахідного сонця зазирали в ілюмінатор.

Але цього разу ми не чекали в аеропорту на наступний рейс, як я гадала. Натомість ми взяли таксі, яке промчало нас темними, запрудженими, живими вулицями Ріо. Я не розуміла й слова з тих вказівок, які Едвард давав водієві, отож вирішила, що ми шукаємо готель, де зупинимося перед наступним витком подорожі. Щойно я про це подумала, в животі моєму шарпнуло, наче перед виходом на сцену. Таксі все їхало і їхало людними вулицями, людей ставало дедалі менше, і нарешті ми, здається, виїхали на західну околицю міста, прямуючи до океану.

Зупинилися ми біля доків.

Едвард провів мене повз довгий ряд білих яхт, що гойдалися на почорненій темрявою воді. Човен, біля якого він зупинився, був меншим за інші, вужчим; вочевидь, його призначення — швидкість, а не зручність. Він був не менш розкішним, проте граційнішим за решту. Едвард легко зістрибнув усередину, незважаючи на важкі валізи в руках. Їх він кинув на палубі й обернувся, щоб допомогти мені обережно перелізти через борт.

Мовчки я спостерігала за тим, як він готує човен до відплиття, здивована, наскільки вправно й вільно він з усім порається, адже ж раніше він ніколи не згадував, що любить ходити на яхті. Проте, з іншого боку, він знається ледь не на всьому.

Ми вийшли у відкритий океан і попрямували на схід, а я швиденько подумки згадала все, що знала з географії. Наскільки я пригадувала, на схід від Бразилії нічого не було… хіба що Африка.

Але Едвард гнав уперед, а вогні Ріо поступово згасали, допоки зовсім не щезли десь позаду. На обличчі його грала знайома натхненна усмішка — її могла викликати тільки швидкість. Човен стрибнув у хвилю, і мене обдало морськими бризками.

Та нарешті цікавість, яку я намагалася притлумити стільки часу, взяла гору.

— Нам іще далеко плисти? — запитала я.

На нього зовсім не схоже — забути про те, що я людина, проте у мене так і крутилося в голові: невже він планує збавляти час на цьому човні?

— Ще з півгодини, — він поглянув на мої долоні, якими я вчепилася в сидіння, й посміхнувся.

Ну гаразд, подумала я. Кінець кінцем, він вампір. Може, ми прямуємо до Атлантиди.

Минуло двадцять хвилин. Крізь рев мотора Едвард гукнув мене на ім’я.

— Белло, поглянь от туди, — він указав кудись уперед.

Спершу я бачила хіба чорноту навкруги і білу місячну доріжку на воді. Проте я й далі вдивлялася в тому напрямку, куди він указував, і врешті розрізнила якусь чорну масу, яка вклинювалась у місячну доріжку на хвилях. Я примружила очі — силуети в темряві стали чіткішими. Чорна маса перетворилася на невисокий неправильний трикутник, один ріг якого випинався в море довгим жалом і нарешті губився в хвилях. Ми наближались, і я вже бачила, що краї його гойдаються, мов пера, у легкому морському бризі.

А тоді очі мої змінили фокус, і все стало на свої місця: попереду із води вистромлювався острівець, гойдалося пальмове гілля, а пляж яснів у місячному світлі.

— Де ми? — промурмотіла я, поки він змінював курс — обходив острів так, щоб підійти до нього з півночі.

Він почув мене, незважаючи на шум мотора, й розплився в широкій усмішці, що світилася в сяйві місяця.

— Острів Есме.

Човен різко зменшив швидкість і напрочуд точно пришвартувався до невеличкого доку, збудованого з дерев’яних колод, які в світлі місяця здавалися білими. Мотор стихнув, і запала цілковита тиша. Жодних звуків, окрім плюскоту хвиль, які билися в борти човна, та шелесту бризу у верховітті пальмових дерев. Повітря було теплим, вологим, запашним — наче пара у ванній після гарячого душу.

— Острів Есме? — перепитала я зовсім тихо, проте це все одно прозвучало заголосно й розколошкало нічну тишу.

— Це подарунок Карлайла — Есме дозволила нам скористатися ним.

Подарунок. Хто може собі дозволити дарувати острови? Я нахмурилася. Я й не замислювалася над тим, що Едвардова щедрість — то набута звичка.

Він витягнув валізи на док, а тоді повернувся назад, розпливаючись у своїй неймовірній усмішці, коли потягнувся по мене. Замість подати мене руку, він згріб мене на оберемок.

— А тобі хіба не варто дочекатися порогу, щоб тоді вже перенести мене? — запитала я, тамуючи подих, коли він легко вистрибнув із човна.

Він усміхнувся.

— Я прискіпливий у всьому.

Згрібши ручки обох величезних валіз однією рукою, а другою підхопивши мене, він поніс мене через док, а далі вздовж піщаної стежини, обабіч якої чорніли зарості.

Деякий час навкруги, серед схожих на джунглі заростів, було чорно, хоч в око стрель, але згодом я розрізнила попереду теплий вогник. А тоді усвідомила, що вогник — то будинок: два рівні й великі яскраві квадрати — вікна обабіч дверей, — й мене знову охопила паніка, мов перед виходом на сцену, — дужче, ніж будь-коли, набагато дужче, ніж коли я гадала, що ми прямуємо до готелю.

Серце моє гучно загупало об ребра, а подих, здалося, застряг у горлі. Я відчувала, що Едвард дивиться на мене, але сама не підводила на нього погляду. Я втупилася в порожнечу просто себе, проте не бачила нічого.

Він не питав мене, про що я замислилась, і це було на нього не схоже. Я здогадалася, що він, либонь, знервований анітрохи не менше за мене.

Він поставив валізи на ґанку попід портиком, щоб відчинити двері — вони були незамкнені.

Едвард подивився униз на мене, дочекавшись, поки я не погляну просто йому в очі, а тоді переступив поріг.

Він проніс мене через цілий будиночок, вмикаючи дорогою світло; ми обоє мовчали. Я неясно бачила хату — мені здалося, що як на такий острів вона була досить великою і начебто на диво знайомою. Я звикла до блідих кольорів, яким надавали перевагу Каллени; тут усе було по-домашньому. Проте я не могла зосередитися на деталях. Пульс стугонів у мене у вухах, і через це я все бачила наче в тумані.

Аж тут Едвард зупинився й увімкнув останню лампу.

Кімната була великою та білою, а дальня її стіна була зроблена здебільшого зі скла — звична декорація для вурдалаків. За шибкою місяць кидав яскраве сяйво на пісок, а на віддалі кількох кроків від будинку зблискували хвилі. Проте я заледве могла роздивитися щось із цього. Натомість я добре бачила здоровенне біле ліжко по центру кімнати, огорнене хвилястими хмарами москітних сіток.

Едвард поставив мене на ноги.

— Я піду… принесу багаж.

У кімнаті було занадто гаряче, духота була гірша, ніж тропічна ніч за вікном. Краплина поту миттю набрякла в мене на потилиці. Я ступала вперед, поки рука моя не торкнулася пінявої сітки. Чомусь мені здавалося дуже важливим переконатися, що все навколо — реальне.

Я не чула, як повернувся Едвард. Зненацька його зимна пучка ковзнула моєю шиєю, стираючи краплину поту.

— Тут трохи гаряче, — вибачився він. — Мені здавалося… так буде найкраще.

— Прискіпливий, — промурмотіла я собі під ніс, і він гигикнув. Це був нервовий смішок, незвичний для Едварда.

— Я намагався подбати про кожну дрібницю, щоб усе минулося… легше, — визнав він.

Я голосно ковтнула клубок у горлі, досі уникаючи його погляду. Чи в світі був іще хоч один такий медовий місяць?

Я сама знала відповідь. Ні. Не було.

— Цікаво, — повільно мовив Едвард, — може… ти… спершу хотіла б поплавати опівночі зі мною? — він глибоко зітхнув. А коли знову заговорив, голос його трохи вспокоївся: — І вода дуже тепла. Саме такий пляж, як ти любиш.

— Звучить незлецьки, — промовила я зривистим голосом.

— Певен, тобі сподобається кілька хвилин людських задоволень… Ми подолали далекий шлях.

Я дерев’яно кивнула. Я заледве почувалася людиною; може, кілька хвилин на самоті допоможуть чуттям повернутися.

Вуста його торкнулися моєї шиї якраз попід вухом. Він хихикнув, і його холодний подих лоскотнув мою розпашілу шкіру.

— Не барися занадто, місіс Каллен.

Я здригнулася на звук власного нового імені.

Його вуста ковзнули моєю шиєю нижче, аж до плеча.

— Я чекатиму на тебе у воді.

Він пройшов повз мене до скляних дверей, які виходили просто на піщаний пляж. Дорогою він звільнився від сорочки й кинув її на підлогу, а тоді вислизнув крізь двері в місячне сяйво. Душне солоне повітря увірвалося в кімнату.

Моя шкіра палала. Перша реакція — поглянути й перевірити, чи не зблискує полум’я. Ні, не зблискує. В усякому разі нічого видимого.

Я нагадала собі, що варто дихати, а тоді спотикаючись попрямувала до гігантської валізи, яку Едвард відчинив на стільниці низької білої шафки. Напевно, це моя, бо ж на самій горі лежить знайома косметичка, та ще й кругом багато рожевого кольору, хоча я й не могла впізнати жодної з речей. Поки я перебирала купи складеного ганчір’я, шукаючи чогось знайомого й зручного — може, старий спортивний костюм абощо, — я звернула увагу, що під пальцями шурхотить до біса шовкових стрічок і невагомого атлáсу. Білизна. Дуже делікатна білизна з французькими етикетками.

Я ще не знала, як саме й коли, проте одного дня Аліса відповість за це.

Я здалася й попрямувала у ванну кімнату, визирнула у довгасте віконце, яке виходило на той-таки пляж, що й скляні двері. І не побачила Едварда; гадаю, він плавав під водою, і не думаючи випливати на поверхню, щоб ковтнути повітря. Угорі в небі висів однобокий місяць, майже повня, і пісок біло блищав у його сяйві. Око моє вихопило якийсь рух — то Едвардів одяг гойдався на вітрі у розгіллі однієї з пальм.

Шкіра моя знову запалала.

Я кілька разів глибоко вдихнула й видихнула і підійшла до дзеркал понад умивальником. Вигляд я мала очікуваний — проспала ж бо в літаках цілий день. Я відшукала гребінь і чесала волосся на потилиці, поки кудли не розпрямилися, а гребінь не був повен волосся. Двічі я старанно почистила зуби. Тоді вмилася й поплескала водою собі на потилицю, яка палала в гарячці. Це було дуже приємно, і я заодно вимила руки, а тоді вирішила просто прийняти душ. Знаю, перед плаванням купатися — дурниця, проте мені треба було заспокоїтися, а гаряча вода — один із найнадійніших способів.

Крім того, мені спало на думку, що непогано було б і ноги поголити.

Коли я скінчила, схопила великий білий рушник із полички й загорнулася попід пахвами.

А тоді я зіткнулася з проблемою, про яку не подумала раніше. Що вдягати? Вочевидь, не купальник. Проте дивно було б убрати і звичний одяг. А про ті речі, які напакувала Аліса, не хотілося навіть думати.

Дихання моє знову пришвидшилося, а руки затремтіли — куди й поділася заспокійлива дія душу. Я почувалася наче п’яна, мною заволодівала непоборна паніка. Просто в рушнику я всілася на прохолодній кахляній підлозі й заховала голову поміж колін. Я тільки й молилася, щоб Едвард не пішов мене шукати, перш ніж я візьму себе в руки. Уявляю, що б він подумав, якби побачив мене отаку роздризкану. Він миттю переконає себе, що ми чинимо помилку.

Але я боялася зовсім не того, що ми чинимо помилку. Зовсім. Я боялася, бо гадки не мала, як діяти і з чого починати, я просто боялася виходити за двері назустріч незнаному. Особливо вбрана у французьку білизну. Я знала, що до цього ще точно не готова.

Відчуття було просто як в актора на сцені, який вийшов перед тисячну публіку й гадки не має, які в нього слова.

Як людям це вдається — проковтнути всі свої страхи й довірити без вагань комусь усі свої вади та страхи — комусь, хто виказав значно менше відданості, ніж Едвард мені? Якби отам надворі був не Едвард, якби я не знала кожнісінькою клітиною власного тіла, що він кохає мене так само палко, як я його, — безумовно і безперечно і, правду кажучи, безпричинно, — я б так і не змогла підвестися з підлоги.

Але там, надворі, був саме Едвард, отож я прошепотіла до себе: «Не будь боягузкою», — і змусила себе зіп’ятися на ноги. Я підтягнула рушник попід пахвами й цілеспрямовано промарширувала геть із ванної кімнати. Проминула валізу й ліжко, і не глянувши на них. І вийшла крізь відчинені скляні двері на дрібненький, як борошно, пісок.

Все навкруг було в чорно-білих барвах, місяць стер усі кольори. Я повільно йшла теплим піском і зупинилася поряд із покрученим деревом, де Едвард залишив свій одяг. Поклала руку на шорсткий стовбур і почекала, поки вирівняється дихання. Принаймні трошки вирівняється.

Я подивилася на хвилі, чорні у темряві, шукаючи Едварда.

Його неважко було знайти. Він стояв спиною до мене по пояс у воді й задивлявся на овальний місяць. Мертвотно-бліде світло місяця забарвило його шкіру в чисто-білий колір — білий як пісок, як сам місяць, — а волосся його стало чорним як океан. Він стояв без жодного руху, поклавши долоні на воду; невисокі хвилі розбивалися об нього, як об скелю. Я довго дивилася на м’які лінії його спини, плечей, рук, шиї, на його бездоганну постать…

Полум’я, яким горіла моя шкіра, більше не було мов яскравий спалах — то був повільний, глибокий вогонь, який змів і мою сором’язливість, і невпевненість. Я без вагань скинула рушник, залишивши його на дереві поряд із Едвардовим одягом, і ступила попід біле світло, котре й мене зробило такою самою блідою, як пісок.

Я не чула власних кроків, поки йшла до краю води, але гадаю, Едвард чув. Він не озирнувся. Ніжні бульбашки закипіли довкола моїх пальців на ногах — Едвард мав рацію стосовно температури води: вона була такою теплою, мов у ванні. Я ступила у воду, обережно ставлячи ноги на невидиме океанське дно, проте обережність і не була потрібна — пісок весь час був абсолютно гладеньким, тільки дно поступово знижувалося, коли я наближалася до Едварда. Я брела крізь невагому течію, поки не опинилася поруч, а тоді поклала свою руку на його долоню, яка гойдалася на воді.

— Яка краса, — мовила я, також підводячи очі до місяця.

— Непогано, — зауважив він, наче на нього це не справляло враження. Він помалу обернувся до мене обличчям; маленькі хвилі, здійняті його рухом, розбилися об мою шкіру. Очі його здавалися срібними на льодяному обличчі. Він перевернув руку, й наші пальці сплелися у воді. Вона була такою теплою, що на шкірі в мене не виступили мурашки від його холодного дотику.

— Але я не вживав би слова краса, — вів далі він, — коли ти стоїш поряд для порівняння.

Я усміхнулася самими кутиками вуст, а тоді підняла вільну руку — вона вже не тремтіла — й поклала йому на серце. Біле на білому — вперше ми пасували одне одному. Він ледве-ледве здригнувся від мого дотику. Дихання його пришвидшилося.

— Я обіцяв, що ми спробуємо, — прошепотів він, зненацька напружуючись. — Якщо… якщо я робитиму щось не так, якщо я завдам тобі болю, ти маєш одразу ж зупинити мене.

Я серйозно кивнула, не відводячи погляду від його очей. Я зробила ще один крок у воді та схилила голову йому на груди.

— Не бійся, — промурмотіла я. — Ми створені одне для одного.

І знагла мене просто затопило переконання, наскільки правдивими були мої слова. У цей момент усе було настільки бездоганно, настільки правильно, що навіть жодні сумніви не виникали.

Він пригорнув мене одною рукою, притискаючи до себе, — літо й зима. Здавалося, що кожен нерв у моєму тілі — то дріт під напругою.

— Назавжди, — погодився він, а тоді ніжно потягнув мене на глибину.

Зранку я прокинулася від пекучого сонця, яке лоскотало мені спину. Це був пізній ранок, може, навіть обід, я не була певна. Але окрім часу, все решта було ясним: я достеменно знала, де перебувала — у ясній кімнаті з великим білим ліжком, а крізь розчинені двері вливалось яскраве сонячне світло. Хмари москітної сітки пом’якшували сяйво.

Я не розплющувала очей. Я була занадто щаслива і боялася порушити це відчуття хоч і в дрібничці. Жодних звуків — тільки хвилі за вікном, наше дихання, моє серцебиття…

Я почувалася комфортно, навіть попри пекуче сонце. Едвардова прохолодна шкіра правила за чудовий контраст. Лежачи на його зимних грудях, відчуваючи на собі його руки, я почувалася легко й природно. Майнула випадкова думка: чого ж це я вчора так панікувала? Зараз усі мої страхи видавалися безпідставними.

Пучки його пальців легенько пробіглися вздовж мого хребта, і я збагнула, що він уже знає — я не сплю. Досі не розплющуючи очей, я міцніше обняла його за шию, тісніше притулилася до нього.

Він мовчав; пальці його блукали в мене по спині, легкими рухами він досліджував кожну нерівність на шкірі.

Я би з радістю пролежала так вічність, щоб не сполохати цю мить, проте тіло моє вимагало іншого. Я розсміялася — шлунок виявляв нетерпіння. Як прозаїчно — почуватися голодною після всього, що я пережила минулої ночі. Наче мене з захмарних висот скинули знову на землю.

— Чого смієшся? — пробурмотів він, досі погладжуючи мою спину. Звук його голосу, серйозного та хрипкого, приніс повінь спогадів про минулу ніч, і я відчула, як у мене миттю почервоніли обличчя й шия.

У відповідь на його питання у мене забуркотіло в животі. Я знову засміялася.

— Неможливо на довгий час перестати бути людиною.

Я чекала, що він посміється разом зі мною, проте він цього не зробив. І тоді крізь блаженство, яке затьмарювало мою голову, до мене повільно прийшло усвідомлення того, що там, за межами мого полум’яного щастя, хтось почувався інакше.

Я розплющила очі; найперше я побачила бліду, майже сріблясту шкіру його шиї, його підборіддя понад моєю головою. Щелепи його були міцно стиснені. Я звелася на лікті, щоб зазирнути йому в обличчя.

Він утупився в пінявий балдахін над нами, і поки я вивчала його суворі риси, навіть не поглянув на мене. Цей вираз вразив мене — крізь тіло наче електрику пропустили.

— Едварде, — мовила я, а в горлі застряг дивний клубок, — що сталося? Що не так?

— А ти ще питаєш? — голос його був жорсткий, цинічний.

Першою моєю інстинктивною реакцією, набутою за роки непевності, було шукати причини в собі. Я перебрала в голові все, що сталося, проте не могла згадати нічого гіркого, неприємного. Все минулося набагато простіше, ніж я собі уявляла: ми пасували одне одному, наче дві половинки цілого, складені докупи. Це принесло мені таємне задоволення: ми пасували фізично, не тільки духовно. Вогонь і лід якимсь чином співіснували, не руйнуючи одне одного. Ще одне підтвердження того, що ми були створені одне для одного.

Я не змогла згадати нічого, що спричинилося б до його теперішнього стану — такого суворого й холодного. Що ж я не помітила? Його палець розпрямив стурбовані зморшки в мене на чолі.

— Про що ти думаєш? — прошепотів він.

— Ти засмучений. Я не розумію. Чим я…? — я не змогла договорити.

Його очі застигли.

— Белло, тобі дуже боляче? Скажи правду — не намагайся нічого приховувати.

— Боляче? — перепитала я; з несподіванки я підвищила голос.

Він вигнув брову, проте вуста й далі були міцно стулені.

Я швидко оцінила свій стан, підсвідомо випростуючи тіло, напружуючи й розслаблюючи м’язи. Я була трошки напружена, та й м’язи нили, правда, проте значно дужчим було дивне відчуття, наче кістки мої роз’єдналися в суглобах і я наполовину перетворилася на медузу. І це відчуття не було неприємним.

І тоді я трошки розсердилася, адже він затьмарював мені цей найкращий з усіх моїх ранків своїми песимістичними припущеннями.

— З чого тобі взагалі це спало на думку? Я ще не ніколи не почувалася ліпше, ніж сьогодні.

Він заплющив очі.

— Припини.

— Припини що?

— Припини вдавати, що я не був чудовиськом, коли на це погодився.

— Едварде! — прошепотіла я, цього разу справді засмучена. Він намагався затьмарити мої світлі спогади, заплямувати їх. — Ніколи не кажи цього.

Він не розплющив очей — наче не волів мене бачити.

— Поглянь на себе, Белло. А потім скажи мені, що я не чудовисько.

Ображена, шокована, я бездумно послухалась і вчинила, як він сказав, — і зненацька хапнула ротом повітря.

Що сталося зі мною? Я не могла дібрати, що це за пухнастий білий сніг, який приклеївся до моєї шкіри. Я потрусила головою, і злива білого посипалася в мене з волосся.

Я підхопила один білий шматочок. То був пух.

— Чому я вся в пір’ї? — запитала я здивовано. Він нетерпляче видихнув.

— Ну, я покусав подушку. Чи дві. Але я ж не про це говорю.

— Ти… кусав подушку? Навіщо?

— Слухай, Белло! — він майже заричав. Узяв мою руку — дуже обережно — й витягнув її. — Поглянь на це.

Під білим пухом набрякали великі багряні синці на тлі блідої шкіри на моїй руці. Я пробіглася очима вздовж доріжки, яку формували синці від пальців і до плеча, а потім вниз до ребер. Я вивільнила руку, щоб помацати плямку на передпліччі. Під пучками вона щезла, а потім знову з’явилася. Вона трошки пульсувала.

Легенько, що я майже не відчувала його дотику, Едвард приклав долоню до синців на моїй руці, і малюнок його пальців збігся з багряним візерунком.

— О, — мовила я.

Я намагалася пригадати, що було, — пригадати біль, — але не могла. Не могла здумати жодної миті, коли його обійми здавалися занадто міцними, його руки — занадто дужими. Пам’яталося тільки: кортіло, щоб він пригортав мене ще міцніше, а коли він так і робив, я почувалася щасливою…

— Мені… так прикро, Белло, — прошепотів він, поки я роздивлялася синці. — Я знав, що так буде. Я не повинен був… — з горла його вихопився низький докірливий рик. — Мені так прикро, Белло, що цього й словами не описати.

Він затулив обличчя рукою і завмер.

Цілу довгу хвилину я вражено просиділа, намагаючись перетравити його біль — тепер я його розуміла. Проте це настільки суперечило моїм власним відчуттям, що я не могла їх скласти докупи.

Проте шок помалу минувся, нічого не полишивши по собі. Тільки порожнечу. Голова моя була цілком порожньою. Я не знала, що сказати. Як йому все правильно пояснити? Як зробити його таким самим щасливим, якою почувалась я зараз — чи радше мить тому?

— Едварде!

Він не ворухнувся.

— Едварде?

Ні руху. Що ж, тоді я виголошу монолог.

— А мені не прикро, Едварде. Мені… я навіть не можу пояснити. Мені так добре, я щаслива. І навіть більше. І не сердься. Не сердься. Зі мною справді все га…

— Тільки не кажи гаразд, — голос його був холодний як лід. — Якщо ти не хочеш довести мене до божевілля, не кажи, що з тобою все гаразд.

— Але ж так і є, — прошепотіла я.

— Белло, — майже застогнав він, — не треба.

— Ні, Едварде, це тобі не треба.

Він прибрав руку, і його золоті очі змучено подивилися на мене.

— Не руйнуй моменту, — мовила я. — Я. Просто. Щаслива.

— Я вже й так усе зруйнував, — прошепотів він.

— Припини, — рявкнула я.

Я почула, як він скреготнув зубами.

— Ет! — зітхнула я. — Чого ж ти й досі не навчився читати мої думки? Як незручно бути ментально німою!

Його очі здивовано розширилися, попри його вбивчий гумор.

— Це щось новеньке. Ти ж рада, що я не вмію читати твоїх думок.

— Не сьогодні.

Він подивився на мене довгим поглядом.

— Чому?

Я в розпачі піднесла над головою руки, відчувши в плечах дискомфорт, який намагалася проігнорувати. Долоні мої з лунким виляском впали йому на груди.

— Тому що все твоє занепокоєння як рукою б зняло, якби ти міг прочитати, що саме відчуваю я зараз! Чи принаймні відчувала п’ять хвилин тому. Я була просто щаслива. Я була на вершині блаженства. А зараз… ну, зараз я, м’яко кажучи, засмучена.

— Але ж ти повинна на мене сердитися.

— Ну, гаразд, я сердита. Тобі легше?

Він зітхнув.

— Ні. Зараз мені ні від чого не стане легше.

— Ось, — вибухнула я. — Ось чому я сердита. Ти руйнуєш мені задоволення, Едварде.

Він закотив очі й похитав головою.

Я зробила глибокий вдих. Зараз я відчувала дискомфорт, проте біль був несильним. Наче я вчора натягалася важкого. Ми з Рене практикували це, коли в неї був черговий напад жаги удосконалити фігуру. Шістдесят п’ять поштовхів із десятьма фунтами[6] в кожній руці. Наступного дня я не могла ходити. А сьогодні я й уполовину не почувалася так, як того разу.

Я проковтнула роздратування і змусила голос звучати заспокійливо.

— Ми ж знали, що може що завгодно статися. Я гадала, про це було домовлено. І взагалі — насправді все минуло набагато легше, ніж я собі уявляла. А оце — просто дурниця, — я провела пальцями по вкритій синцями руці. — Гадаю, для першого разу, коли не знаєш, як воно буде, ми чудово впоралися. А ще трохи попрактикуємося…

Раптом вираз його обличчя став таким сердитим, що я обірвала себе на півслові.

— Домовлено? Ти цього чекала, Белло? Ти чекала, що я зроблю тобі боляче? Ти гадала, що буде ще гірше? І ти вважаєш, що експеримент удався, бо й досі, по всьому, можеш ходити? Нема поламаних кісток — вважай, перемога?

Я дочекалася, щоб він виговорився. Далі я пождала, поки вирівняється його дихання. Коли очі його заспокоїлися, я відповіла, і говорила я повільно й чітко:

— Я не знала, на що очікувати. Але я точно не чекала, що все буде так… так… просто чудово й ідеально, як було, — я стишила голос до шепоту й перевела погляд із його очей на власні руки. — Тобто не знаю, як було тобі, але так було мені.

Холодний палець знову підвів мою голову.

— То ти за це хвилюєшся? — запитав він крізь зуби. — Що мені не було добре?

Я досі не піднімала очей.

— Я знаю, наші відчуття різні. Ти ж не людина. Я просто намагалася тобі пояснити, що для людини… ну… в житті навряд чи є кращі моменти.

Він так довго мовчав, що зрештою я змушена була підвести на нього погляд. Обличчя його стало м’якшим, замисленим.

— Здається, я маю ще за дещо вибачитися перед тобою, — нахмурився він. — Я й не думав, що ти можеш сприйняти те, як я почуваюся через біль, якого завдав тобі, за прояв того, що минула ніч не була… ну… найкращою з ночей у моєму житті. Але я не можу так вважати, адже тобі я завдав…

Я усміхнулася кутиками вуст.

— Справді? Найкращою в житті? — перепитала я тоненьким голосом.

Він узяв моє обличчя в долоні, досі заглиблений у себе.

— Я побалакав із Карлайлом потому, як ми з тобою уклали угоду, сподіваючись, що він мені порадить. Звісно, він попередив мене, що для тебе це буде дуже небезпечно, — тінь пробігла його обличчям. — Але він вірив у мене — вірив, а я не заслуговую на це.

Я хотіла заперечити, але він поклав два пальці мені на вуста, перш ніж я встигла вимовити бодай слово.

— А ще я запитав у нього, на що мені чекати. Він не знав, як саме я почуватимуся… адже я вурдалак, — він кволо усміхнувся. — Карлайл сказав мені, що це почуття — напрочуд потужне, ніщо з ним не зрівняється. Він пояснив мені, що фізичним коханням не варто легковажити. Оскільки у нас темперамент майже не змінюється з роками, сильні емоції можуть безповоротно переродити нас. Але, докинув він, мені не варто цим занадто перейматися, адже ти вже й так змінила мене докорінно, — на цей раз його усмішка була значно щирішою. — А ще я побалакав зі своїми братами. Вони пояснили мені, яке це задоволення. За силою воно поступається хіба що задоволенню напитися людської крові, — зморшка перетнула його чоло. — Але ж я пробував твою кров на смак, проте навряд чи в світі є кров краща, ніж це… Ні, я не вважаю, що вони помиляються. Просто в нас було щось інше. Щось більше.

— Так, то було більше. То було все.

— Але це не змінює головного: це було неправильно. Навіть якщо ти справді почувалася так, як кажеш.

— А що це все означає? Ти що, намагаєшся сказати, я все вигадала?

— Щоб применшити мою провину. Белло, я не можу не зважати на очевидні речі. І не можу забувати, як ти завжди намагаєшся виправдати мене, коли я накою помилок.

Я твердо взяла його за підборіддя й нахилилася так близько, що обличчя наші завмерли в кількох дюймах[7] одне від одного.

— А тепер послухай мене, Едварде Каллен. Я нічого не вдавала заради тебе, ясно тобі? Я навіть не здогадувалася, що тебе треба розраджувати, аж поки ти не затіяв усю цю розмову. Я ще ніколи в житті не почувалася такою щасливою — навіть тоді не була такою щасливою, коли збагнула, що ти кохаєш мене більше, ніж хочеш мене убити, чи того ранку, коли я прокинулася, а ти вперше чекав на мене… І навіть коли я почула твій голос у балетній залі… — (Едвард здригнувся на згадку про мою тісну сутичку з вурдалаком-мисливцем, але я не зупинялася). — Чи коли ти сказав «Так» на весіллі і я усвідомила, що якимсь дивом отримала тебе назавжди. Це найщасливіші мої спогади, а сьогоднішні почуття — найкращі з них. Отож тобі доведеться змиритися.

Він торкнувся зморшки в мене між бровами.

— А зараз я роблю тебе нещасливою. А цього я точно не хочу.

— Тоді сам не будь нещасливим. Бо з усього, що сталося, тільки це неправильно.

Його погляд застиг, а тоді він глибоко зітхнув і кивнув.

— Ти маєш рацію. Минуле в минулому, і його не в моїй владі змінити. Який сенс моєму кепському гумору псувати тобі чудовий час? Я все зроблю, щоб ти була щасливою.

Деякий час я підозріло вивчала його обличчя, й нарешті він безхмарно усміхнувся.

— Все, тільки щоб я була щасливою?

Щойно я це сказала, у животі в мене знову забурчало.

— Ти голодна, — швидко мовив Едвард. Він вистрибнув із ліжка, здіймаючи хмару пір’я. А мені це дещо нагадало.

— Отож. І з якого дива ти вирішив подерти подушки Есме? — спитала я, сідаючи в ліжку та струшуючи з себе пух.

Він уже встиг натягнути вільні штани-хакі та стояв біля дверей, куйовдячи волосся, щоб і собі витрусити кілька пір’їнок.

— Не певен, що вчора я взагалі що-небудь вирішував, — пробурмотів він. — Пощастило, що мені попалася подушка, а не ти, — він зробив глибокий вдих, а тоді похитав головою, наче намагався відігнати чорні думки. Цілком щира усмішка розквітла на його обличчі, але я була певна, що ця усмішка вартувала йому неабияких зусиль.

Я обережно сповзла з ліжка і ще раз потягнулася — тепер біль у м’язах та синцях став відчутнішим. Краєм вуха я почула, як Едвард затамував подих. Він відвернувся, так стиснувши кулаки, що кісточки побіліли.

— Невже я маю такий жахливий вигляд? — спитала я, намагаючись додати в голос легковажності. Едвард знову дихав рівно, проте так і не обернувся до мене, певно, щоб приховати вираз обличчя. Я вирушила у ванну, аби переконатися на власні очі.

Я поглянула на своє оголене тіло у великому, на повен зріст дзеркалі, що ховалося за дверима.

Бували в мене й гірші часи. Що таке легка тінь на щоці, припухлі вуста? Бо в цілому обличчя було нормальним. Решта ж тіла була розфарбована в сині та багряні барви. Я зосередилася на синцях, які найважче приховати, — на руках та плечах. Не такі вже й страшні. Шкіра в мене ніжна, отож коли з’являється синець, я рідко можу згадати, звідки він узявся. Звісно, ці синці тільки набрякають. Завтра вони матимуть гірший вигляд. А це не полегшить становища.

А тоді я поглянула на своє волосся — і застогнала.

— Белло? — він опинився поруч, не встигла я й звуку зронити.

— Я оце зі свого волосся ніколи не витрушу! — вказала я на голову, яка схожа була на куряче сідало. І взялася вибирати пір’я.

— Це так схоже на тебе — турбуватися про волосся, — буркнув він, але теж став позаду й почав вибирати пір’я, причому набагато вправніше.

— Як тобі вдається стримувати сміх? У мене такий кумедний вигляд!

Він не відповів — просто копирсався у волоссі. Але я й так знала відповідь: коли він у такому гуморі, ніщо не зможе його насмішити.

— Нічого так не вийде, — зітхнула я за хвилину. — Пір’я мов приклеїлося. Спробую просто вимити, — я обернулася й обвила руками його за пояс. — Ти хочеш мені допомогти?

— Ні, ліпше зрихтую тобі щось попоїсти, — тихо відповів він і ніжно розплів мої обійми. Він зник, як завжди, миттєво — я тільки зітхнула.

Схоже, мій медовий місяць закінчився. Від цієї думки в горлі став клубок.

Коли я нарешті майже позбулася пір’я і вдягнула незвичну білу бавовняну сукню, яка приховала більшість фіолетових плям, босоніж я потупцяла на запах смажених яєць із беконом, присипаних сиром.

Едвард стояв перед плитою з нержавіючої сталі та знімав омлет на тоненьку блакитну тарілку, яка вже чекала на столі. Від смачного запаху в мене закрутилося в голові. Відчуття було, що я з’їла б і тарілку, і пательню; в животі бурчало.

— Ось, — мовив Едвард. З усмішкою він обернувся до мене й переставив тарілку на маленький кахляний столик.

Я всілася на одному з металевих стільців і миттю взялася до паруючої яєшні. В горлі аж пекло, проте я не зважала.

Едвард сів навпроти мене.

— Мабуть, я рідко тебе годую.

Я проковтнула й нагадала йому:

— Я спала… До речі, дуже смачно. Непогано як на когось, хто сам не їсть.

— З телевізора навчився, — кинув він і подарував мені мою улюблену криву посмішку.

Я була рада побачити її — рада, що він знову став схожим на себе.

— А звідки яйця?

— Я попросив бригаду, яка тут прибирала, накупити харчів. Таке тут уперше, між іншим. Треба їм сказати, щоб пір’я прибрали… — він не договорив, а погляд його застиг десь понад моєю головою. Я мовчала, боячись бовкнути зайве, що знову його засмутить.

Я з’їла все до крихти, хоча наготував він як на двох.

— Дякую, — мовила я потому. І нахилилася через стіл, щоб поцілувати його. Він автоматично відповів на поцілунок, а тоді раптом напружився й відхилився.

Я заскреготіла зубами, і питання, яке я хотіла поставити, прозвучало більш як звинувачення:

— Ти не збираєшся взагалі мене більше торкатися?

Він повагався, а потім підніс руку й погладив мене по щоці. Пучки його легко дотикалися шкіри, і я не змогла боротися з собою — притулилася щокою до його долоні:

— Ти ж знаєш, я не це мала на увазі.

Він опустив руку.

— Я знаю. І ти маєш рацію, — він зробив паузу, трошки задер підборіддя. І провадив упевненим голосом: — Я не кохатимуся з тобою, поки ти не переродишся. Я більше не хочу завдавати тобі болю.

РОЗДІЛ 6. РОЗВАГИ

Розважити мене — ось що стало пріоритетом на острові Есме. Ми плавали з аквалангом (тобто я плавала з аквалангом, адже Едвард міг перебувати під водою без кисню скільки завгодно). Ми дослідили невеличкі джунглі, що оточували невисоку скелясту гору. Ми навідалися до папуг, які мешкали в хижці на півдні острова. Зі скелястої бухти на заході острова ми спостерігали захід сонця. Ми плавали з дельфінами, які полюбляли гратися в теплій воді на мілині. Тобто я плавала з дельфінами, бо коли з’являвся Едвард, вони зникали так швидко, наче то була акула.

Я знала, що відбувається. Він намагався зайняти мене так, щоб я не чіплялася до нього з сексом. Щоразу, коли я намагалася розслабити його з допомогою якого-небудь DVD, що їх лежало повно попід величезним плазмовим телевізором, він миттю виманював мене з будинку магічними словами на кшталт коралових рифів, або підводних печер, або морських черепах. Цілий день ми бігали, бігали, бігали, отож коли сідало сонце, я почувалася цілком змореною і виснаженою.

Щовечора я просто засинала над тарілкою; одного разу я буквально заснула за столом, отож Едвардові довелося відносити мене в ліжко. Частково причиною було те, що він весь час готував їжі забагато для однієї людини, але я після цілоденного плавання та прогулянок почувалася такою голодною, що майже все з’їдала. А тоді, з повним шлунком і виснаженим тілом, заледве здатна була тримати очі розплющеними. То все входило в його плани, понад усякий сумнів.

Змореність не додавала мені снаги в мистецтві переконання. Проте я не полишала спроб. Я намагалася наводити аргументи, вмовляти, буркотіти, проте все марно. Зазвичай перш ніж я встигала довести справу до кінця, то вже не тямила себе. А вночі приходили сни — напрочуд реальні; це були здебільшого жахи, дуже яскраві, либонь, через те, що на острові все було перебільшено яскравим, — я прокидалася змученою незалежно від того, скільки проспала.

Десь за тиждень потому, як ми опинилися на острові, я спробувала укласти компроміс. Колись це вже спрацьовувало.

Зараз я спала у блакитній кімнаті. Прибиральники мали прийти тільки завтра, і біла кімната й досі вся була вкрита килимом із пір’я. Блакитна кімната була меншою, і ліжко теж було не таким монструозним. Стіни — темні, до половини оздоблені тиковим деревом, а шпалери над ним були розкішними — з блакитного шовку.

Я вже звикла вдягати на ніч дещо з білизни, припасеної Алісою, — здебільшого речі не такі відверті, як деякі з бікіні, які вона мені напакувала. Цікаво, як вона собі уявляла моменти, в котрі мені знадобиться така вдяганка, — я засоромлено здригалася на саму думку про це.

Почала я помалу — з шовку слонової кістки, бо боялася, що відкрити забагато шкіри в моєму випадку може радше не допомогти, а все зіпсувати; проте я готова була йти й далі. Едвард, здавалося, нічого не помічав, наче я носила все ті ж старі розтягнені светри, що й удома.

Синці мої потроху сходили — десь пожовкли, а десь і зовсім зникли, отож сьогодні ввечері я витягнула з валізи ще відвертішу білизну, коли готувалася до виходу у ванній, оздобленій деревом. То була чорна мереживна білизна, на неї було соромно дивитися ще до того, як я її вдягнула. Я старалася не глядіти в дзеркало — миттю повернулася в спальню. Не хотіла розгубити дорогою всю мужність.

Яким задоволенням було для мене побачити, як на якусь секунду широко розплющилися Едвардові очі, перш ніж він зміг контролювати вираз свого обличчя.

— Ну, як тобі? — запитала я, покрутившись, щоб він мав нагоду роздивитися мене зусібіч.

Він прочистив горло.

— Ти сьогодні дуже вродлива. Та й завжди.

— Дякую, — відповіла я з ноткою гіркоти в голосі.

Я була занадто змучена, отож здалась і швиденько залізла у м’яке ліжко. Він оповив мене руками й пригорнув до грудей, але так він робив щодня — без його прохолодного тіла під боком спати було занадто жарко.

— Давай домовимося, — сказала я сонним голосом.

— Я з тобою більше ні про що не домовлятимуся, — відтяв він.

— Ти ж навіть не знаєш, що я хочу запропонувати.

— Байдуже.

Я зітхнула.

— Чорт забирай. А насправді я хотіла… Менше з тим.

Він закотив очі.

Я ж заплющилася, закинувши наживку. Позіхнула.

Минула заледве хвилина — я ще й не встигла відключитися.

— Ну, гаразд. Чого ти хочеш?

На мить я зціпила зуби, щоб не зареготати. Перед чим він ніколи не міг встояти — то це перед нагодою подарувати мені щось.

— Ну, я просто подумала… Я знаю, що ця ідея з Дартмутом — тільки прикриття, щоб пояснити, куди я поділася, але, щиро кажучи, від одного семестру в коледжі я не вмру, — мовила я, повторюючи ним самим колись сказані слова — коли він намагався переконати мене викинути з голови мрію перетворитися на вампіра. — Чарлі би просто млів від байок про Дартмут, я певна. Звісно, соромно буде, якщо я не зможу тягатися з усіма тими вченіяками. Але вісімнадцять… дев’ятнадцять… хіба така вже різниця? Навряд чи за рік у мене з’являться «гусячі лапки» довкола очей.

Довший час він мовчав. Тоді зовсім тихо мовив:

— Отож, ти би почекала? Ти би ще побула людиною?

Я припнула язика — нехай пропозиція вляжеться у нього в голові.

— Навіщо ти чиниш зі мною так? — процідив він раптом крізь зціплені зуби, спалахуючи від злості. — Невже недостатньо важко без цього? — він згріб у кулак мереживо в мене на стегнах. На мить мені здалося, що він роздере його по шву. Та тут його пальці розтислися. — Байдуже. Я більше з тобою не укладатиму угод.

— Я хочу в коледж.

— Не хочеш ти. Та й не варте воно того, щоб знову ризикувати твоїм життям. Щоб наражати тебе на небезпеку.

— Але я справді хотіла б поїхати. Звісно, коледж — не головне, бо в дійсності я хочу… я хочу ще трохи побути людиною.

Він заплющив очі й голосно видихнув через ніс.

— Белло, ти доводиш мене до божевілля. Невже ми мільйон разів не сперечалися з цього приводу, і ти завжди благала мене зробити з тебе вурдалака щонайшвидше!

— Так, але… ну, в мене з’явилися причини ще трохи побути людиною, яких я не усвідомлювала раніше.

— І які ж саме?

— Вгадай, — мовила я і відірвалася від подушки, щоб поцілувати його.

Він поцілував мене у відповідь, але не так, щоб я повірила: моє бере гору. Радше можна було зробити висновок, що він просто не хоче мене образити: він цілковито, до одуріння тримав себе в руках. За хвильку він лагідно відсунув мене, а тоді притулив до грудей.

— Ти людина до кінчиків нігтів, Белло. Тобою керують гормони, — гигикнув він.

— У тому-бо й уся справа, Едварде. У цьому мені подобається бути людиною. І не хотілося б від цього відмовлятися просто зараз. Неохота чекати роки й роки, коли єдиним моїм потягом буде кров, щоб оця частина мене хоч якоюсь мірою повернулася.

Я позіхнула, а він усміхнувся.

— Ти змучена. Поспи, кохана, — він почав наспівувати колискову, яку сам склав для мене, коли ми щойно познайомилися.

— Цікаво, а чого це я така змучена? — саркастично пробурмотіла я. — Ти ж нічого такого не планував і не підлаштовував…

Він просто хихикнув і знову почав наспівувати.

— Я так змучуюся, що могла би спати і трохи краще.

Пісня урвалася.

— Ти спала весь час як убита, Белло. Ти ні разу не заговорила уві сні, відколи ми тут. Якби не твій храп, я міг би подумати, що ти в комі.

Дурниці про храп я пропустила — знаю, що не хроплю.

— І я не крутилася? Дивно. Зазвичай, коли мені сняться кошмари, я качаюся по всьому ліжку. І репетую.

— А в тебе кошмари?

— Яскраві! Але вони мене виснажують, — я позіхнула. — Не можу повірити, що я не бовкала про них уві сні весь час.

— Що тобі сниться?

— Та різні речі — але все здається однаковим через кольори.

— Кольори?

— Все таке яскраве й реальне! Здебільшого коли я сплю, я якось знаю, що це сон. Але в цих кошмарах у мене немає враження, що я сплю. І від цього мені ще страшніше.

Коли він знову заговорив, у голосі відчувалася стурбованість.

— А що саме тебе лякає?

Я ледь здригнулася.

— В основному… — завагалась я.

— В основному…? — підохотив він мене.

Не знаю чому, але мені не хотілося розповідати Едвардові про дитину, яка з’являється у моєму повторюваному кошмарі, — щось було дуже особисте в цьому конкретному сні. Отож замість розповісти йому все в подробицях, я розповіла тільки одне. Але й цього було, безперечно, достатньо, щоб налякати і мене, і будь-кого.

— Клан Волтурі, — прошепотіла я.

Він міцніше притиснув мене.

— Вони більше ніколи не потурбують тебе. Скоро ти станеш безсмертною, і в них зникнуть підстави.

Я дозволила йому втішатися, почуваючись дещо винною за те, що він неправильно мене зрозумів. Бо насправді кошмари мої були не про це. Бо це не за себе я боялася — я боялася за того хлопчика.

То був той хлопчик, що у моєму найпершому сні, — дитина-вампір із червоними як кров очима, який сидів на купі мертвих тіл тих, кого я любила. Хлопчик, який снився мені чотири рази за останній тиждень, був, безсумнівно, людиною, він мав рожеві щічки та зелені очі. Але як і перший хлопчик, він трусився зі страху, коли клан Волтурі звужував своє коло довкруж нас.

У цьому сні, який водночас був і новим, і знайомим, я мусила захистити невідому дитину. Іншого вибору я не мала. Та воднораз я знала, що це мені не вдасться.

Едвард прочитав відчай на моєму обличчі.

— Чим тобі допомогти?

Я потрусила головою.

— Це всього-на-всього сни, Едварде.

— Хочеш, я тобі співатиму? Співатиму всю ніч, якщо це зможе відігнати кошмари.

— Не всі сни — кошмари. Деякі приємні. Такі… барвисті. Під водою, там рибки й корали. І здається, що все відбувається насправді, — я не відчуваю, що сплю. Може, проблема в острові? Тут справді занадто яскраво.

— Хочеш додому?

— Ні. Поки що ні. Ми можемо тут іще побути?

— Можемо бути тут стільки, скільки захочеш, Белло, — пообіцяв він.

— Коли починається семестр? Щось я проґавила…

Він зітхнув. Може, він навіть знову почав наспівувати, проте я відключилася раніше, ніж могла в цьому переконатися.

Прокинулася в темряві — і вжахнулася. Сон був таким реальним… таким яскравим, таким чуттєвим… Я голосно хапнула ротом повітря, цілком дезорієнтована в темній кімнаті. Тільки мить тому, здавалося, світило яскраве сонце…

— Белло? — прошепотів Едвард, обхопив мене руками і легенько потрусив. — Що з тобою, сонечко?

— О, — я знову глибоко вдихнула. Просто сон. Не реальний, звичайний. На мій власний подив, сльози мимоволі ринули з моїх очей, побігли по обличчю.

— Белло! — вигукнув він стривожено. — Що трапилося? — Едвард витирав прохолодною рукою сльози з моїх щік, але миттю накочувалися інші.

— То був просто сон, — я не змогла стримати схлип, голос мій урвався. Безпричинні сльози турбували мене, але я не могла позбутися відчуття горя, яке раптом охопило мене. Я так хотіла, щоб той сон був реальністю!

— Все гаразд, люба, все гаразд. Я з тобою, — він колисав мене, але зашвидко, щоб це могло заспокоїти. — Тобі знову наснився кошмар? То все не насправді, то все не насправді.

— Це був не кошмар, — я похитала головою, зворотнім боком долоні тручи очі. — Це був приємний сон, — голос мій знову зірвався.

— То чому ж тоді ти плачеш? — вражено запитав він.

— Бо я прокинулася, — заплакала я, обвиваючи його руками за шию так міцно, що ледь не задушила, і схлипуючи в нього на грудях.

Він коротко засміявся з такої логіки, але сміх був напружений і стурбований.

— Усе гаразд, Белло. Дихай глибоко.

— Все було таким живим! — плакала я. — Я хотіла, щоб це було насправді!

— То розкажи мені свій сон, — підохотив він мене. — Може, це допоможе.

— Ми були на пляжі… — я не договорила, а натомість трошки відсунулася, щоб поглянути очима, повними сліз, на його схвильоване янгольське обличчя, туманне в темряві. Я замислено втупилася в нього, а безпідставне горе потроху вщухало.

— А потім? — нарешті не витримав він.

Я моргнула, струшуючи сльози з очей.

— О Едварде…

— Белло, розкажи мені, — наполягав він, і його очі блищали від занепокоєння через біль у моєму голосі.

Але я не могла розказати. Натомість я знову закинула руки йому на шию й гаряче притиснула вуста до його вуст. Це не було жадання — то була необхідність, гостра — на межі болю. Він зразу відповів на поцілунок, але за мить я відчула опір.

Едвард ніжно, дуже ніжно відсторонив мене, здивований, і міцно взяв за плечі.

— Ні, Белло, — рішуче сказав він, дивлячись на мене таким поглядом, наче турбувався, чи не з’їхала я з глузду.

Я здалася, руки безсило впали, а непоясненні сльози знову струмком покотилися по обличчю, схлипи рвалися з горла. Він має рацію — мабуть, я збожеволіла.

Він втупився в мене збентеженим поглядом, у якому читався біль.

— П-п-пробач, — промимрила я.

У відповідь він знову пригорнув мене, притискаючи до своїх мармурових грудей.

— Не треба, не треба, Белло! — у розпачі простогнав він.

— Будь ласка, — злетіло з вуст благання, приглушене його шкірою. — Будь ласка, Едварде!

Не знаю, чи зворушили його сльози, які бриніли в моєму голосі, чи він не був готовий протистояти моєму неочікуваному натиску, чи його жага була такою ж неподоланною в ту мить, як і моя. Та якою б не була причина, а він притягнув мої вуста до своїх і зі стогоном здався.

І ми почали з того місця, де обірвався мій сон.

Прокинувшись зранку, я намагалася не ворушитися, щоб вирівняти дихання. Я боялася розплющувати очі.

Я лежала на Едвардових грудях, але він теж не ворушився, і руки його не пригортали мене. А це був поганий знак. Я боялася зізнаватися, що вже прокинулась, аби не наразитися на його гнів — незалежно від того, на кого саме сьогодні він почувався сердитим.

Я спробувала обережно підглянути крізь приплющені вії. Він утупився в темну стелю, а руки закинув за голову. Я звелася на лікті, щоб ліпше роздивитися його обличчя. Воно було спокійним, без жодних емоцій.

— Наскільки я сьогодні потовчена? — запитала я тихенько.

— З ніг до голови, — мовив він, але тут-таки обернув до мене голову і вдоволено вищирився.

Я зітхнула з полегшенням.

— Дуже перепрошую, — сказала я, — я не хотіла тебе образити… Ну, я не знаю, що це зі мною було минулої ночі, — я похитала головою на згадку про безпричинні сльози, про безмежне горе.

— Ти так і не розповіла мені свій сон.

— Мабуть, так і не розповіла — але, можна сказати, показала, — нервово реготнула я.

— О, — мовив він. Очі його розширилися, а тоді він моргнув. — Як цікаво!

— Це був дуже приємний сон, — промурмотіла я. Він нічого на це не сказав, тільки кілька секунд потому зауважив:

— Мене пробачили?

— Я ще маю подумати.

Я сіла на ліжку, щоб гарненько себе обдивитися, — принаймні ніде не було пір’я. Та щойно я ворухнулася, як мене хитнуло від дивного головокружіння. Я гойднулась і знову повалилася на подушки.

— Ой… у голові крутиться.

Ось коли він мене нарешті пригорнув.

— Ти довго спала. Дванадцять годин.

— Дванадцять?

Дивно.

Поки я говорила, то швиденько окинула себе поглядом, стараючись робити це непомітно. Вигляд у мене був цілком нормальний. Синці на руках були тижневої давності, уже жовтіли. Для експерименту я потягнулася. Теж усе нормально. Навіть краще, ніж нормально.

— Закінчила інвентаризацію?

Я засоромлено кивнула.

— І подушки, здається, всі цілі.

— Чого не скажеш про твою… е-е-е… нічну сорочку, — він кивнув у ноги ліжка, де на білому шовковому простирадлі валялося кілька мереживних обривків.

— Шкода, шкода, — мовила я. — Мені вона так подобалася!

— Мені теж.

— Більше жодних втрат? — скромно запитала я.

— Ще мені доведеться ремонтувати ліжко Есме, — зізнався він, кидаючи погляд через плече. Я прослідкувала за його поглядом — і вражено побачила, що вся ліва половина спинки ліжка була поламана на грубі бруски.

— Гм, — нахмурилась я. — Як це я могла такого не почути?

— Схоже на те, що коли твоя увага чимось добре зайнята, більше нічого навкруги ти не помічаєш.

— Я справді була трошечки зайнята, — визнала я, червоніючи на обличчі.

Він торкнувся моєї палаючої щоки і зітхнув.

— Мені так цього бракуватиме!

Я уважно поглянула йому в обличчя, шукаючи ознак гніву або каяття, яких я так боялася. Він холоднокровно витримав мій погляд, вираз його був спокійний, але прочитати з нього я нічого не могла.

— А ти як почуваєшся?

Він засміявся.

— Що таке? — вимогливо запитала я.

— У тебе такий винуватий вигляд — наче ти вчинила злочин.

— Я й почуваюся винною, — пробурмотіла я.

— Ти спокусила свого вельми охочого чоловіка. Це не тяжкий злочин.

Схоже, він дражнив мене. Я почервоніла ще дужче.

— Слово «спокусила» означає попередній замір.

— Може, я неправильно висловився, — допустив він.

— Ти не сердишся?

Він сумно усміхнувся.

— Ні, я не серджуся.

— Чому ж так?

— Ну… — він помовчав. — По-перше, ти не ушкоджена. Цього разу мені легше було контролювати себе, не виходити за межі, — він іще раз кинув швидкий погляд на поламану спинку ліжка. — Можливо, тому що я вже трохи знав, на що розраховувати.

Обнадієна усмішка розквітла на моєму обличчі.

— Я ж тобі казала — потрібна практика.

Він закотив очі.

У мене забуркотіло в животі, і він розреготався.

— Людині пора снідати? — запитав він.

— Так, будь ласка, — мовила я, зістрибуючи з ліжка. Я зробила занадто різкий рух — і мов п’яна заточилася. Едвард підхопив мене, перш ніж я врізалася в шафу.

— Що з тобою?

— Якщо в наступному житті мій вестибулярний апарат не поліпшиться, я вимагатиму компенсації.

Цього ранку куховарила я — насмажила яєць, бо була занадто голодна, щоб заводитися з чимось складнішим. У нетерплячці я скинула яєшню на тарілку буквально за кілька хвилин.

— Відколи це ти їси таку недосмажену яєшню?

— Відсьогодні.

— А ти знаєш, скільки яєць ти строщила за останній тиждень? — із-під умивальника він витягнув кошик для сміття — той був повен коробок із-під яєць.

— Дивно, — мовила я, ковтаючи величезний шматок. — У цьому місці в мене змінився апетит… — (А ще ці сни… А ще це підозріле головокружіння…) — Але мені тут подобається. Проте нам, певно, скоро доведеться поїхати звідси, щоб вчасно дістатися в Дартмут? І нам же ще треба знайти житло, і меблі купити, і все таке…

Він сів поруч зі мною.

— Ти вже можеш не прикидатися з цим коледжем — ти отримала те, що хотіла. І ми ніякої угоди не укладали — отож і жодних зобов’язань немає.

Я фиркнула.

— Але я не прикидалася з коледжем, Едварде. Я весь свій вільний час не плету інтриг, як дехто. Чого б іще такого вигадати, аби надійніше виснажити Беллу сьогодні? — я не дуже вдало зімітувала його голос. Він засоромлено засміявся. — Мені й справді хочеться іще трошки побути людиною, — я нахилилася й провела пучками по його голих грудях. — Мені ще не досить.

Він підозріло на мене подивився.

— Цього? — запитав він, зловивши мене за руку, коли та вже повзла до його живота. — То все це — тільки через секс? — закотив він очі. — Як же я про це не подумав? — глузливо пробурмотів він. — Скількох сварок можна було б уникнути!

Я зареготала.

— Отож-бо.

— Ти людина до кінчиків нігтів, — сказав він укотре.

— Я знаю.

Вуст його торкнулася тінь усмішки.

— То ми поїдемо в Дартмут? Справді?

— У першому семестрі я, мабуть, провалюся.

— Я з тобою позаймаюся, — тепер він розплився в широкій усмішці. — Тобі сподобається в коледжі.

— Як гадаєш, ми ще встигнемо знайти квартиру?

Він винувато скривився.

— Ну, насправді в нас уже є там будинок. Знаєш, про всяк випадок.

— Ти купив будинок?

— Нерухомість — чудова інвестиція.

Я вигнула брову, тоді опустила її.

— Тож усе готово.

— Я маю з’ясувати, чи вдасться мені притримати ще твою «тимчасову» машину…

— Не доведи Господь у мене не буде захисту від танків.

Він вишкірився.

— Скільки ще ми можемо тут побути?

— Часу в нас удосталь. Ще кілька тижнів, якщо захочеш. А тоді, перш ніж поїхати в Нью-Гемпшир, ми можемо навідати Чарлі. А на Різдво ми могли б завітати до Рене…

Він намалював щасливе майбутнє — щасливе для всіх… Шухлядка, в яку я заховала спогад про Джейкоба, здригнулася, тож я подумки додала: майже для всіх.

Ситуація ніяк не вирішувалася. Тепер, коли я дізналася, наскільки добре бути людиною, спокусливо було трошки почекати з нашими планами. Вісімнадцять чи дев’ятнадцять, дев’ятнадцять чи двадцять… Яка різниця? За рік я не змінюся до невпізнанності. А бути людиною, коли поруч Едвард… Щодня зробити вибір було дедалі важче.

— Кілька тижнів, — погодилась я. Та оскільки часу завжди замало, додала: — Я тут подумала — ти пам’ятаєш, що я говорила про практику?

Він розсміявся.

— Ти зможеш пригадати цю думку пізніше? Я чую вдалині човен. Мабуть, бригада прибиральників уже тут.

Він попросив мене пригадати це пізніше? Чи має це означати, що в мене більше не виникатиме проблем із практикою? Я усміхнулася.

— Дай-но я поясню Густаво, що там за безлад у білій спальні, а тоді ми можемо погуляти. На південь у джунглях є чудова місцина…

— Я не хочу гуляти. Сьогодні я не тягатимуся по всьому острову. Я хочу лишитися вдома й подивитися фільм.

Він стиснув вуста, щоб не зареготати на мій сердитий тон.

— Гаразд, гаразд, як скажеш. Вибери якийсь, поки я відчиню двері.

— Ніхто ж не стукав.

Він схилив голову набік і прислухався. За півсекунди долинув легенький, сором’язливий стукіт у двері. Він вишкірився й рушив у хол.

Я ж попрямувала до полиці під величезним телевізором і почала вивчати написи на коробках. Важко було вирішити, на чому зупинитися. Тут було більше DVD, ніж у прокаті.

З холу долинав Едвардів низький оксамитовий голос — він балакав із кимсь, я так розумію, доброю португальською мовою. Інший голос, грубіший, відповідав теж португальською.

Едвард провів прибулих до кімнати, дорогою показав кухню. Двоє бразильців поряд із ним видавалися на диво низенькими й чорнявими. Один був череватий чоловік, другою була худенька жінка, в обох обличчя були покраяні зморшками. Едвард із гордістю вказав на мене, і я почула кілька незнайомих слів, а серед них — своє ім’я. Я почервоніла на згадку про пір’я в білій спальні, адже скоро вони весь цей безлад побачать на власні очі. Невисокий чоловік увічливо усміхнувся до мене.

Але маленька шоколадна жінка не всміхалася. Вона втупилася в мене поглядом, у якому змішалися збентеження, занепокоєння, але понад усе — страх. Перш ніж я відреагувала, Едвард повів їх далі до нашого «курятника», тож вони зникли з очей.

Коли він з’явився знову, то уже був сам. Він швидко підійшов до мене і пригорнув однією рукою.

— Що таке з нею? — прошепотіла я настійливо, згадавши панічний вираз обличчя жінки.

Він здвигнув плечима, зовсім не виказуючи занепокоєння.

— Каура — наполовину індіанка, з племені тикуна. Вона виросла більш забобонною — чи радше більш обізнаною, ніж мешканці сучасного світу. Вона підозрює, хто я такий, вона майже здогадується, — і далі в його голосі не було неспокою. — Тут у них є свої легенди. Особливо про Libishomen — демона-кровопивцю, який переслідує виключно вродливих жінок, — він скосив на мене оком.

Виключно жінок вродливих? Це, щиро кажучи, не може не лестити.

— Але вигляд у неї був переляканий, — мовила я.

— А вона і є перелякана — та ще більше вона турбується за тебе.

— За мене?

— Вона боїться того, що ти тут зі мною наодинці, — він моторошно гигикнув, а тоді поглянув на цілу стіну коробок із фільмами. — Ну, то ти вже вибрала, що ми дивитимемося? Це цілком людське заняття.

— О так, перегляд кіно якраз переконає її, що ти людина, — засміялась я і обхопила його руками за шию, стала навшпиньки.

Він нахилився, щоб я могла його поцілувати, а тоді руки його міцніше обхопили мене, відірвали від підлоги, щоб йому більше не доводилося нагинатися.

— Кіно-доміно, — промурмотіла я, куйовдячи пальцями його бронзове волосся, поки губи його ковзали вниз моєю шиєю.

Раптом пролунав звук, наче хтось хапнув ротом повітря, й Едвард різко поставив мене на підлогу. Каура застигла в коридорі з виразом жаху на обличчі, в її чорному волоссі заплуталося пір’я, і цілу торбу пір’я вона тримала в руках. Вона так вирячилася на мене, що я аж почервоніла й опустила погляд. Нарешті вона опанувала себе й пробурмотіла щось таке, що навіть незнайомою мовою очевидячки звучало, як вибачення. Едвард усміхнувся й щось їй дружньо відповів. Віна відвела свої темні очі й рушила далі коридором.

— Вона подумала саме те, що я думаю, вона подумала, правда? — зронила я.

Він розсміявся на моє закручене речення.

— Так.

— Ось, — мовила я, простягаючи руку й хапаючи перший-ліпший фільм. — Ввімкни оцей, і ми вдамо, що дивимося кіно.

То виявився старий мюзикл, де всі всміхалися й носили пишні сукні.

— Саме пасує до медового місяця, — затвердив мій вибір Едвард.

Поки актори на екрані танцювали під веселеньку вступну пісню, я зручно вмостилася на софі, звернувшись клубочком на Едвардових руках.

— То тепер ми зможемо повернутися в білу спальню? — ліниво запитала я.

— Ну, не знаю… Я ж уже розламав спинку ліжка в іншій кімнаті так, що вона не підлягає ремонту, — мабуть, ліпше ми постараємося збитки зосередити тільки в одній частині дому в надії, що Есме ще раз нас коли-небудь запросить.

Я широко всміхнулася.

— А ти очікуєш більших збитків?

Він розсміявся на мій вираз обличчя.

— Гадаю, буде ліпше, якщо все буде підготовлено, ніж коли я чекатиму, щоб ти знову спровокувала мене.

— Так, бо це неминуче, — недбало підтвердила я, але пульс мій пришвидшився і кров застугоніла в жилах.

— А що це сталося з твоїм серцем?

— Нічого. Я здорова, як корова, — я хвильку помовчала. — Може, сходимо перевіримо зону катастрофи?

— Мабуть, увічливіше буде дочекатися, поки ми залишимося на самоті. Ти, може, й не помітиш, як я ламаю меблі, але декого це може налякати.

Щиро кажучи, я вже й забула, що в сусідній кімнаті хтось був.

— Справді. Чорт.

Густаво й Каура безшумно рухалися будинком, я ж нетерпляче чекала, поки вони закінчать, і намагалася хоч трохи звертати увагу на екран, де всі жили довго й щасливо. Мене починало хилити в сон, незважаючи на те, що, як засвідчив Едвард, я й так проспала півдня, — коли різкий голос потурбував мене. Едвард сів рівно, досі тримаючи мене на руках, й відповів Густаво бездоганною португальською мовою. Густаво кивнув і тихо попрямував до дверей.

— Вони закінчили, — пояснив мені Едвард.

— Отже, ми нарешті самі?

— Може, спершу пообідаємо? — запропонував він.

Я закусила губу, розриваючись навпіл. Я справді зголодніла.

З посмішкою він узяв мене за руку й повів до кухні. Він так добре вивчив моє обличчя — вже байдуже було, що він не може проникати в мої думки.

— Це виходить із-під контролю, — пожалілась я, коли наїлася донесхочу.

— Може, по обіді хочеш поплавати з дельфінами — трохи витратити калорій? — запитав Едвард.

— Пізніше. У мене інший план зі спалення калорій.

— Ну-ну, що за план?

— Там іще лишилася половина спинки на ліжку…

Але я не договорила. Він уже згріб мене в обійми, своїми вустами змусив мене замовчати і з нелюдською швидкістю помчав до блакитної спальні.

РОЗДІЛ 7. НЕСПОДІВАНКА

Чорна шерега наближалася до мене крізь туман щільний, як саван. Я бачила, що їхні червлені очі блищать від бажання, від жаги вбити. Їхні вуста розтулялися, оголюючи гострі вологі зуби — вони чи то ричали, чи то щирилися.

З-за моєї спини лунало дитяче схлипування, але я не могла обернутися й поглянути. Хоч я понад усе хотіла переконатися: з хлопчиком усе гаразд, проте не могла собі дозволити випустити їх із поля зору.

Тіні наближалися, чорні мантії ледь-ледь коливалися від руху. Я бачила, як долоні їхні стискалися в білі мов кість кулаки. Вони потроху розосереджувалися, щоб обійти нас зусібіч. Ми були оточені. Ми мали померти.

Та раптом, мов блиснув фотоспалах, картинка змінилася. Тобто нічого не змінилося — Волтурі й далі насувалися на нас, ладні вбивати. Проте я ніби дивилася під іншим кутом зору. Зненацька я відчула голод. Я хотіла, щоб вони напали. Паніка перейшла в жагу крові, я поповзла вперед, посмішка грала в мене на обличчі, а з-поміж вишкірених зубів вихопився рик…

Я рвучко сіла на ліжку, в жаху збудившись зі сну.

У кімнаті було темно. Гаряче було, мов у парильні. Краплини поту зволожили скроні, стікали по шиї.

Я помацала гарячі простирадла — поряд нікого не було.

— Едварде?

І тоді мої пальці наткнулися на щось гладеньке, пласке, тверде. Складений навпіл аркуш паперу. Я підхопила записку й навпомацки рушила до вимикача.

Записка була адресована місіс Каллен.

Сподіваюся, ти не прокинешся й не помітиш, що мене нема, та якщо раптом таке станеться, повідомляю: я скоро повернуся. Я вирушив на велику землю на полювання. Лягай спати, а коли збудишся, я вже буду поряд. Я кохаю тебе.

Я зітхнула. Ми вже два тижні перебували на острові, отож варто було очікувати, що йому доведеться залишити мене ненадовго, я тільки не знала коли. Таке враження, що тут ми існуємо поза часом; все було ідеально, ми просто пливли за течією.

Я витерла піт із чола. Сну не було в жодному оці, хоча годинник, який стояв на комоді, показував тільки першу годину. Я усвідомлювала, що не зможу заснути, поки мені так жарко, поки я липка від поту. Поминаючи вже те, що коли я вимкну світло й заплющу очі, то миттю, мов навіч, побачу чорні фігури, які підкрадаються до мене.

Я підвелася й безцільно почала блукати будинком, кругом вмикаючи світло. За відсутності Едварда він видавався таким великим і порожнім! Таким інакшим.

Опинилась я в кухні й подумала, що поїсти зараз — найкраще заспокійливе.

Я покопирсалася в холодильнику, поки не відшукала всіх необхідних складових, щоб засмажити курча. Тріскотіння й шипіння олії на пательні, де смажилося курча, видалося мені приємним і домашнім; поки цей звук порушував тишу, я заспокоювалася.

Пахло так смачно, що я вчепилася в м’ясо зубами просто з пательні, обпікаючи язик. Я вкусила п’ять чи шість разів, і нарешті курча охололо настільки, що я почала відчувати його смак. Тепер я жувала повільніше. Щось не так із присмаком? Я ще раз уважно поглянула на м’ясо — воно було білим, на вигляд добре просмаженим… може, не зовсім? Я ще раз укусила, пожувала. Ні — щось точно не так. Я аж підстрибнула — щоб виплюнути в раковину. Зненацька запах смаженого в олії курчати став нестерпним. Я підхопила пательню й вивернула весь вміст у смітник, а тоді відчинила вікно, щоб провітрити кухню. Знадвору увірвався прохолодний вітерець. Він приємно торкався шкіри.

Знагла я відчула себе виснаженою, але мені не хотілося повертатися в задушливу кімнату. Отож я відчинила всі вікна у вітальні, де стояв телевізор, й лягла на диванчику просто під вікном. Я знову увімкнула той сам фільм, що ми дивилися вдень, і заснула ще до кінця вступної пісні.

Коли я вдруге розплющила очі, сонце вже подолало півшляху в небі, проте зовсім не світло збудило мене. Мене пригортали прохолодні руки. Та водночас шлунок мені різонув біль — так наче хтось мене кулаком вдарив у живіт.

— Перепрошую, — бурмотів Едвард, зимною рукою стираючи піт із мого чола. — От і вся моя дбайливість… Я не подумав, що тут буде так жарко, коли мене не буде. Наступного разу, перш ніж мені йти, треба буде встановити кондиціонер.

Я не могла зосередитися на тому, що він говорив.

— Вибач! — хапнула я ротом повітря, виборсуючись із його рук.

Він автоматично розтиснув обійми.

— Белло?

Я помчала до ванної кімнати, затискаючи рот долонею. Мені було так зле, що я навіть не зважала (спершу), що він весь час був поруч зі мною, поки я навколішках стояла перед унітазом, а мене шалено вивертало.

— Белло! Що сталося?

Я ще не в змозі була відповісти. Він тривожно притримував мене, прибирав волосся з мого обличчя, чекав, поки я знову зможу дихати.

— Чортове тухле курча! — застогнала я.

— Ти як? — напруженим голосом запитав він.

— Усе гаразд, — видихнула я. — Просто отруїлася. Тобі не варто дивитися. Іди собі.

— І не подумаю, Белло.

— Іди собі, — зі стогоном повторила я, намагаючись звестися на ноги, аби прополоскати рот. Він лагідно допоміг мені, ігноруючи мій слабенький опір.

Коли рот нарешті був чистий, Едвард відніс мене в ліжко й обережно посадив, підтримуючи обома руками.

— Отруїлася?

— Так, — каркнула я. — Засмажила собі курча вночі. На смак було жахливе, я все викинула. Але я встигла трохи проковтнути.

Він поклав мені холодну руку на чоло. Приємно було.

— Зараз як ти почуваєшся?

Я хвильку подумала. Напад нудоти минувся так само раптово, як і з’явився, і було мені само, як і щоранку перед тим.

— Досить непогано. До речі, я трохи голодна.

Він змусив мене потерпіти ще годину й випити велику склянку води, а тоді підсмажив яєць. Почувалась я цілком пристойно, тільки була трохи виснажена через те, що прокидалася вночі. Едвард увімкнув новини CNN — ми давно вже втратили зв’язок зі світом, навіть якби почалася світова війна, ми б і гадки про це не мали, — і я сонно вмостилася в нього на колінах.

Мені швидко набридли новини, отож я відвернулася й поцілувала його. Але як і зранку, щойно я ворухнулася, гострий біль вибухнув у животі. Я помчала геть, затискаючи рот долонею. Я була певна, що цього разу не добіжу до ванної, отож погнала до раковини в кухні.

Він знову притримував моє волосся.

— Може, варто поїхати в Ріо, навідатися до лікаря, — схвильовано запропонував він, коли я вже полоскала рот.

Я похитала головою і посунула в коридор. Лікарі — це уколи.

— Все буде гаразд, коли я почищу зуби.

Коли смак у роті поліпшився, я пошукала у валізі маленьку аптечку, яку Аліса спакувала для мене: повний набір людських засобів від бинтів до знеболювального і — саме це я і шукала — пігулки від шлункових розладів. Може, мені вдасться привести шлунок до ладу й заспокоїти Едварда.

Та перш ніж я знайшла пігулки, натрапила на дещо інше з того, що зібрала для мене Аліса. Я взяла маленьку синю коробочку й довгу хвилю вдивлялася в неї, забувши про все на світі.

А тоді почала рахувати про себе. Раз. Два. Три.

Стукіт сполохав мене, коробочка впала назад у валізу.

— Як ти? — запитав Едвард. — Тебе знову нудить?

— І так, і ні, — відповіла я задушеним голосом.

— Белло? Можна увійти? — він був дуже стурбований.

— Га…разд.

Він зайшов і швидко оцінив мій стан: я по-турецькому сиділа на підлозі біля валізи й витріщалася невидющим поглядом у порожнечу. Він опустився поряд, рукою торкнувся чола.

— Що сталося?

— Скільки днів минуло з весілля? — прошепотіла я.

— Сімнадцять, — автоматично відповів він. — Белло, що таке?

Я знову про себе рахувала. Піднявши вгору палець, я змусила його помовчати й самими вустами лічила дні. Перший раз я неправильно порахувала. Ми тут, виявляється, довше, ніж я гадала. Я ще раз почала спочатку.

— Белло! — прошепотів він наполегливо. — Я тут скоро з глузду з’їду!

Я ковтнула, щоб прочистити горло. Не помогло. Тож я просто запхала руку у валізу, трішки пошукала й дістала блакитну коробочку тампонів. І мовчки показала йому.

Він збентежено вирячився на мене.

— Що? Ти хочеш сказати, що твої хворобливі напади — просто ПМС?

— Ні, — спромоглася вичавити я. — Ні, Едварде. Я намагаюся сказати, що в мене п’ять днів затримки.

Вираз його обличчя не змінився. Наче я й не говорила нічого.

— Гадаю, то в мене було зовсім не отруєння, — докинула я. Він не відповів. Він закам’янів.

— Ці сни, — сухо пробурмотіла я сама до себе. — І те, що я так багато сплю. І плач. І реакція на їжу. Ох… ох… ох!

Едвардів погляд потух, наче він більше мене зовсім не бачив. Рефлективно, мимохіть я торкнулася рукою власного живота.

— Ох! — пискнула я ще раз.

Зірвалася на ноги, вивільняючись з Едвардових непорушних рук. Я ще навіть не змінила маленьких шовкових шортиків і кофтини, в яких спала вночі. Я задерла блакитну тканину і втупилась у свій живіт.

— Цього не може бути, — прошепотіла я.

У мене не було й крихти досвіду у питаннях вагітності, дітей — та про що б тут не йшлося, — але ж я не тупа. Я переглянула досить фільмів і серіалів, щоб упевнитися: все має бути не так. У мене затримка всього-на-всього п’ять днів. Якби я й була вагітна, моє тіло ще б навіть цього й не помітило. Зранку мене ще не могло нудити. Ні сон, ні звички в харчуванні в мене ще не могли змінитися.

І понад усякий сумнів, у мене аж ніяк не могла за цей час вирости внизу живота ґуля.

Я повигиналася вперед-назад, щоб роздивитися її зусібіч, наче сподівалася, що під правильним кутом зору вона зникне. Торкнулася пальцями невеликої пухлини — і здивувалася, наскільки ця ґуля попід шкірою була твердою.

— Цього не може бути, — повторила я, адже ґуля не ґуля, затримка не затримка (а затримка явно була, хоча раніше й одного дня не траплялося), я аж ніяк не могла бути вагітною. Єдиною особою, з якою в мене були інтимні стосунки, був вурдалак, хай йому грець!

Вурдалак, який і досі, мов закам’янілий, сидів на підлозі й не подавав жодних ознак, що коли-небудь іще зможе ворушитися.

Отож має бути якесь інакше пояснення. Щось зі мною не так. Дивна південноамериканська хвороба, що має всі ознаки вагітності, тільки значно прискореної…

А тоді я дещо пригадала — пригадала ранок, який тисячу років тому присвятила глибокому дослідженню. Я сиділа у своїй кімнатці в будинку Чарлі, крізь вікно пробивався сіренький день, а я втупилася в екран старого буркотливого комп’ютера й квапливо переглядала сайт під назвою «Вампіри від А до Я». То сталося менш ніж за добу потому, як Джейкоб Блек, намагаючись розважити мене квілеутськими легендами, в які й сам на той час не вірив, сказав мені, що Едвард — вурдалак. Я швидко переглядала інформацію на першій сторінці — в основному міфи про вампірів, розповсюджені в різних куточках світу. Про філіппінського вурдалака Данаг, про єврейську естрі, про румунських вараколакі, про італійських стрегоні бенефіці (ця легенда, до речі, ґрунтується на перших сутичках мого теперішнього свекра з кланом Волтурі, хоча на той час я і гадки про це не мала)… Я дедалі менше вірила в байки, які ставали все неймовірнішими. З наступних сторінок у мене залишилися хіба якісь уривки спогадів. Здебільшого все це було схоже на вигадки-виправдання таких проблем, як висока дитяча смертність і подружня невірність. Ні, люба, нікого в мене немає! Ця гарна молодичка, яка на твоїх очах вислизала з хати, то злий сукуб[8]. Мені пощастило, що я живим зостався! (Звісна річ, тепер, коли я стільки знаю про Таню та її сестер, можу повірити, що деякі з цих байок таки були правдивими). Для жінок теж існувало виправдання. Як ти можеш звинувачувати мене в невірності — й то тільки через те, що ти повернувся після дворічної відсутності в морі, а я вагітна! Він же просто загіпнотизував мене своєю чаклунською силою вурдалака…

За одним із визначень інкуб[9] мав здатність стати батьком дитини своєї бідолашної жертви.

Мов п’яна, я похитала головою. Але ж…

Я подумала про Есме, а особливо про Розалію. У вампірів не може бути дітей. Якби така змога була, Розалія уже давно б усе розвідала. Міф про інкубів — чистої води вигадка.

Проте… деяка відмінність таки є. Звісна річ, Розалія не може понести дитину, адже вона наче заморожена в тому стані, в якому з людського світу перейшла в нелюдський. Вона зовсім не могла змінюватися. А людське тіло, жіноче тіло має змінюватися, щоб понести дитину. По-перше, це щомісячна зміна циклу, потім інші зміни, пов’язані з ростом плода. Тіло Розалії не могло змінюватися.

А от моє могло. І змінювалося. Я торкнулася ґулі на животі, якої ще вчора не було.

А люди-чоловіки — вони більш-менш лишаються незмінними з періоду зрілості аж до старості. Раптом у голові сплила згадка, яка взялася невідь-звідки: Чарлі Чапліну було за сімдесят, коли в нього народилася остання дитина. Чоловіки не знають циклів, їхня здатність стати батьком не обмежується певними роками.

Отож звідки чоловікам-вурдалакам знати, чи вони можуть стати батьками, якщо їхні партнерки не могли стати матерями? Чи був у світі вампір, який відчув би нагальну потребу перевірити цю теорію зі звичайною жінкою? Чи з’явилося б у нього таке бажання?

Але один такий вампір був.

Одна половина мого мозку перебирала факти, згадувала й міркувала, тоді як друга половина — та, яка контролювала здатність моїх м’язів рухатися, — закам’яніла й неспроможна була повернутися до нормальної роботи. Я не могла поворушити вустами, бодай промовити слово, а як же кортіло крикнути до Едварда: поясни мені, що відбувається! Мені так хотілося дотягнутися до нього, торкнутися, але тіло не слухалося. Я просто витріщалася на власні перелякані очі в дзеркалі й обережно притискала ґулю на власному животі.

А тоді, зовсім як у яскравому сні минулої ночі, картинка зненацька змінилася. Все, що я бачила в дзеркалі, здавалося цілком інакшим, хоча насправді нічого не змінилося.

Що ж спричинило цю дивну переміну? Просто м’яка маленька ґуля штовхнула мою долоню — просто з мого нутра.

І тут-таки задзвонив Едвардів телефон, пронизливо й настирливо. Жоден із нас не поворухнувся. Телефон усе дзвонив і дзвонив. Я намагалася не слухати його, просто чекала. Вираз мого обличчя в дзеркалі вже не був таким збентеженим — радше здивованим. Я й не помітила, коли дивні беззвучні сльози заструменіли з очей в мене по щоках.

А телефон усе дзвонив. Краще б уже Едвард відповів — адже в мене такий важливий момент. Можливо, найважливіший у моєму житті.

Телень! Телень! Телень!

Нарешті роздратування привело мене до тями. Я присіла навколішки поряд із Едвардом — я просто відчувала, як обережно тепер рухаюсь, як чую кожен свій порух, — і почала лапати його кишені, поки не зайшла телефон. Я ще очікувала, що він усе-таки сам візьме трубку й відповість, але він і не ворухнувся.

Я впізнала номер, тож могла здогадатися, з якого це дива вона подзвонила.

— Привіт, Алісо, — мовила я. Голос усе ще мене не слухався. Я прочистила горло.

— Белло? Белло, з тобою все гаразд?

— Так… Е-е-е… А Карлайл недалеко?

— Недалеко. А що трапилося?

— Я… на сто відсотків не… певна…

— З Едвардом усе гаразд? — стурбовано запитала вона. Відвернувшись від трубки, вона гукнула Карлайла, а тоді, не встигла я відповісти на її перше питання, вимогливо поцікавилася: — Чому він сам не зняв трубки?

— Я не певна…

— Белло, що відбувається? Я щойно бачила…

— Що ти бачила?

Мовчання у відповідь.

— Даю Карлайлу трубку, — нарешті сказала вона.

У мене було відчуття, наче в мої вени вприснули льодяну воду. Якби Аліса побачила у видінні мене з зеленооким немовлям-янголятком на руках, вона б мені сказала, правда?

Поки я якусь секунду чекала, щоб Карлайл узяв трубку, це видіння, яке я приписала Алісі, танцювало в мене попід повіками. Крихітне, гарненьке немовля, навіть вродливіше, ніж дитина в моєму сні, — маленький Едвард у мене на руках. Гаряча хвиля прокотилась у венах, розтоплюючи лід.

— Белло, це Карлайл. Що трапилося?

— Я… — я не знала, що говорити. А раптом він тільки поглузує з моїх висновків, скаже мені, що я божевільна? Може, мені просто сниться ще один яскравий сон? — Я трохи хвилююся за Едварда… Вампіри можуть переживати шоковий стан?

— Він поранений? — у голосі Карлайла прозвучала тривога.

— Ні-ні, — запевнила я його. — Просто… дуже здивований.

— Белло, я нічого не розумію.

— Мені здається… ну, мені здається, що… можливо… можливо, я… — я глибоко зітхнула, — вагітна.

Наче на підтвердження моїх слів я відчула легенький поштовх у нутрі. Рука смикнулася до живота.

По довгій паузі Карлайл згадав про свою медичну освіту.

— Коли був перший день твого останнього менструального циклу?

— За шістнадцять днів до весілля, — зовсім недавно я в голові все точно підрахувала, тож могла відповідати з певністю.

— Як ти почуваєшся?

— Дивно, — відповіла я, мій голос зірвався. Нова хвиля сліз ринула по щоках. — Все це звучить як маячня… Я розумію, що для всього цього явно зарано… Може, я таки збожеволіла. Але мені сняться чудернацькі сни, я весь час їм, і плачу, і блюю… І клянуся — от тільки-но щось ворухнулося в мене в животі.

Едвард підкинув голову.

Я зітхнула з полегшенням.

Едвард простягнув руку по телефон, обличчя в нього було блідим і жорстким.

— Е-е-е… здається, Едвард хоче з вами побалакати.

— То дай йому трубку, — напруженим голосом мовив Карлайл.

Не до кінця певна, що Едвард здатен говорити, я вклала трубку в його простягнуту руку. Він притис її до вуха.

— Це можливо? — прошепотів він.

Довший час він просто слухав, незряче витріщаючись просто себе.

— А Белла? — зрештою запитав він. Вільною рукою він пригорнув мене й притягнув ближче до себе.

Знову він довго, нескінченно довго слухав, а тоді мовив:

— Так. Так, обов’язково.

Він відірвав телефон од вуха й натиснув кнопку відбою. Одразу ж потому він настукав на трубці інший номер.

— То що сказав Карлайл? — нетерпляче запитала я.

Едвард відповів мертвим голосом:

— Він гадає, що ти вагітна.

Від цих слів мені на спину мов хто приском сипонув. Маленька ґуля забилася в нутрі.

— Куди ти дзвониш? — запитала я, коли він знову притиснув трубку до вуха.

— В аеропорт. Ми повертаємося додому.

Едвард безперервно балакав по телефону понад годину. Гадаю, він улаштовував нам переліт назад, хоча певності не було: він говорив не англійською мовою. Здавалося, що він сперечається, а іноді спілкувався крізь зуби.

Він сварився й водночас пакувався. Крутився кімнатою, мов розбурхане торнадо, проте по собі замість руїни полишав порядок. Дещо з мого одягу він жбурнув купою на ліжко, і я збагнула, що час вбиратися. Поки я вдягалася, він і далі з кимсь сперечався, допомагаючи собі жестикуляцією.

Коли мені не стало терпцю витримувати брутальну енергію, яку він випромінював, я тихо вийшла з кімнати. Його маніакальна зосередженість спровокувала в мене нудоту — не таку сильну, як уранці, проте неприємну. Почекаю десь собі, поки в нього гумор поліпшиться. Я не могла говорити з цим льодяним, зосередженим Едвардом, який, щиро кажучи, мене навіть трошки лякав.

І знову я опинилась у кухні. У шафці знайшлась коробка солоної соломки. Неуважливо я почала жувати, витріщаючись у вікно на пісок, і на скелі, і на дерева, і на океан, — все просто блищало на сонці.

Хтось штовхнув мене зсередини.

«Знаю, — відгукнулась я. — Я теж не хочу їхати».

Ще хвильку я дивилась у вікно, але більше ніхто не штовхався.

— Я не розумію, — прошепотіла я, — хіба це погано?

Дивовижно — так. Неймовірно навіть. Але погано?

Ні.

Тож чому Едвард такий роздратований? До речі, це саме він наполіг на такому квапливому весіллі.

Я намагалася міркувати логічно.

Може, це не так уже й дивно, що Едвард прагне просто зараз повернутися додому. Він хоче, аби Карлайл оглянув мене, підтвердив, що мої припущення правдиві, — хоча в мене з цього приводу навіть сумнівів не виникало. Можливо, вони хочуть з’ясувати, чому я вже вагітна аж до такої міри — що і ґуля з’явилася, і штовхається хтось, і все таке. Бо це точно не нормально.

І щойно я про це подумала, як збагнула: оце воно. Він, мабуть, хвилюється за дитину. Це просто я ще не встигла налякатися. Мій мозок працює повільніше, ніж його, — мій і досі милувався картиною, яку сам намалював собі: крихітний зеленоокий Едвард (такі очі були в Едварда, коли він іще був людиною), вродливий і чарівний, лежить у мене на руках. Я сподівалася, що дитинча буде викапаний Едвард, без жодних моїх рис.

Дивина, наскільки нагло прийшла ця картина й наскільки всеохопно полонила мене. З того найпершого поштовху весь світ перемінився. Спершу був тільки один, без кого я не могла прожити, а тепер їх двоє. Жодного роздвоєння — любов моя не ділилася на двох, зовсім ні. Навпаки, серце моє мовби розрослося, збільшилося вдвічі. І все цілком було заповнене. Від цього в мене поморочилось у голові.

Раніше я ніколи не розуміла болю й неприйняття Розалії. Я ж бо ніколи не уявляла себе матір’ю, та й не прагнула цього. Мені зовсім легко було пообіцяти Едвардові: байдуже, що в мене не буде дітей, — бо мені і справді було байдуже. Абстрактні діти ніколи мене не хвилювали. Вони видавалися галасливими замазурами. Та мені й ніколи не доводилося мати з ними до діла. Коли я мріяла, щоб Рене народила мені братика, то завжди уявляла, що це буде старший братик. Щоб це він піклувався про мене, а не навпаки.

Але моя дитина, Едвардова дитина — то зовсім інша річ.

Вона необхідна була мені, як повітря. То не був вибір — то була потреба.

Можливо, в мене кепська уява. Можливо, я просто ніколи не могла собі уявити, як мені сподобається бути заміжньою, аж поки не одружилася. Не могла уявити, що захочу мати дитину, аж поки ця дитина не зародилася…

Я поклала руку собі на живіт, чекаючи наступного поштовху, і сльози покотилися в мене по щоках.

— Белло?

Я обернулася, стурбована його голосом. Той був занадто холодний, занадто обережний. Обличчя його цілком відповідало голосу: таке ж порожнє і жорстке.

А тоді він побачив, що я плачу.

— Белло! — він умить перетнув кімнату й узяв моє обличчя в долоні. — Тобі боляче?

— Ні, ні…

Він пригорнув мене до грудей.

— Не бійся. Ми будемо вдома за шістнадцять годин. З тобою все буде гаразд. Коли ми приїдемо, Карлайл уже буде готовий. Він про все потурбується, і з тобою все буде гаразд.

— Що значить — потурбується? Що ти маєш на увазі?

Він трохи відхилився й зазирнув мені в очі.

— Ми позбудемося отого всередині тебе, поки воно не завдало тобі болю. Не бійся. Я не дозволю зробити тобі боляче.

— Отого?! — видихнула я.

Він рвучко відвернувся, поглянув на двері.

— Я й забув, що сьогодні має приїхати Густаво. Зараз я відправлю його й миттю повернусь, — він вислизнув із кімнати.

Я вхопилася за стіл, щоб не впасти. Коліна в мене трусилися.

Едвард щойно назвав мого маленького штовхача отим. І сказав, що Карлайл допоможе його позбутися.

— Ні, — прошепотіла я.

Все я неправильно зрозуміла. Йому байдуже було до дитини. Він хотів позбутися її. Чудова картинка в моїй голові миттю змінилася, потемніла. Моє вродливе немовля плакало, а руки мої були заслабкими, щоб захистити його.

Що ж мені робити? Чи вдасться мені умовити родичів? А якщо ні? Чи цим пояснюється дивна мовчанка Аліси по телефону? Це таке їй було видіння? Едвард і Карлайл вбивають бліде красиве немовля перш, ніж воно народилося…

— Ні, — прошепотіла я, і голос мій був твердий. Цього не буде. Я цього не дозволю.

Здалеку вчулося, як Едвард балакає по-португальському. Знову сперечається. Звуки наблизилися, і я почула роздратоване буркотіння. Потім зазвучав інший голос, тихий і боязкий. Жіночий голос.

Едвард зайшов до кухні, ведучи за собою жінку, й попрямував просто до мене. Він стер сльози з моїх щік і крізь твердо стяті вуста прошепотів мені на вухо:

— Вона конче хотіла зоставити нам харчі, які привезла, вона приготувала обід, — (якби він не був таким напруженим, таким сердитим, певна, він закотив би очі). — Але то відмовка, бо насправді вона хоче переконатися, що я не вбив тебе, — наприкінці голос його став холодним як лід.

Каура нервово прослизнула в двері з накритим тарелем у руках. Якби я знала португальську, чи якби хоч іспанська моя не була такою примітивною, я би спробувала подякувати цій жінці, яка наважилася розсердити вурдалака, хвилюючись за мене.

Очі її перебігали з мене на Едварда і назад. Я бачила, що вона оцінює колір мого обличчя, сльози в очах. Пробурмотівши щось, чого я не зрозуміла, вона поставила таріль на стіл.

Едвард щось кинув у відповідь — я ще ніколи не чула, щоб він говорив так грубо. Вона повернулася, щоб іти геть, і сплеск її довгої спідниці сколихнув хвилю запахів їжі. Міцних запахів — цибулі та риби. Я затисла рот і рвонула до кухонної раковини. Я відчула Едвардову руку в себе на чолі й крізь шум у вухах почула його заспокійливе бурмотіння. На секунду його рука зникла, і долинув стукіт зачиненого холодильника. На щастя, разом зі звуком зник і запах, а Едвардові руки знову холодили моє обличчя. Швидко все минулося.

Я сполоснула рот під краном, а він збоку гладив мою щоку.

У нутрі дехто мене легенько й очікувально штовхнув.

Усе гаразд. З нами все гаразд, подумки мовила я до нього.

Едвард розвернув мене, пригорнув. Я схилила голову йому на плече. Руки мої інстинктивно притислися до живота.

Хтось голосно хапнув ротом повітря, і я глянула вгору.

Жінка ще й досі була тут, так і вагалася в дверях і простягала руки, наче хотіла допомогти. Очі її застигли на мої долонях, вони щирилися від потрясіння. Рот її розтулився.

А тоді Едвард теж гучно хапнув ротом повітря, миттю обернувся до жінки, водночас ховаючи мене в себе за спиною. Однією рукою він обійняв мене, притримуючи позаду.

Зненацька Каура заволала на нього — голосно, злісно, її незрозумілі слова літали кімнатою, мов ножі. Вона здійняла вгору свої крихітні кулачки і зробила два кроки вперед, потрясаючи кулаками в нього перед обличчям. Незважаючи на її лють, в очах очевидно прозирав жах.

Едвард теж ступив до неї, і я стисла його руку, побоюючись за жінку. Та коли він перервав жінчину тираду, голос його здивував мене, особливо зважаючи на те, яким різким він був, коли вона не репетувала на нього. Тепер він був тихий, благальний. І не тільки: тональність його змінилася, він став грудним, на тон нижчим. Не думаю, що зараз він балакав по-португальському.

Якусь мить жінка здивовано витріщалася на нього, а тоді примружилась і прохарчала довге запитання тою ж таки невідомою мовою.

У мене на очах Едвардове обличчя стало сумним і серйозним, він кивнув. Вона відступила на крок і перехрестилася.

Він наблизився до неї, вказуючи в мій бік, а тоді поклав руку мені на щоку. Вона знову сердито відповіла, жести її були звинувачувальними, тицьнула в нього пальцем. Коли вона все сказала, він знову почав умовляти її тихим, наполегливим голосом.

Вираз її обличчя змінився — вона втупилась у нього з очевидним сумнівом, і поки він говорив, погляд її час від часу ковзав по мені. Едвард замовк, а вона, здавалося, про щось міркувала. Переводила очі з мене на нього й назад, а тоді несамохіть зробила крок уперед.

Руками вона прималювала кулю собі до живота. Я зацікавилася — а їхні легенди про хижих кровопивць нічого не говорять про це? Чи не може вона чого-небудь знати про істоту, яка зростає в моєму нутрі?

Цього разу вона зробила кілька цілком свідомих кроків уперед і поставила пару коротких запитань, на які Едвард знехотя відповів. А тоді своєю чергою поставив запитання — зовсім коротке. Вона мить повагалась і повільно похитала головою. Коли він знову заговорив, у голосі його було стільки болю, що я шоковано звела на нього очі. Обличчя його кривилося від муки.

У відповідь вона попрямувала до мене, поки не змогла дотягнутися до мене й покласти свою долоню повéрх моєї, яка лежала на животі. Вона вимовила одне слово португальською.

— Morte, — тихо зітхнула вона. Далі відвернулась, похиливши плечі, наче розмова зістарила її, та вийшла з кухні.

Моя іспанська була не аж такою примітивною, щоб не зрозуміти цього.

Едвард знову закам’янів, просто втупився вслід їй із мукою на обличчі. За кілька секунд долинув звук мотора з човна, який незабаром розтав удалині.

Едвард сидів нерухомо, допоки я не рушила до ванної. Тут він притримав мене за плече.

— Ти куди? — прошепотів він із болем у голосі.

— Почищу зуби.

— Не переймайся через те, що вона сказала. Все це просто легенди, давні брехні для розваги.

— Я нічого не зрозуміла, — мовила я, хоча то було не зовсім так. Та й чи можу я зараз зневажити навіть і легенди? Моє життя зусібіч стикалося з легендами. І всі вони виявилися правдивими.

— Я вже спакував твою зубну щітку. Зараз дістану.

Він поперед мене попрямував до спальні.

— А ми скоро їдемо? — гукнула я навздогін.

— Щойно ти будеш готова.

У спальні він бігав із кутка в куток, чекаючи, щоб знову запакувати зубну щітку. Тільки-но почистила зуби, я її вручила йому.

— Я віднесу валізи в човен.

— Едварде…

Він озирнувся.

— Що?

Я вагалася — хотілося хоч кілька секунд побути на самоті.

— Ти не міг би… взяти з собою трохи харчів? Раптом я знову зголоднію.

— Звісна річ, — відповів він, і погляд його зненацька пом’якшився. — Ні про що не турбуйся. Ми будемо в Карлайла буквально за кілька годин, правда. Все скоро буде позаду.

Я кивнула — не довіряла власному голосу.

Він розвернувся й вийшов із кімнати, тримаючи по великій валізі в кожній руці.

Я ж крутнулася й підхопила телефон, який він зоставив на столі. Зазвичай він ніколи нічого не забував, а тут забув, що Густаво має приїхати, забув телефон на столі. Він був такий схвильований, що заледве тямив себе.

Я розгорнула телефон і пробіглася списком контактів. Щастя, що він вимкнув на трубці звук, — а то б точно мене підловив. Він іще в човні? Чи вже вертається? Чи він із кухні мене вчує, якщо я шепотітиму?

Я знайшла потрібний номер — ще ніколи в житті я не дзвонила на нього. Натиснула кнопку виклику і схрестила пальці на удачу.

— Алло? — відповів легкий як вітерець голос.

— Розаліє? — прошепотіла я. — Це Белла. Будь ласка. Мені потрібна твоя допомога.

КНИГА ДРУГА

ДЖЕЙКОБ

І все ж, якщо по правді,

Кохання й глузд не дружать і сьогодні.

Вільям Шекспір «Сон літньої ночі», акт ІІІ, сцена І

Передмова

Життя паршиве, а потому — смерть.

Еге ж, із моїм щастям.

РОЗДІЛ 8. В ОЧІКУВАННІ КЛЯТОЇ БИТВИ

— Дідько, Поле, у тебе що, немає в біса власного дому? Пол, який розвалився на моєму диванчику й переглядав якийсь дурнуватий бейсбольний матч по моєму чортовому телевізору, просто вишкірився до мене, а тоді — повільно-повільно — дістав із торбинки чіпсів на колінах великий пластівець і запхав цілком собі до рота.

— Коли ти вже навчишся приносити їжу з собою?

Хрум.

— Е ні, — мовив він, жуючи, — твоя сестра припросила мене не соромитися й пригощатися, чим захочу.

Я намагався контролювати голос, хоча насправді кортіло йому зацідити.

— А Рейчел тут?

Не спрацювало. Він збагнув, куди я хилю, і швидко заховав торбинку за спину. У торбинці хруснуло, коли він притис її до подушки. Чіпси кришилися. Пол стиснув руки в кулаки й підніс до обличчя, наче боксер:

— Давай, хлопче! Я не потребую захисту Рейчел.

Я фиркнув.

— Еге ж. І не побіжиш до неї жалітися за першої-ліпшої нагоди.

Він розсміявся й розслабився на диванчику, опустивши руки.

— Ще чого — щоб дівчина боронила? Якщо я тобі натовчу пику, це залишиться між нами. І навпаки, правда ж?

Дуже дякую за запрошення. Я важко опустився на диван, наче покинув свої наміри.

— Правда.

Він перевів погляд на телевізор.

Я вдарив.

Ніс його чудесно хрупнув, коли його торкнувся мій кулак. Пол кинувся на мене, але я ухилився, перш ніж він схопив мене, й лівою рукою устиг хапнути торбинку чіпсів.

— Дурню, ти мені ніс зламав!

— Але ж це залишиться між нами, правда, Поле?

Я поклав чіпси на місце. Коли обернувся, Пол саме направляв собі ніс, щоб той не застиг таким звернутим. Кров уже не цебеніла, тільки ще краплина стекла вустами та скрапнула з підборіддя. Потягнувши за хрящ, Пол висварився.

— Джейкобе, від тебе самі проблеми. Краще б я розважався з Лі.

— Ого! Лі буде в захваті, коли дізнається, що ти не проти розважитися з нею. Це розтопить їй серце.

— Забудь, що я сказав.

— Обов’язково. І словом не прохоплюся.

— Чорт, — буркнув він, знову влаштовуючись на диванчику й стираючи залишки крові комірцем сорочки. — Ти прудкий, хлопче, цього в тебе не відняти, — він знову зосередився на грі.

Я ще хвилю постояв, а тоді рушив до себе в кімнату, бурмочучи собі під ніс, що інопланетяни й далі викрадають землян.

Колись давно на Пола можна було розраховувати — він ладен був на бійку щомиті. Тоді й зацідити йому не було потреби — досить було слабенької образи. Він миттю втрачав глузд. А тепер, якщо мені дійсно кортіло по-справжньому погарчати, подерти одне одного, так щоб дерева валилися навкруги, слід було чекати, коли він буде в чудовому гуморі.

Що ж це коїться — ще один зі зграї попався на імпринтинг — адже це вже четверо з десятьох! Коли ж це припиниться? Той ідіотський міф начебто свідчив, що таке трапляється зовсім рідко, чорт забирай! Мене вже нудило від цього примусового кохання з першого погляду!

І чому моя сестра? Чому саме Пол?

Коли Рейчел повернулася додому з Вашингтонського університету наприкінці семестру — ця зубрилка ще й закінчила раніше, — найбільше мене турбувало, що при ній важко буде зберегти таємницю. Я ж бо не звик у власній хаті ховатися. Я щиро співчував хлопцям — і Ембрі, і Коліну, — чиї батьки не відали, що діти — вовкулаки. Мати Ембрі гадала, що в нього просто перехідний вік. Його ненастанно лаяли, що він повсякчас утікає з дому, але що ж він міг удіяти? Щоночі вона перевіряла його кімнату, і щоночі та була порожньою. Вона і сварилася, і грала в мовчанку, і це повторювалося день у день. Ми намагалися вмовити Сема, щоб пожалів Ембрі й дозволив ввести маму в курс справи, але сам Ембрі сказав, що не варто. Таємниця була занадто важливою.

Отож я був готовий берегти таємницю. А тоді, буквально за два дні по приїзді, Пол зіштовхнувся з нею на пляжі. Трах-бах — велике кохання! Коли ти стрічаєш свою другу половинку, про жодні таємниці вже не йдеться, і починається ота вся катавасія з вовкулацьким імпринтингом.

Рейчел про все дізналася. І незабаром Пол мав стати моїм родичем. Знаю, і Біллі був від цього не в захваті. Проте він якось краще на це реагував. Звісно, цими днями він значно більше бігав до Клірвотерів. Але не певен, чим там краще. Пола немає, та куди подінешся від Лі?

Іноді спадало на думку: чи куля в скроні здатна мене вбити — чи мені просто доведеться після себе вигрібати бруд?

Я кинувся на ліжко. Почувався змученим: не спав з останньої варти, — проте знав, що не зможу заснути. В голові роїлися тисячі думок. Вони кружляли в черепі, мов потривожений бджолиний рій. Шуміли. Час від часу жалили. Либонь, то були шершні, а не бджоли. Бджоли, вжаливши раз, гинуть. А мої думки жалили мене знов і знов.

Очікування доводило мене до божевілля. Минуло майже чотири тижні. Я гадав, що так чи інак, а якісь новини будуть. Вночі мені не давали заснути думки — що, що?

Може, Чарлі схлипуватиме в трубку: Белла та її чоловік загубилися під час аварії. Літак розіб’ється? Це важко зімітувати. Хіба що ті кровопивці не завагаються вбити кількасот випадкових людей, щоб додати події правдивості, — а вони-бо не завагаються. А може, це буде маленький літак. Таких у них точно повно.

А може, убивця спокійно повернеться додому після невдалої спроби зробити з неї одну з них? Чи навіть не так. Може, він розтерзає її, як торбинку чіпсів, коли в нього буде напад кепського гумору? Бо ж для нього її життя важить менше, ніж власні розваги…

Яка трагічна історія — Белла загубилася в жахливій аварії! Чи стала жертвою розбійного нападу. Чи на смерть похлинулася за обідом. Чи розбилася на машині, як моя мама. Це ж не рідкість. Трапляється щодня.

Він привезе її додому? Поховає, щоб утішити Чарлі? В закритій труні, звісна річ. Труну моєї матері надійно забили цвяхами…

Я міг тільки сподіватися, що він таки повернеться сюди, де я зможу його дістати.

А може, ніяких новин і не буде. Просто якось Чарлі подзвонить і запитає мого тата, чи не знає він, що трапилося з містером Калленом, який одного дня не вийшов на роботу. Будинок покинули. Жоден із телефонів Калленів не відповідає. Загадку підхопить яка-небудь маловідома програма новин, з’являться підозри щодо скоєного злочину…

А може, великий білий будинок просто згорить дощенту, а в ньому спопеліють усі мешканці. Певна річ, для цього знайдуть які-небудь тіла. Восьмеро людей, приблизно схожих фігурою. Вони згорять так, що і впізнати не можна буде — навіть за зубами.

Для мене ці варіанти ускладнять життя. Адже їх важко буде розшукати, якщо вони захочуть сховатися. Звісно, у мене попереду вічність на пошуки. А якщо перед вами ціла вічність, ви можете соломинка по соломинці перебрати стіжок сіна, щоб відшукати голку.

Зараз я був не проти й цілий стіжок перевернути. Принаймні тоді в мене з’явиться заняття. Бо неможливо усвідомлювати, що, може, я втрачаю єдиний свій шанс. Даю кровопивцям час, щоб утекти, якщо вони мають саме такі наміри.

Ми могли б вирушити просто сьогодні. Могли б перебити всіх, кого знайдемо.

Мені цей план подобався, адже я знав: якщо я вб’ю хоч когось із клану, Едвард дасть мені шанс і з ним поквитатися. Бо він повернеться, щоб помститися. Я дам йому таку можливість — я не дозволю своїм братам розтерзати його цілою зграєю. Тільки він і я. Нехай переможе дужчий.

Але Сем і чути про це не хотів. Ми не порушимо угоди. Нехай вони першими порушать. Бо ж у нас немає доказів, що Каллени вчинили зло. Поки що. Без цього «поки що» не обійтися, адже всі ми знали, що зло — невідворотне. Белла або повернеться одною з них — або не повернеться зовсім. Хай там як, а одне людське життя загублене. А це означає — гра триває.

В іншій кімнаті Пол іржав, як кінь. Либонь, перемкнув канал на якусь комедію. А може, реклама була такою смішною. Байдуже. Він грав на моїх нервах.

Я подумав: а чи не зламати йому носа ще раз? Проте не з Полом хотів я битися. Не з ним.

Я намагався слухати інші звуки — вітер у кронах дерев. Але відчуття було не таким — бо зараз я слухав людськими вухами. Вітер доносить мільйони голосів, які я в цьому тілі вчути не здатен.

Але й ці вуха були досить чутливими. За шерегою дерев я чув, як на дорозі машини огинають останній ріг, за яким уже видно пляж — нескінченний синій океан аж до обрію, острови та скелі. Копи з Ла-Пуша полюбляють це місце: туристи рідко зауважують знак обмеження швидкості, встановлений на тому боці вулиці.

До мене долинали голоси побіля сувенірної крамнички на пляжі. Чув я, і як дзвіночок теленькає, коли відчиняються та зачиняються двері. Я навіть чув, як мама Ембрі друкує чек на касовому апараті.

Чув і мелодію припливу, що розбивається об скелі. Чув, як репетують дітлахи, коли льодяна хвиля накриває їх так стрімко, що вони не встигають втекти від неї. Чув, як матусі сварять їх за мокрий одяг. І чув я знайомий голос…

Я дослухався так пильно, що від наглого конячого іржання Пола ледь не гепнувся з ліжка.

— Забирайся з мого дому, — проричав я. Знаючи, що він усе одно не зверне уваги, вирішив забратися сам. Смикнув вікно й виліз надвір, щоб не наражатися на Пола вдруге. Адже спокуса була завеликою — я його таки вдарю знову, а Рейчел і так уже буде роздратована понад міру. Побачить-бо кров на його сорочці — і найперше звинуватить в усьому мене, їй навіть не знадобляться для цього докази. Звісно, вона матиме рацію, проте…

Я ступав уздовж узбережжя, сховавши стиснені кулаки в кишенях. Ніхто надовго не затримував на мені погляд, коли я минав ділянку Першого пляжу. Влітку одне добре — ніхто не зважатиме на тебе, якщо ти вдягнений в самі шорти.

Я рушив на знайомий голос, який вчувся мені, й легко знайшов Квіла. Він забрався аж на сам кінець на півдні, уникаючи натовпу туристів. Квіл не змовкав ні на хвилю.

— Кларо, не лізь у воду. Ні, не можна! О! Чудово, крихітко. Я серйозно, ти хочеш, щоб Емілія знову насварилася на мене? Я тебе вдруге на пляж не візьму, якщо ти зараз-таки… О, справді? Ні… Ай! Ти гадаєш, це смішно? Га! А хто зараз сміється?

Коли я наблизився, Квіл за ногу тримав реготливого малюка. В руці дівча мало відерце, а джинси промокли до нитки. І в Квіла спереду на футболці розпливалася величенька мокра пляма.

— Даю п’ять баксів за дівча, — сказав я.

— Привіт, Джейку.

Клара пискнула й жбурнула відерце Квілові в ногу.

— Пусти, пусти!

Він обережно поставив її на ноги, й вона миттю помчала до мене. Обхопила мене руками за ногу.

— Дяка Джей!

— Як справи, Кларо?

Вона реготнула.

— Квіл весь мо-о-оклий!

— Це я бачу. Де твоя мама?

— Нема, нема, нема, — проспівала Клара. — Клала глалася з Квілом ве-е-есь день. Клала не піде додому, — вона відпустила мене й побігла до Квіла. Він підхопив дівча й закинув собі на плечі.

— Схоже, дехто вже досяг цього жахливого дворічного віку.

— Насправді трирічного, — зауважив Квіл. — Ти проґавив вечірку. Принцеса на балу. Вона примусила й мене вдягнути корону, а тоді Емілія закинула ідею, щоб усі на мені випробували її новий грим.

— Ого! Шкода, шкода, що я цього не бачив!

— Не плач, Емілія зробила знімки. До речі, у мене вельми пікантний вигляд.

— Всі на тобі їздять.

Він знизав плечима.

— Клара чудово розважилася. Це головне.

Я закотив очі. Як важко спілкуватися з людьми, що попалися на гачок імпринтингу! І байдуже, на якому етапі вони зараз були: чи тільки збиралися зав’язати собі долю, як Сем, чи вже перетворилися на старшу-куди-пошлють няньку, як Квіл, — але умиротворення та впевненість, які вони випромінювали, в мене викликали напад нудоти.

Клара завищала на плечах у Квіла й почала тицяти кудись вниз.

— Камінцик, Квіл! Мені, мені!

— Який, крихітко? Червоненький?

— Ні, челвоненький ні!

Квіл опустився навколішки — Клара зойкнула й учепилася йому у волосся, як у повіддя коня.

— Синенький?

— Ні, ні, ні! — заспівало дівча, в захваті від нової гри.

Найдивнішим було те, що Квіл розважався чи не більше, ніж Клара. Його обличчя й близько не було схожим на обличчя татусів і мамусь із-поміж туристів — нічого схожого на вираз коли-вже-ти-ляжеш-спати. Де ще натрапиш на батька, який із таким ентузіазмом включається у будь-яку гру, що здатні вигадати нащадки? Одного разу я бачив, як Квіл цілу годину грався з Кларою в хованки — затуляючи й відтуляючи обличчя, — і йому не було нудно!

І я навіть не міг із нього глузувати — занадто йому заздрив.

Хоча я справді вважав, що попереду в нього ще добрячих чотирнадцять років, викинутих на вітер, аж поки Клара не досягне його віку (добре хоч, що вовкулаки не старіють). Проте не схоже, щоб такі міркування турбували самого Квіла.

— Квіле, а ти не думав, що можна сходити на побачення? — запитав я.

— Га?

— Ні, зовтий ні! — пищала Клара.

— Ну, розумієш — зі справжньою дівчиною. Коли в твоєму графіку няньки випаде вихідний.

Він вирячився на мене, роззявивши рота.

— Камінцик, камінцик! — зарепетувала Клара, бо Квіл не встиг запропонувати їй нову іграшку. Вона ляснула Квіла по голові маленьким кулачком.

— Вибач, Кларунчик-котунчик. Хочеш оцей кораловий камінчик?

— Ні, — реготнула вона, — колалий ні.

— То підкажи мені. Будь ласочка.

Клара добре поміркувала.

— Зелений, — нарешті відповіла вона.

Квіл почав пильно роздивлятися камінці. Підібрав чотири штуки різних відтінків зеленого та простягнув дитині.

— Я правильно вгадав?

— Ага!

— А який із них?

— Всі-і-і!

Вона підставила стулені долоньки, і Квіл висипав камінці їй у жменю. Вона засміялася й миттю почала лупцювати його по голові. Він театрально поморщився, звівся на ноги й попрямував до стоянки. Либонь, турбувався, що вона змерзне в мокрому одязі. Він поводився гірше, ніж найнервовіша мамуся-квочка.

— Вибач, що я тут тобі наговорив про дівчат і побачення, — мовив я.

— Та ні, прикольно було, — відгукнувся Квіл. — Ти мене заскочив зненацька. Я якось про це й не думав.

— Певен, вона тебе зрозуміє. Ну, коли виросте. Вона не образиться, що ти теж дозволив собі жити, коли вона лазила в підгузках.

— Ну, звісна річ. Я певен, що вона б це зрозуміла.

Але більше він нічого не додав.

— Але ти все одно не бігатимеш на побачення, я правий? — майже ствердно запитав я.

— Я не зможу, — мовив він тихо. — Просто не уявляю. Я просто не… не звертаю ні на кого уваги. На дівчат я більше не дивлюся. Не бачу їхніх облич.

— А якщо ще згадати корону та грим — і Кларі, може, доведеться остерігатися зовсім іншої конкуренції…

Квіл зареготав і голосно чмокнув у мій бік.

— Джейкобе, ти вільний у п’ятницю ввечері?

— Не для тебе, — буркнув я, а тоді скривився. — Хоча, знаєш, я таки вільний.

Він мить повагався і своєю чергою запитав:

— А ти не думав, що можна сходити на побачення?

Я зітхнув. Я відкрився — і проґавив удар.

— Знаєш, Джейку, може, тобі теж варт дозволити собі жити.

У його голосі не було і смішинки. Навпаки, він звучав співчутливо. І від цього було тільки гірше.

— Я теж не звертаю ні на кого уваги, Квіле. Не бачу їхніх облич.

Квіл також зітхнув.

Далеко-далеко, що тільки наші з ним чутливі вуха могли це вчути в шумі хвиль, у лісі зірвалося виття.

— Чорт, це Сем, — сказав Квіл. Руки його інстинктивно потяглися вгору, наче він хотів пересвідчитися, що Клара досі в нього на плечах. — Не уявляю, де зараз її мамуся і що робить.

— Я гляну, що там сталося. Якщо треба буде, я тобі повідомлю, — квапливо пробурмотів я, так що слова всі злилися в одне. — Слухай, закинь малу до Клірвотерів. Сью і Біллі наглянуть за нею. Та й, може, вони знають, що відбувається.

— Гаразд. Ну, все, Джейку, тікай.

Я помчав, але не в бік стежки, яка вела крізь живопліт, а навпростець до лісу. Я перестрибнув через дровиняки, що їх наносило водою, тоді продерся крізь шипшину, і все це бігом, не спиняючись. Я відчував, як в очах набрякають сльози, коли мене шпигали колючки, проте не зважав. Всі уколи заживуть, перш ніж я досягну дерев.

Поза крамничкою я скоротив дорогу й помчав. Мені хтось сигналив. Коли я заховався за деревами, то зміг собі дозволити збільшити швидкість, робити величезні стрибки. Якби це хтось побачив, на мене б здивовано витріщалися: нормальні люди так не бігають. Іноді я подумував, що прикольно було б узяти участь у змаганні — скажімо, в Олімпійських іграх чи чомусь такому. Уявляю собі обличчя зірок спорту, коли б я зі свистом обігнав їх. Тільки я був певен, що ті всі тести на стероїди, які обов’язкові перед змаганнями, виявлять у моїй крові яку-небудь гидоту.

Коли я нарешті заглибився в ліс, де не було ні доріг, ні будинків, я нагло зупинився та скинув шорти. Швидко і вправно, бо робив це тисячі разів, я скрутив їх і приторочив собі до литки. Я ще зв’язував кінці, коли почалося перевернення. По спині пробіг вогонь, посилаючи спазми в м’язи рук і ніг. Це тривало якусь секунду. Тоді гаряча хвиля прокотилася тілом, і з безгучного мерехтіння постав хтось зовсім інший. Великі лапи важко опустилися на землю, я потягнувся, випростуючи спину.

Коли вдавалося так зосередитися, перевернення відбувалося легко. Тепер мені не бракувало темпераменту. Хіба що часом він був загарячий.

На якусь мить у голові сплив спогад про жахливий момент під час тої пародії на весілля. Мене так переповнювала лють, що тіло перестало слухатися. Я був у пастці, я палав і трусився, але не міг здійснити перевернення, щоб убити чудовисько, яке стояло за кілька кроків од мене. Кортіло вбити його. Боявся зачепити її. Друзі стояли на заваді. А далі, коли мені нарешті вдалося набути потрібної подоби, я отримав наказ альфа-самця. Веління Вожака. Якби тоді вночі були тільки Ембрі та Квіл, якби не було Сема… чи стало б мені духу вбити убивцю?

Нестерпно, коли Сем вимагає дотримання закону. Ненавиджу, коли в мене немає вибору. Коли я маю підкорятися.

Раптом я збагнув, що не сам. Що в моїх думках хтось є.

Весь час занурений у себе, — подумала Лі.

Краще це, ніж лицемірство, — відповів я подумки.

Браття, не досить? — мовив до нас Сем.

Ми замовкли, я тільки відчув, як Лі поморщилася на слові «браття». Які ми ніжні!

Сем удав, що нічого не помітив.

Де Квіл і Джаред?

Квіл із Кларою. Він відведе її до Клірвотерів.

Джаред збирався до Кім, — подумав Ембрі. — Дуже імовірно, що він тебе просто не почув.

Зграєю прокотилося буркотіння. Я заричав разом з усіма. Коли нарешті з’явиться Джаред, понад усякий сумнів, від і далі думками буде з Кім. А нікому не хотілося слухати, чим вони таким нещодавно займалися.

Сем сів, задерши морду, й тишу пронизало виття. Це був сигнал і водночас наказ.

Зграя зібралася за кілька миль на схід від мене. Крізь густий ліс я погнав до них. І Лі, і Ембрі, і Пол — всі прямували на заклик. Лі бігла найближче до мене, я навіть чув її стрибки неподалік у лісі. Ми мчали паралельно, бо обоє не хотіли дочасно перетинатися.

Що ж, ми не чекатимемо на нього весь день. Йому доведеться наздоганяти нас.

Що сталося, шефе? — поцікавився Пол.

Треба побалакати. Дещо трапилося.

Я відчув, що Семові думки крутилися довкола мене — й не тільки Семові, а й думки Сета, Коліна, Бреді. Колін та Бреді, молодняк у зграї, сьогодні чатували разом із Семом, тож вони знали те саме, що знав він. Але як сталося, що й Сет уже разом із ними і в курсі справи? Сьогодні-бо не його черга.

Сете, скажи всім, що ти чув.

Я поквапився, сподіваючись якнайшвидше дістатися місця збору. Чув, що й Лі побігла хутчіш. Вона ненавиділа пасти задніх. Вона завжди хотіла довести, що найпрудкіша.

Доведи, що це не так, — просичала вона, — тупак. І тоді вже погнала по-справжньому. Відштовхнувшись пазурами від суглинку, я наддав ходу.

Схоже, Сем був не в гуморі, щоб терпіти наші звичні змагання. Джейку, Лі, досить на сьогодні.

Але жоден із нас не стишив ходу.

Сем заричав, але промовчав. Сете?

Чарлі надзвонював усім підряд, поки не знайшов Біллі в мене.

Так, я з ним говорив, — докинув Пол.

Моє тіло мов струмом прошило, коли Сет подумки промовив ім’я Чарлі. Ось воно. Чекання позаду. Я ще додав швидкості, намагаючись контролювати дихання, адже зненацька легені мої немов застигли.

То яка ж то буде версія?

Отож він немов здурів. Уявіть, Едвард і Белла минулого тижня повернулися додому, і…

В грудях стало вільніше.

Вона жива. Принаймні вона не намертво мертва.

Я й не здогадувався, яка це велика різниця для мене. Весь час я подумки вважав, що вона вже мертва, — це я збагнув тільки зараз. Я усвідомив, що до кінця не вірив: вона може повернутися додому живою. Хоча насправді це не повинно мати значення, адже я точно знав, до чого все ведеться.

Так, брате, а ось кепські новини. Чарлі з нею побалакав, вона дуже засмучена. Сказала, що захворіла. Карлайл утрутився в розмову й повідомив, що Белла підхопила якусь рідкісну південноамериканську хворобу. І тепер вона на карантині. Чарлі просто дуріє, адже навіть йому не дозволили її навідати. Він кричав, що йому байдуже, нехай навіть він сам захворіє, але Карлайл був непохитним. Жодних відвідин. Повідомив Чарлі, що ситуація критична, але він робить усе, залежне від нього. Чарлі вже кілька днів кипить, але набрався рішучості подзвонити Біллі тільки зараз. Бо сказав, що голос Белли по телефону сьогодні був іще сумнішим.

Коли Сет завершив оповідь, у думках запала глибока мовчанка. Ми всі збагнули, про що йдеться.

Отже, для Чарлі вона помре від дивної хвороби. Чи дозволять йому поглянути на тіло? Бліде, непорушне, бездиханне біле тіло? Звісно, йому не дадуть торкнутися холодної шкіри — адже тоді він може помітити, яка та пружна. Їм доведеться чекати, доки вона здатна буде тримати себе в руках, доки зможе втриматися й не повбивати і Чарлі, і всіх, хто прийде на похорон. Скільки часу на це піде?

Чи її поховають? А потім вона вибереться назовні сама — чи кровопивці прийдуть по неї?

Зграя мовчки слухала мої міркування. Я-бо значно ґрунтовніше обдумав ситуацію, ніж будь-хто з них.

Лі та я вибігли на галявину майже одночасно. Хоча вона, звісна річ, була певна, що на півморди обігнала мене. Вона присіла поряд із братом, а я підбіг до Сема й став по праву руч від нього. Пол позадкував, аби звільнити мені місце.

Моя взяла, — подумала Лі, проте я заледве розчув її.

Цікаво, чому тільки я стою на чотирьох? Шерсть здибилася в мене на загривку, випромінюючи нетерплячку.

То чого ми чекаємо? — запитав я.

Ніхто не відгукнувся, але я відчував їхнє вагання.

Гей, що таке! Угода ж бо порушена!

У нас немає доказів — може, вона і справді хвора…

ОЙ, Я ВАС ПРОШУ!

О’кей, непрямі докази досить вагомі. Але ж… Джейкобе, — Се-мові думки текли повільно, він вагався. — Ти дійсно прагнеш цього? Це єдино правильний вихід? Ми ж бо всі знаємо, що вона сама цього хотіла.

В угоді нічого не говорилося про вільний вибір самої жертви, Семе!

А вона жертва? Ти можеш її так назвати?

Так!

Джейку, — подумав Сет, — вони нам не вороги.

Хлопче, стули писок! Те, що ти з доброго дива вважаєш цього кровопивцю якимсь бісовим героєм і фанатієш від нього, не змінює закону. Вони наші вороги. Вони на нашій території. І ми їх виженемо. І мені байдуже, що колись тобі сподобалося битися на боці Едварда Каллена.

А що ж ти робитимеш, коли Белла битиметься на їхньому боці, Джейкобе? Га? — поцікавився Сет.

Вона вже не та Белла.

То саме ти готовий роздерти її?

Я мимохіть здригнувся.

Ага, ти не готовий. То що? Змусиш когось із нас це зробити? А тоді зачаїш зло на нього на решту життя?

Я не…

Звісно, що ні. Ти не дозрів до цієї битви, Джейкобе.

Інстинкт узяв гору, і я з гарчанням поповз уперед, просто на розбишакуватого вовка з пісочного кольору шерстю, який сидів у колі навпроти мене.

Джейкобе! — застеріг мене Сем. — Сете, стули писок на хвилю.

Сет кивнув великою головою.

Чорт забирай, що я проґавив? — подумки вклинився Квіл. Він на всіх парах нісся до місця збору. — Чув, що Чарлі дзвонив…

Ми готуємося до наступу, — відповів я. — Може, ти забіжиш до Кім і зубами витягнеш Джареда? Нам зараз знадобиться кожен.

Квіле, прямуй до нас, — звелів Сем. — Ми ще нічого не вирішили.

Я загарчав.

Джейкобе, мій обов’язок чинити якнайкраще для зграї. Я маю обирати те, що найліпше захистить вас усіх. Часи змінилися з тих пір, як наші пращури уклали угоду. Я… щиро кажучи, я не вірю, що Каллени становлять для нас загрозу. І ми всі знаємо, що тепер вони тут надовго не затримаються. Безперечно, тільки-но вони все владнають, то випаруються. І ми знову заживемо нормально.

Нормально?

Якщо ми кинемо їм виклик, Джейкобе, вони захищатимуться, і захищатимуться добре.

Ти злякався?

А ти ладен утратити брата? — Сем помовчав. — Чи сестру? — докинув він навздогін.

Я не боюся померти.

Я певен, Джейкобе. Саме тому я в першу чергу й вислухав твою думку з цього приводу.

Я втупився в його чорні очі. То ти збираєшся шанувати угоду, укладену нашими пращурами?

Я шаную нашу зграю. І чиню так, як для неї найкраще.

Боягуз.

Він напружився й вищирив зуби.

Досить, Джейкобе. Твою пропозицію не підтримали, — подумки голос Сема змінився — у ньому з’явився якийсь додатковий відтінок, якого я ніколи не міг ослухатися. Це був голос Вожака. Він поглядом зустрівся з кожним вовком у зграї.

Зграя не нападатиме на Калленів, якщо вони нас не спровокують. Дух угоди збережено. Бо вони не становлять загрози ні для нас, ні для людей у Форксі. Белла Свон зробила виважений вибір, тож ми не каратимемо своїх недавніх союзників за її власний вибір.

Атож, атож, — гаряче подумав Сет.

Здається, я звелів тобі стулити писок, Сете.

Ой! Вибач, Семе.

Джейкобе, а куди це ти зібрався?

Я вийшов із кола, прямуючи на захід, щоб нарешті обернутися до нього спиною. Хочу попрощатися з батьком. Очевидячки, мені не варто було тут так надовго затримуватися.

Джейку, тільки не це знову!

Помовч, Сете! — воднораз вигукнуло кілька голосів.

Я не хочу, щоб ти йшов від нас, — мовив до мене Сем — подумки його голос звучав м’якше, ніж перед тим.

То примусь мене зостатися, Семе. Забери мою волю. Зроби з мене раба.

Ти знаєш, що я цього не робитиму.

То й нема про що говорити.

І я побіг від них, женучи геть думки про те, що ж буде далі. Натомість я зосередився на спогадах про ті місяці, які провів у шкурі вовка, щоб усе людське витекло з мене, щоб у мені звір узяв гору над людиною. Жити в цю мить; їсти, коли голодний; спати, коли змучишся; пити, коли пече спрага; і бігти — бігти заради бігу. Прості потреби, просте забезпечення потреб. Простий біль, із яким легко боротися. Біль від голоду. Біль від холодного льоду під лапами. Біль від подертих кігтів, коли обід чинить опір. І кожному болю можна легко покласти край — зробити просту дію, яка приспить біль.

Це не те що бути людиною.

Та коли я наблизився до свого дому, то знову перекинувся на людську свою подобу. Мені слід було поміркувати на самоті.

Я розкрутив шорти й натягнув їх на бігу, наближаючись до будинку.

Мені вдалося. Я приховав свої справжні думки, і тепер для Сема запізно зупиняти мене. Зараз він уже не зможе мене почути.

Сем ухвалив дуже чітке рішення. Зграя не нападатиме на Калленів. О’кей.

Але він нічого не згадав про напад поодинці.

Сьогодні зграя ні на кого не нападатиме.

Тільки я сам.

РОЗДІЛ 9. ПРОКЛЯТТЯ! ХТО Ж ЗНАВ, ЩО БУДЕ ТАК

Насправді в мої плани не входило прощатися з батьком.

Урешті-решт, один дзвінок Сему — і кінець грі. Вони відріжуть мене від світу, змусять скоритися. Можливо, спровокують мене, навіть ранять — змусять мене вчинити дурницю, щоб Сем зміг застосувати владу вожака.

Але Біллі вже чекав на мене, знаючи, що я на межі. Він був надворі, сидів у своєму інвалідному візку, втупившись саме в ту точку, де я мав виринути з лісу. Я бачив, що він прорахував мою траєкторію — мимо будинку й просто в гараж.

— Джейку, спинись на хвильку!

Я став як уритий. Зиркнув на нього, тоді на гараж.

— Давай, хлопче. Принаймні допоможи мені заїхати в хату.

Я скреготнув зубами, але вирішив, що він точно дасть знати Сему, якщо я кілька хвилин не погодую його якими-небудь побрехеньками.

— Це відколи тобі потрібна допомога, старий?

Він хрипко розсміявся.

— Руки змучилися. Штовхав візок самотужки аж від Сью.

— Згори вниз — радше котив.

Я підштовхнув його візок на рампу, яку сам же для нього змайстрував, і завіз до вітальні.

— Твоя взяла. Швидкість була, либонь, миль тридцять на годину. Чудово!

— Поламаєш візок. А тоді лазитимеш на пузі, відштовхуючись ліктями.

— І не мрій. Це тобі доведеться мене тягати.

— То сидітимеш удома.

Біллі поклав руки на колеса й покотив до холодильника.

— Є що поїсти?

— Гадки не маю. Проте Пол просидів тут цілий день, тож швидше нема нічого.

Біллі зітхнув.

— Мабуть, слід ховати харчі, якщо ми не хочемо померти з голоду.

— Скажи Рейчел, щоб вона до нього переїжджала.

Глузливі нотки зникли з голосу Біллі, а очі пом’якшали.

— Вона вдома заледве кілька тижнів. І це вперше за довгий час. Їй тут важко — дівчата були старші за тебе, коли мама загинула. Їм важко перебувати в цьому домі.

— Я знаю.

Ребекка не приїжджала додому відтоді, як вийшла заміж, — у неї хоч було виправдання: квитки з Гаваїв коштують до біса. Але ж штат Вашингтон значно ближче, у Рейчел не було такого виправдання. Натомість вона вирішила вчитися і весь літній семестр, а на канікули працювала в кафе в дві зміни. Якби не Пол, вона, певно, і зараз уже кудись зірвалася б. Може, саме тому Біллі не хотів його виганяти.

— Ну, мені час піти попрацювати над дечим… — я рушив до задніх дверей.

— Стривай, Джейку. Ти не хочеш мені розповісти, що трапилося? Може, мені слід подзвонити Сему, щоб дізнатися новини?

Я не обертався, щоб приховати свій вираз обличчя.

— Нічого не трапилося. Сем декого звільнив од гри. Здається, ми перетворилися на найліпших друзів кровопивць.

— Джейку…

— Не хочу я про це говорити.

— Ти йдеш геть, сину?

Довгий час у кімнаті панувала тиша, поки я обдумував, як краще пояснити.

— Рейчел зможе переїхати у свою кімнату. Знаю, що вона ненавидить отой надувний матрац.

— Вона радше поспить на підлозі, ніж утратить тебе. Як і я. Я фиркнув.

— Джейкобе, прошу! Якщо тобі потрібен… час… Що ж, іди. Але цього разу не так надовго. І вертайся.

— Може. Може, я тепер валандатимусь по весіллях. З’явлюсь, як зірка екрану, на Семове весілля, тоді до Рейчел. Правда, може, спершу це будуть Джаред і Кім. Мабуть, слід придбати костюм абощо.

— Джейку, поглянь на мене.

Я повільно обернувся.

— Що?

Цілу хвилину він довгим поглядом дивився мені в очі.

— Куди ти зібрався?

— Поки що я не вирішив щодо конкретного місця.

Він схилив голову набік, звузив очі.

— Та невже?

Ми витріщилися одне на одного. Цокали секунди.

— Джейкобе, — нарешті мовив він. — Джейкобе, не треба. Воно того не варте.

— Не збагну, про що ти.

— Лиши Беллу та Калленів у спокої. Сем має рацію.

Я хвильку дивився на нього, а тоді великими кроками перетнув кімнату. Схопив телефон і висмикнув шнур із розетки. Скрутив сірий дріт у долоні.

— Бувай, тату.

— Джейку, стривай… — гукнув він навздогін, але я вже був за дверима, я вже біг.

Мотоцикл — не такий швидкий вид транспорту, як мої власні ноги, проте непомітніший. Цікаво, скільки часу піде в Біллі на те, щоб докотитися до крамнички й подзвонити комусь, хто зможе передати звістку Семові? Закладаюся, що Сем усе ще вовк. Буде клопіт, якщо швидко повернеться Пол. Він за секунду перевернеться на вовка й дасть Семові знати, що я планую…

Але я не хвилюватимусь за це. Я їхатиму чимдуж, а якщо мене впіймають, чинитиму залежно від ситуації.

Я завів мотор — і вже за хвилю мчав ґрунтівкою. Проминаючи будинок, я навіть не озирнувся.

Шосе було запруджене туристами; я петляв поміж машин, а мені вслід лунали клаксони, а деякі водії навіть показували непристойні жести. На швидкості сімдесят миль я звернув на трасу 101, навіть не поглянувши на автівки. Зо хвилину я їхав поміж смуг, щоб не зіткнутися з бусиком. Звісно, я б не загинув, проте це могло б мене затримати. Поламані кістки — особливо великі — зростаються кілька днів, я вже в цьому мав нагоду переконатися.

Траса трохи розчистилась, і я притопив на газ до вісімдесятьох миль. Я ні разу не натиснув на гальмо, аж поки не наблизився до виїзду в ліс, — тепер я вільний. Сем навряд чи переслідуватиме мене аж сюди. Запізно.

І тільки тоді — коли я був певен, що тепер мені нічого не загрожує, — я почав міркувати про якісь конкретні плани. Я стишив швидкість до двадцятьох миль, обминаючи дерева набагато уважніше, ніж у тому була необхідність.

Я знав, що вони мене почують, незалежно від того, на мотоциклі я буду чи без. Нема жодної змоги приховати мої наміри. Едвард вчує мій план, щойно я наближусь на достатню віддаль. Може, він уже все чує. Проте я гадав, що перевага все одно на моєму боці, адже тут замішане його еґо. Він схоче поборотися зі мною сам на сам.

Отож я просто прийду, отримаю потрібний Семові доказ — і викличу Едварда на дуель.

Я фиркнув. У паразита, либонь, щелепа відпаде на саму театральність жесту.

А коли я покінчу з ним, то знищу стількох із них, скількох зможу, перш ніж вони здолають мене. Ха! Цікаво, чи для Сема моя смерть буде достатньою провокацією. Напевно, скаже: отримав, чого прагнув. Не схоче ображати НДН (найкращого друга назавжди) цих кровопивць — Сета.

Ґрунтівка вискочила в долину, і запах, схожий на гнилі помідори, вразив мене. Фе! Смердючі вурдалаки! Хвиля нудоти піднялася з живота. Мені важко буде зносити цей сморід: зараз до нього не примішувався запах людей, як минулого разу, коли я тут був, — проте не так важко, як було б його витримувати вовчому носу.

Я не був певен, чого чекати, проте навколо великого білого склепу не було й ознак життя. А вони ж бо точно знали, що я тут.

Я вимкнув мотор і прислухався. Тепер до мене долинув напружений, сердитий шепіт із-поза широких подвійних дверей. Хтось був удома. Я почув власне ім’я і посміхнувся, радіючи на думку, що завдаю їм деякого клопоту.

Я зробив глибочезний вдих — всередині сморід буде ще гіршим — і одним стрибком опинився нагорі сходів на ґанку.

Двері відчинилися перш, ніж я торкнув їх кулаком, і в проймі постав лікар, погляд його був колючим.

— Привіт, Джейкобе, — мовив він спокійніше, ніж я очікував. — Як справи?

Я глибоко вдихнув через рот. Сопух, який линув крізь двері, був незносним.

Шкода, що двері відчинив Карлайл. Ліпше б Едвард вийшов мені назустріч, виставивши ікла. Карлайл був якимсь… людяним, чи що. Може, через те, що він лікував мене вдома минулої весни, коли мене покалічили. І мені було якось незатишно дивитися йому в обличчя, знаючи, що я планую його вбити, якщо вдасться.

— Я чув, що Белла повернулася живою, — сказав я.

— Е-е-е… Джейкобе, зараз не найкраща мить, — схоже, лікар також почувався незручно, але не так, як я очікував. — Можна, ми з’ясуємо стосунки пізніше?

Я ошелешено витріщився на нього. Він просив мене відкласти смертельну сутичку до кращих часів?

А тоді я почув голос Белли, хрипкий і тріснутий, і вже не міг ні про що думати.

— А чому б і ні? — запитала вона в когось. — Ми й від Джейкоба триматимемо секрет? Який сенс?

Голос її був не таким, як я очікував. Я спробував пригадати голоси перволітків-вампірів, з якими ми билися навесні, але тоді я чув тільки ричання. Може, й ті перволітки не мали в голосах тих пронизливих, дзвінких ноток, як старші вампіри. Може, всі перволітки просто мають хрипкий голос.

— Заходь, прошу, Джейкобе, — прокаркала Белла голосніше. Карлайлові очі застигли.

Цікаво, чи відчуває Белла спрагу. Я також звузив очі.

— Вибачте, — мовив я до лікаря, обминаючи його. Важко було — всі мої інстинкти повставали проти того, щоб я обернувся спиною до одного з них. Проте не неможливо. Якщо у світі і є така химерія, як безпечний вурдалак, то тільки цей дивно-лагідний ватажок.

Коли почнеться бійка, я триматимусь подалі від Карлайла. Я можу вбити їх чимало і без нього.

Я боком увійшов до будинку, спиною тулячись до стіни. Окинув поглядом кімнату — все тут було незнайомим. Минулого разу, коли я сюди навідувався, усе було барвисто оздоблене до свята. А тепер кольори були світлими, блідими. Включаючи і шістьох вампірів, які купкою стояли коло білої канапи.

Всі були тут, всі зібралися, проте закам’янів я з роззявленим ротом зовсім не від їхнього вигляду.

А від вигляду Едварда. Від його обличчя.

Я бачив його і сердитим, і зверхнім, а одного разу спостерігав, як він потерпав від болю. Проте зараз — зараз на обличчі його була агонія. Очі — напівбожевільні. Він і погляду не підвів, аби спопелити мене очима. Він дивився на канапу з таким виразом, наче палає у вогні. Руки застигли по боках, мов пташині пазурі.

Проте я не зміг насолодитися його мукою. Я подумав про єдину, яка могла довести його до такого стану, і прослідкував за його поглядом.

Я угледів її водночас із тим, як уловив її запах.

Теплий чистий людський запах.

Белла наполовину сховалася за бильцем канапи, скрутившись, як ембріон, обхопивши руками коліна. Довшу мить я не бачив нічого, окрім того, що це й досі була Белла, яку я кохав, її шкіра й досі була м’якою та світлою, як персик, очі й досі шоколадного кольору. Серце моє уривчасто забилося, і майнула думка: а це не оманливий сон, чи не прокинусь я от-от?…

А тоді я нарешті по-справжньому побачив її.

Під очима вона мала глибокі темні западини — вони просто чорніли на її виснаженому обличчі. Вона схудла? Її шкіра напиналася на вилицях, наче ось-ось порветься. Темне волосся було стягнене на потилиці в неохайний вузол, тільки кілька пасом прилипло до чола та шиї — вся її шия була вкрита крапельками поту. А пальці та зап’ястки її здавалися такими тоненькими, що аж ставало страшно.

Вона була хвора. Дуже хвора.

Вони не брехали. Казочка, яку Карлайл розповів Чарлі, не була казочкою. Поки я витріщався, вирячивши очі, шкіра її набула зеленавого відтінку.

Білява кровопивця — яскрава така, Розалія — нахилилася до неї, затуляючи від мене, начебто захищаючи.

Все було не так. Я знав практично все про Беллу — всі її думки завжди були на поверхні, іноді складалося враження, що вони написані в неї на чолі. Тож їй не доводилося розповідати мені подробиць, щоб я швидко втямив будь-яку ситуацію. І я знав, що Белла недолюблює Розалію. Я бачив це з того, як вона кривила вуста, коли говорила про неї. І не просто недолюблювала — вона боялася Розалію. Колись боялася.

Проте коли Белла зараз поглянула на неї знизу вгору, в очах її не було страху. Вираз її був… винуватим, чи що. І тоді Розалія висмикнула миску з-під канапи й підставила Беллі під підборіддя — саме вчасно, бо Беллу вивертало.

Едвард упав на коліна поряд із Беллою, в очах його була мука, проте Розалія виставила руку, стримуючи його.

Це все якось не складалося докупи.

Коли Белла нарешті змогла підвести голову, вона слабко мені всміхнулася, трошки засоромлено.

— Вибач за це, — прошепотіла вона до мене.

Едвард зовсім тихо застогнав. Голова його притулилася Беллі до колін. Вона поклала долоню йому на щоку. Наче це вона втішала його.

Я не усвідомлював, що ноги й далі несли мене вперед, аж поки Розалія не шикнула на мене, зненацька виринувши поміж мною і канапою. Мені вона видалась якимсь телеперсонажем. Я не зважав на неї. Вона здавалася несправжньою.

— Розо, не треба, — прошепотіла Белла. — Все гаразд.

Білявка вступилася, хоча я був певен, що зробила вона це вельми неохоче. Хмурячись до мене, вона скрутилася біля голови Белли, напружена, мов пружина. Проте не зважати на неї було зовсім легко — я ніколи б у таке не повірив.

— Белло, що скоїлося? — прошепотів я. Несамохіть я також бухнувся навколішки, перехилившись через бильце канапи навпроти її… чоловіка. Він, схоже, не помічав мене, та й я заледве кинув на нього погляд. Я потягнувся до її руки, стиснув обома долонями. Шкіра її була мов лід. — Як ти почуваєшся?

Дурнувате запитання. Вона не відповіла.

— Я рада, що ти прийшов до мене сьогодні, Джейкобе, — мовила вона.

Хоча я знав, що Едвард не міг проникати в її думки, схоже, він уловив у сказаному якусь приховану думку, якої я не збагнув. Він знову застогнав, ховаючи обличчя у ковдрі, в яку Белла загорнулась, і вона погладила його по щоці.

— То що ж таке, Белло? — перепитав я, обхоплюючи долонями її холодні, тоненькі пальці.

Замість відповіді вона роззирнулася по кімнаті, начебто щось шукала, а в погляді її було і благання, і застереження. Шість пар стривожених жовтих очей втупилися в неї. Нарешті вона обернулася до Розалії.

— Розо, допоможеш мені? — спитала вона.

Розалія вищирила зуби й кинула на мене такий погляд, наче хотіла роздерти мені горлянку. Я був просто певен цього.

— Розо, будь ласка.

Білявка скривилася, але знову нахилилася до неї, опинившись поруч із Едвардом, який і не ворухнувся. Обережно закинула руку Беллі за плечі.

— Ні, — прошепотів я. — Не вставай…

Вона задавалася такою слабкою.

— Я відповідаю на твоє запитання, — відтяла вона, і цього разу в її голосі було більше від Белли, якою вона зазвичай була зі мною.

Розалія стягнула Беллу з канапи. Едвард сидів і далі, тільки голова його схилялася дедалі нижче, доки обличчя не занурилося в подушки. Ковдра впала Беллі до ніг.

Тіло Белли було набрякле, а живіт дивно, хворобливо випирав. Він напинав вицвілий сірий светр, завеликий на неї на плечах та в рукавах. Решта ж тіла, здавалося, схудла, наче величезна ґуля виросла, всотавши всі соки з тіла. За якусь секунду я нарешті збагнув, щó то була за деформована ґуля, — я цього не усвідомлював, допоки вона не обвила ніжно свій живіт руками — однією згори, а другою знизу. Наче вколисувала його.

І тоді я все втямив, хоча й досі не міг повірити. Я ж бо бачив її усього місяць тому! Як вона може бути вагітною? Настільки вагітною?

Але вона була.

Я не хотів на це дивитися, не хотів про це думати. Не хотів уявляти його всередині неї. Не хотів знати, що той, кого я так ненавидів, настільки закоренився в тілі, яке я кохав. У животі моєму закрутило, і мені довелося ковтнути, щоб притлумити блювоту.

Все було гірше, набагато гірше. Спотворене тіло, кістки, які випирали з-під шкіри. Мабуть, вона мала такий жахливий вигляд — вагітний, хворобливий, — бо те, що зростало в її лоні, забирало в неї життя, аби підтримати власне.

Бо то було чудовисько. Таке ж, як і його батько.

Я завжди знав, що він її уб’є.

Голова його смикнулася догори, коли він учув мої думки. Ще мить тому ми обидва стояли навколішках, а тоді він зірвався на рівні ноги, нависнувши наді мною. Очі його почорніли, а кола під ними зробилися багряними.

— Вийдімо, Джейкобе, — прогарчав він.

Я теж зірвався на ноги. Тепер я дивився на нього згори вниз.

Саме за цим я і прийшов.

— Давай, — погодивсь я.

Кремезний Еммет виступив наперед поруч з Едвардом, а за ним намалювався Джаспер із голодним блиском в очах. Проте мені було байдуже. Можливо, моя зграя збере моє клоччя, коли мене роздеруть. Можливо, не знайдуть і клоччя. Яка різниця?

За якусь частку секунди очі мої вихопили дві постаті на задньому плані. Есме. Аліса. Маленькі й відверто жіночні. Що ж, я був певен, що інші роздеруть мене перш, ніж я дійду до жінок. Я не хотів убивати жінок… навіть вурдалачок.

Хоча можу зробити виняток для білявки.

— Ні, — видихнула Белла, зробила хиткий крок уперед, поточилась і вхопила Едварда за руку. Розалія рушила разом із нею, наче між ними існував невидимий ланцюг, який скував їх разом.

— Белло, мені просто треба з ним побалакати, — тихо сказав Едвард, звертаючись тільки до неї. Він потягнувся, щоб торкнутися її обличчя, погладити його. Від цього жесту очі мені застило кривавою пеленою, вогонь спалахнув у зіницях — невже після всього, що він зробив, він і досі мав право так її торкатися! — Не напружуйся, — благально провадив він далі. — Відпочинь, будь ласка. Ми повернемося буквально за кілька хвилин.

Вона подивилася йому в обличчя, наче вчитувалася. Тоді кивнула й схилилася до канапи. Розалія допомогла їй зіпертися на подушки. Белла зиркнула на мене, намагаючись упіймати мій погляд.

— Поводься чемно, — звеліла вона. — І вертайся.

Я не відповів. Сьогодні я не давав жодних обіцянок. Я відвів очі й посунув за Едвардом надвір.

Випадковий, відсторонений голос у моїй голові зауважив, що відділити його від клану було не так уже й важко, еге ж?

А він і далі йшов, навіть не озираючись, щоб перевірити, чи я вже готовий стрибнути йому на незахищену спину. Гадаю, йому не треба було перевіряти. Він знатиме тої-таки миті, коли я вирішу напасти. А це значить, що рішення треба приймати швидко.

— Я ще не готовий, щоб ти убив мене, Джейкобе Блек, — прошепотів він, швидко прямуючи геть від будинку. — Тобі доведеться трошки потерпіти.

Наче мені не байдуже до його планів. Я прогарчав собі під ніс:

— Терпіння — не моя чеснота.

А він і далі йшов — подолав уже кілька ярдів[10] геть від будинку, я ж насідав йому на п’яти. Моє тіло пашіло, а пальці тремтіли. Я був на межі, я був готовий, я чекав.

Він зупинився без попередження й обернувся до мене ніс до носа. Вираз його обличчя ще раз уразив мене.

На мить я знову став простим хлопчаком — хлопчаком, який усе своє життя прожив у крихітному містечку. Я почувався дитиною. Бо усвідомив, що мені доведеться прожити значно довше, вистраждати значно більше, щоб колись витлумачити пекучу муку в Едвардових очах.

Він підніс руку, наче хотів стерти піт із чола, проте пальці його дряпнули обличчя, мовби зараз-таки здеруть мармурову шкіру. Чорні очі палали в очницях, погляд був розфокусований — він бачив щось, чого не бачив ніхто. Рот його розтулився, ніби він хотів заволати, але звуку не було.

Такий вираз обличчя міг мати чоловік, який живцем горів на стовпі.

На мить мені відняло мову. Це обличчя говорило про все — у будинку я побачив хіба натяк, натяк у її очах, у його очах, але тут я у всьому пересвідчився. Останній цвяшок був забитий у її труну.

— Оте вбиває її, правда ж? Вона вмирає, — мовлячи це, я знав, що моє обличчя стає віддзеркаленням його. Слабшим, трошки зміненим, адже мій шок усе ще не минувся. Я досі не опанував ситуацію — все відбувалося занадто швидко. Він же мав час, щоб дійти до такого стану. А ще відмінність полягала в тому, що я вже втрачав її не раз, в різних ситуаціях, у власній уяві. А ще тому, що вона насправді не була моєю, щоб я міг її по-справжньому втратити.

А ще тому, що це була не моя провина.

— Моя провина, — прошепотів Едвард, і коліна його підігнулися. Він рухнув переді мною — вразливий, найкраща мішень, яку тільки можна уявити.

Проте я захолов мов лід — у мені не зосталось і краплі вогню.

— Так, — застогнав він просто в багнюку, наче сповідався землі. — Так, воно вбиває її.

Його зламана воля, його безпомічність дратували мене. Я прагнув бійки, а не розправи. Де ж тепер його самовдоволена зверхність?

— То чому ж Карлайл нічого не вдіяв? — проричав я. — Він же лікар, хіба ні? Хай вишкребе оте з неї.

Тоді він поглянув на мене й відповів стомленим голосом. Так, наче оповідав малюкові у дитсадку вдесяте:

— Вона нам не дозволяє.

Щонайменше хвилину я перетравлював його слова. Господи, як це було на неї схоже! Звісно, померти задля зародка чудовиська. У цьому була вся Белла.

— Ти її добре знаєш, — прошепотів він. — Ти бачиш, як швидко… Я нічого не помітив… Невчасно. Дорогою додому вона не хотіла зі мною говорити. Я гадав, вона просто налякана — це було б природно. Вважав, що вона сердиться на мене за те, через що їй довелося пройти, за те, що я поставив її життя під загрозу. Вкотре. Я ніколи й уявити не міг, про що вона насправді думає, на що зважується. Аж до тої миті, коли моя родина зустріла нас в аеропорту, й Белла побігла просто в обійми Розалії! А тоді я прочитав думки Розалії. Я нічого не розумів, допоки не почув цього. Ти ж збагнув усе за одну секунду… — він чи то зітхнув, чи то застогнав.

— Так, хвилиночку! Вона вам не дозволяє? — сарказм оцтом стікав із мого язика. — А чи ти не помічав, що вона й зараз має таку ж міць, як проста людська дівчина вагою сто десять фунтів? Притримайте її, накачайте заспокійливими…

— Я хотів, — прошепотів я. — Карлайл би…

Що таке, ми занадто шляхетні?

— Ні, не шляхетні. Її янгол-охоронець сплутав усі карти.

Ого. Якщо до цього його казочка не вельми була схожа на правду, то зараз мозаїка склалася. От що замислила білявка! Але що їй у цьому? Ця королева краси хоче, щоб Белла померла страшною смертю?

— Може бути, — сказав він. — Та Розалія трошки по-іншому до цього ставиться.

— То спершу впорайтесь із білявкою. Всі разом ви ж одного з вас можете впорати? Далі покрайте її на тартаку, а потім потурбуйтеся про Беллу.

— Еммет та Есме на її боці. Еммет нам не дасть… Та й Карлайл не підтримає мене проти Есме… — він не договорив, голос його урвався.

— Слід було залишити Беллу зі мною.

— Так.

Але тепер для цього було трішки запізно. Мабуть, варт було подумати про це перш, ніж нагородити її монстром, який висмоктує життя.

Він поглянув на мене — він уже пройшов власне пекло, — і я збагнув, що він погоджується зі мною.

— Ми не знали, — мовив він тихо, мов видихнув. — Я й уявити не міг. Такого, як у нас із Беллою, в історії не було. Звідки нам було знати, що людина зможе завагітніти від одного з нас?…

— Коли насправді людина в процесі має бути просто роздерта?

— Так, — напружено погодився він пошепки. — Вони ще є, ці садисти, інкуби, сукуби. Вони існують. Для них зваблення — тільки прелюдія до бенкету. Ніхто не виживає, — він похитав головою, немов на саму думку його вернуло. Наче він був іншим.

— Не гадав, що вони називаються якось по-особливому, не як ви всі, — виплюнув я.

Він обернув до мене обличчя, яке мов на тисячу років постаріло.

— Навіть ти, Джейкобе Блек, не можеш ненавидіти мене більше, ніж я ненавиджу сам себе.

Неправда, подумав я, бо був занадто роздратований, щоб говорити вголос.

— Навіть якщо ти вб’єш мене, її це не врятує, — тихо промовив він.

— А що врятує?

— Джейкобе, ти маєш дещо зробити для мене.

— Та невже, паразите!

Але він не відривав од мене своїх напівутомлених, напівбожевільних очей:

— А для неї?

Я міцно зціпив зуби.

— Я все зробив, щоб відтрутити її від тебе. Все до останку. Тепер запізно.

— Ти знаєш її, Джейкобе. Ти зв’язаний із нею на тому рівні, куди мені ніколи не проникнути. Ти — часточка її, а вона — часточка тебе. Мене вона не послухається, бо вважає, що я її недооцінюю. Вважає, що вона достатньо сильна, аби… — він задихнувся й ковтнув. — Але вона може послухатися тебе.

— З якого дива?

Він стрибнув на рівні ноги, очі його палали яскравіше, ніж зазвичай, дикіше. Мені спало на думку: а чи не божеволіє він насправді? Чи можуть вурдалаки з’їжджати з глузду?

— Можливо, — бовкнув він у відповідь на мої думки. — Я не відаю. За відчуттями — дуже схоже на те, — він похитав головою. — Але перед нею мені доводиться це приховувати, адже хвилювання ще більше знесилює її. Тепер вона не може витримувати зайву напругу. Тож я мушу вдавати спокій, я не маю права ускладнювати їй життя… Проте зараз це вже не має значення. Вона повинна послухатися тебе!

— Що я їй скажу, чого ще не казав ти? Чого ти чекаєш від мене? Щоб я сказав їй: ти дурна? Певен, вона вже й так про це здогадується. Повідомити: ти помреш? Можу закластися, вона й про це здогадується.

— Ти можеш забезпечити їй те, чого вона хоче.

Я нічогісінько не втямив. Чи це промовляє божевільний?

— Мені байдуже до всього, тільки б вона лишилася живою, — раптом мовив він зосереджено. — Якщо вона хоче дитину — будь ласка. Може народити півдюжини немовлят. Скільки за хоче… — він на мить затнувся. — Якщо це її втішить, хай народить собі цуценят.

На секунду наші погляди зіткнулися, і під шаром його спокою проступила лють. Поки я перетравлював його слова, на зміну моєму похмурому вигляду прийшов цілком інший — я просто роззявив рота.

— Тільки не те, що зараз! — просичав він, перш ніж я відповів. — Тільки не оте, яке висисає її життя, а я при цьому цілком безпомічний. Хіба й можу спостерігати, як вона тане й гине. Як оте нищить її, — він хапнув ротом повітря, наче хтось вгатив йому кулаком попід ребра. — Ти маєш переконати її, Джейкобе. Мене вона більше не слухає. І Розалія завжди поряд, підіграє її божевільній ідеї, заохочує її. Захищає її. Ні, захищає оте. А життя Белли для неї нічого не важить.

З горла в мене вихопився звук, наче я захлинувся.

Що це він верзе? Що Белла має… що? Народити дітей від мене? Що? Як? То він від неї відмовляється? Чи він гадає, вона буде не проти мати двох чоловіків воднораз?

— Байдуже. Тільки б вона жила.

— Такої маячні ти ще не видавав, — пробурмотів я.

— Вона любить тебе.

— Але не так.

— Вона ладна померти, щоб народити дитину. Можливо, погодиться на щось не таке екстремальне.

— То ти її зовсім не знаєш?

— Знаю, знаю. Доведеться довго переконувати. Саме тому ти мені й потрібен. Ти розумієш хід її думок. Отож звернися до її здорового глузду.

Я не міг навіть думати про те, що він мені пропонував. Це було занадто. Неможливо. Неправильно. Збочено. Позичати Беллу на вихідні, а по понеділках повертати, як диск із фільмом? Маячня.

Але яка спокуслива!

Я навіть не хотів брати цей варіант до уваги, не хотів мріяти, але мрії прийшли самі. Я безліч разів фантазував про Беллу — давно, коли ще був шанс, що у нас щось вийде, та й потому як стало зрозуміло, що мрії просто лишають невигойні рани, адже шансів немає, жодних шансів. Проте тоді я не міг себе стримати. Не міг і тепер. Белла в моїх руках, Белла видихає моє ім’я…

Що гірше, цей новий образ ніколи не навідував мене, адже я не мав на нього права. Ще не мав. І ще б роками він не являвся мені, якби його щойно не посіяли в моїй голові. Але він проріс, пускаючи коріння в мозку, наче бур’ян — отруйний і незнищенний: Белла, жива та квітуча, зовсім не така, як зараз, проте водночас і така: тіло її не спотворене, а цілком природно заокруглене. І це моя дитина.

Я намагався викорінити отруйний бур’ян із голови.

— Звернутися до здорового глузду Белли? В якому світі ти живеш?

— Принаймні спробуй.

Я швидко похитав головою. Він чекав, проігнорувавши мій перший негативний порив, адже міг чути все, що коїлося в моїх думках.

— Звідки ці психопатичні дурниці ростуть? Вигадуєш їх на ходу?

— Я міркую над тим, як її урятувати, відколи дізнався, що вона замислила. За що вона ладна померти. Проте я не знав, як зв’язатися з тобою. Був певен: якщо подзвоню, ти й не слухатимеш. Якби ти не прийшов сьогодні сам, усе одно б я вирушив на твої пошуки. Але як важко зоставити її хоч і на кілька хвилин! Її стан… він так швидко змінюється! Оте… воно росте. Жваво. Зараз я не можу її залишати.

— А що воно?

— Ніхто з нас і гадки не має. Проте воно дужче за неї. Вже.

І раптом я побачив перед внутрішнім зором роздуте чудовисько, яке сидить у моїй голові й розколює її зсередини.

— Допоможи мені зупинити його, — прошепотів Едвард. — Допоможи мені уникнути цього.

— Як? Запропонувавши себе, як племінного бика? — (Він навіть не поморщився, коли я це сказав, — це я скривився). — Ти хворий. Вона ніколи на це не пристане.

— Спробуй. Вже нічого втрачати. То яка від цього може бути кривда?

Мені це завдасть кривди. Невже мені й так не досить — скільки разів мене вже Белла відштовхувала!

— Стерпіти легенький біль, щоб урятувати її? Невже аж така висока ціна?

— Все одно не спрацює.

— Можливо, ні. А може, це її трохи збентежить. Може, її рішучість дещо похитнеться. А все, що мені потрібно, це хоча б хвилинне вагання.

— А далі ти швиденько змінюєш свою думку? «Белло, я пожартував»?

— Хоче вона дитину — вона її отримає. Я вже не відступлюся.

Я не міг повірити, що навіть зважую це. Белла б набила мені пику — ні, я не проти, проте вона, либонь, удруге б зламала руку… Не слід мені було з ним узагалі балакати, не слід було дозволяти вплутувати себе. Треба вбити його просто зараз.

— Не зараз, — прошепотів він. — Не тепер. Правий ти чи ні, але ж сам знаєш, що це знищить її. Тож не варто поспішати. Якщо вона тебе не послухається, у тебе ще буде шанс здійснити задум. Щойно серце Белли зупиниться, я молитиму тебе про смерть.

— Довго молити не доведеться.

Натяк на знесилену посмішку смикнув кутик його рота.

— Дуже на це розраховую.

— Тоді згода.

Він кивнув і простягнув холодну, мов камінь, руку.

Ковтнувши відразу, я торкнувся його долоні. Пальці мої стиснули камінь, я труснув його.

— Згода, — підтвердив він.

РОЗДІЛ 10. ЧОМУ Ж Я ПРОСТО НЕ ЗАБРАВСЯ? ТАК-ТАК, Я Ж БО НЕ БОВДУР

Я почувався… не знаю, як я почувався. Наче все було не насправді. Наче я потрапив у якусь ґотичну версію тупуватої комедії. Немов теледурник, який саме збирався запросити першу дівчину зі шкільної команди підтримки на випускний бал, я опинився в ролі вічно-другого вовкулаки, який саме збирався дружині вампіра запропонувати побавитися та зладнати нащадка. Чудово.

Ні, я цього не робитиму. Це збочення, це неправильно. Я вже збирався забути все, що Едвард мені тільки-но наплів.

Але з нею я побалакаю. І спробую переконати вислухати мене.

Хоч вона й не слухатиме. Як завжди.

Едвард нічого не зронив на мої думки, коли ми поверталися до будинку. А я думав про те місце, де ми щойно стояли. Чи достатньо далеко воно було, аби інші не чули нашого перешіптування? Він цього прагнув?

Можливо. Коли ми переступили поріг, очі всіх Калленів були підозріливими й збентеженими. Ніхто з них не мав бридливого чи сердитого вигляду. Отож швидше за все вони не чули, про яку послугу просив мене Едвард.

Я повагався в дверях, не певен, як чинити далі. Та й тут було ліпше, адже долинало хоч трошки свіжого повітря знадвору.

Едвард попрямував до гурту, мов задерев’янілий. Белла схвильовано поглянула на нього, а тоді на мить перевела очі на мене. Далі знову на нього.

На моїх очах обличчя її набуло сіруватої барви, і я миттю збагнув, що саме мав на увазі Едвард, коли говорив, що хвилювання тільки знесилює її.

— Нам слід дати Беллі та Джейкобу побалакати сам на сам, — мовив Едвард. В голосі його не було жодних емоцій. Механічний звук.

— Тільки через мій спалений труп, — прошипіла Розалія. Вона досі тулилася до голови Белли, по-власницькому тримаючи холодну долоню на її запалій щоці.

Едвард і не глянув на неї.

— Белло, — звернувся він тим-таки відсутнім голосом. — Джейкоб хоче переговорити з тобою. Ти не боїшся зостатися з ним наодинці?

Белла спантеличено поглянула на мене. Перевела погляд на Розалію.

— Розо, все гаразд. Джейк не скривдить нас. Іди собі з Едвардом.

— Тут може критися пастка, — застерегла білявка.

— Не уявляю яка, — мовила Белла.

— І я, і Карлайл будемо в тебе на очах, — сказав Едвард. Його позбавлений емоцій голос тріснув, у ньому майнув гнів. — Вона ж бо саме нас боїться.

— Ні, — прошепотіла Белла. Очі її блищали, а вії були вологими. — Ні, Едварде, я не…

Він похитав головою, слабко посміхаючись. На цю посмішку було боляче дивитися.

— Я не це мав на увазі, Белло. Я не ображаюся. За мене не турбуйся.

Збоченці. Він мав рацію — вона картала себе за те, що вражає його почуття. Ця дівчина — класична великомучениця. Вона явно народилася не в те сторіччя. Їй слід було жити тоді, коли вона мала б шанси за гарної нагоди згодувати себе левам.

— Усіх прошу, — мовив Едвард, застиглим жестом вказуючи на двері. — Будь ласка.

Спокій, який він намагався вдавати заради Белли, от-от міг урватися. Я бачив, який близький він до того, щоб назовні вирвався отой палаючий Едвард, із котрим я щойно балакав надворі. І всі це також побачили. Я поступився дорогою, і вони мовчки висковзнули за двері. Рухалися вони прудко — двічі стукнуло в мене серце, а в кімнаті вже нікого не було, крім Розалії, яка досі вагалася на півдорозі, та Едварда, який чекав біля дверей.

— Розо, — тихо мовила Белла, — будь ласка, іди.

Білявка кинула пекучий погляд на Едварда, а тоді жестом указала, щоб він вийшов першим. Він зник за дверима. Вона довгим і гарячим поглядом застерегла мене, а тоді зникла слідком за ним.

Скоро ми залишилися самі, я перетнув кімнату й присів на підлогу поруч із Беллою. Взяв у долоні обидві її холодні руки, почав обережно їх розтирати.

— Дякую, Джейку. Як приємно!

— Я не збираюся брехати, Білко. Ти маєш жахливий вигляд.

— Знаю, — зітхнула вона. — Я страшна.

— Страшна, як болотяник, — погодивсь я.

Вона засміялася.

— Як класно, що ти тут! Приємно усміхатися. Не уявляю, скільки ще цієї трагедії я б витримала.

Я закотив очі.

— О’кей, о’кей, — згодилась вона. — Сама винна.

— Сама-сама. Білко, що ти собі думаєш? Я серйозно!

— Він тебе попросив порепетувати на мене?

— Майже так. Хоча я так і не збагну, чого йому наснилося, ніби ти мене послухаєшся. Ти ж ніколи по-моєму не чинила.

Вона зітхнула.

— Я ж казав тобі… — почав був я.

— А ти знаєш, Джейкобе, що у вислову «Я ж тобі казав», — різко перебила вона, — є братик на ім’я «Стули к бісу писок!»

— Гаразд, гаразд.

Вона вищирилася. Шкіра напнулася на вилицях.

— Не можу похвалитися, що це я вигадала. Насправді це з «Сімейки Симпсонів».

— Я цієї серії не бачив.

— Смішнюча.

Хвилинку ми помовчали. Руки її почали потрошку зігріватися.

— А він справді просив тебе побалакати зі мною?

Я кивнув:

— Звернутися до твого здорового глузду. Але ця битва приречена на поразку ще до початку.

— То чому ж ти погодився?

Я не відповів. Та й що я мав відповідати?

Я знав одне: кожна секунда, проведена з нею, тільки додасть болю, який прокинеться згодом. День розплати прийде. Що більше я зараз впущу в душу, то важчою буде розплата.

— Все минеться, — мовила вона по хвилі мовчання. — Я вірю в це.

Червона пелена попливла в мене перед очима.

— Недоумство — один із симптомів твоєї хвороби? — гаркнув я.

Вона розсміялася, хоча лють так захлиснула мене, що в мене затрусилися руки.

— Можливо, — мовила вона. — Я ж не кажу, що все минеться легко, Джейку. Проте як би мені вдалося пережити все, що я пережила, коли б я не вірила в чари?

— Чари?

— Особливо це стосується тебе, — сказала вона. Вона забрала в мене свою долоню й притулила мені до щоки. Та була теплішою, ніж перед тим, проте холодила шкіру — майже будь-що холодило мою шкіру. — Більш, ніж будь-хто інший, ти можеш розраховувати, що чари не забаряться — і все в тебе складеться.

— Про що це ти торочиш?

Вона й далі усміхалася.

— Одного разу Едвард сказав мені, щó це таке — ваш імпринтинг. Він сказав, що це як «Сон літньої ночі»[11], як чари. Ти збагнеш, кого насправді ти шукав усе життя, Джейкобе, і тоді вся мозаїка складеться.

Якби вона не мала зараз такого вразливого вигляду, я б уже волав на неї.

Отож я просто проричав:

— Якщо ти гадаєш, що імпринтинг може допомогти у цій божевільні… — я шукав слова. — Ти справді вважаєш, що коли навіть я відчую потяг до якоїсь чужої жінки та згоджуся на імпринтинг, це все владнає? — я тицьнув пальцем у її розпухлий живіт. — То скажи мені, Белло, який був сенс? Який був сенс кохати тебе? І який був сенс у тому, що ти кохала його? Коли ти помреш, — (слова більше схожі були на гарчання), — як тоді все владнається? Який сенс було терпіти біль? Мені, тобі, йому! Ти і його вб’єш — хоча мені це байдуже, — (вона здригнулася, але я не зважав). — То який був сенс у всій твоїй збоченій історії кохання, врешті-решт? Якщо був хоч якийсь сенс, то покажи мені його, Белло, будь ласка, бо сам я не бачу його. Вона зітхнула.

— Я ще й сама не знаю, Джейку. Але я просто… відчуваю… що все обернеться на краще, хоча зараз цього зовсім не видно. Гадаю, можеш називати це вірою.

— Белло, ти гинеш ні за що! Ні за що!

Її долоня з моєї щоки впала їй на роздутий живіт, пестячи його. Їй не треба було нічого говорити — я й так збагнув, що саме вона думає. Вона гинула заради оцього.

— Я не загину, — мовила вона крізь зуби, і я був певен, що вона повторювала це вже не раз. — Моє серце битиметься. Я достатньо сильна, щоб пройти через це.

— Белло, яка нісенітниця! Ти задовго боролася з надприродним. Звичайна людина не здатна стільки витримати. Ти недостатньо сильна, — я обхопив її обличчя долонею. Мені не треба було нагадувати, що я маю бути обережним. Все в ній кричало: мене можна поранити.

— Я зможу, я зможу, — пробурмотіла вона, як маленький затятий моторчик із моєї дитячої книжки.

— Як на мене — не схоже. У тебе є план? Сподіваюся, що є. Вона кивнула, уникаючи мого погляду.

— Ти знаєш, що Есме стрибала зі скелі? Коли ще була людиною тобто.

— І що?

— А те, що вона була напівмертва, і її навіть не повезли в реанімацію — доправили просто в трупарню. Серце її досі билося, коли Карлайл знайшов її…

Ось що вона мала на увазі, коли говорила про серце, яке битиметься!

— Отож ти не плануєш пережити це в людській подобі, — тупо сказав я.

— Ні. Я ж не дурна, — аж тоді вона зустріла мій погляд. — Але гадаю, з цього приводу ти маєш власну думку.

— Нагальна вампіризація, — пробурмотів я.

— З Есме це спрацювало. І з Емметом, і з Розалією, і навіть з Едвардом. Жоден із них не був у чудовій формі. Карлайл перетворив їх тільки тому, що вони й так стояли на порозі смерті. Він не уриває життя, він рятує.

Мене раптом охопило почуття провини перед гарним лікарем-вурдалаком — як і раніше. Але я запхав цю думку подалі й продовжив її умовляти:

— Послухай мене, Білко. Не варто так ризикувати, — як і тоді, коли подзвонив Карлайл, я відчув, як насправді це важливо для мене. Усвідомив, що мені вона потрібна жива — в будь-якій подобі. Я важко зітхнув. — Не чекай, коли вже може бути запізно, Белло. Не варто. Живи. О’кей? Просто живи. Не роби цього зі мною. Не роби цього з ним, — голос мій став твердішим, гучнішим. — Ти ж бо знаєш, як він учинить, коли ти помреш. Ти ж уже бачила. Ти хочеш, щоб він знову повернувся до тих італійських убивць?

Вона зіщулилася на канапі.

Я обминув те, що цього разу йому так чинити не доведеться.

Намагаючись пом’якшити свій голос, я запитав:

— Пам’ятаєш, як мене покалічили оті перволітки? Що ти мені сказала?

Я зачекав, але вона не відповіла. Тільки стиснула вуста.

— Ти сказала мені бути гарним хлопчиком і слухатися Карлайла, — нагадав я їй. — І як я вчинив? Я послухався вампіра. Заради тебе.

— Ти послухався, бо це було правильно.

— Гаразд — хай буде ця підстава.

Вона зітхнула.

— Але зараз це неправильно, — погляд її ковзнув по великому круглому животу, і вона прошепотіла ледь чутно: — Я його не вбиватиму.

В мене знову затрусилися руки.

— Пробач, я проґавив чудову новину! Маленький хлопчик уже штовхається? Слід було принести блакитні повітряні кульки.

Вона порожевіла. Колір був чудовий — в нутрі запекло, наче туди встромили ніж. Зазублений ніж, іржавий і старий.

Я програвав. Знову.

— Я не певна, що це хлопчик, — визнала вона трішки засоромлено. — Ультразвук не спрацьовує. Місце дитини таке щільне — як і її шкіра. Отож стать залишиться в таємниці. Але в уяві я завжди бачу хлопчика.

— Белло, там зовсім не миленьке немовля.

— Побачимо, — мовила вона. Майже самовдоволено.

— Ти — ні, — гаркнув я.

— Джейкобе, ти песиміст. Шанс, що я все витримаю, справді є. Що я міг відповісти? Я опустив погляд і намагався контролювати дихання, щоб не давати волі своїй люті.

— Джейку, — мовила вона, потріпала мене по волоссю, погладила по щоці, — все буде гаразд. Ш-ш-ш. Усе гаразд.

Я не підвів очей.

— Ні. Нічого не буде гаразд.

Вона стерла мокрий слід у мене на щоці.

— Ш-ш-ш.

— Белло, в чому справа? — я втупився у світлий килим. Мої босі ноги були брудні, лишали плями. Дуже добре. — Мені здавалося, що понад усе ти хотіла свого вурдалака. А зараз ти від нього відмовляєшся? Це не вкладається в голові. Відколи це тобі заманулося стати мамусею? Якщо тобі цього так кортіло, навіщо ти одружилася з вурдалаком?

Я підійшов до пропозиції, яку підказав мені Едвард, небезпечно близько. Я бачив, як слова самі підводять мене до цього, але не міг зійти зі шляху.

Вона зітхнула.

— Все трошки не так. Мені байдуже було, чи матиму я дітей. Я ніколи про це навіть не замислювалася. Це не просто потреба мати дитину. Це… ну… потреба мати цю дитину.

— Белло, це вбивця. Поглянь на себе.

— О ні, не в ньому річ. У мені. Це я занадто слабка, бо я людина. Але я все витерплю, Джейку, я…

— Ой, годі тобі! Белло, помовч. Ти можеш годувати цією маячнею свого кровопивцю, але тобі не надурити мене. Ти знаєш, що не витримаєш.

Вона люто зиркнула на мене.

— Я цього не знаю. Звісна річ, я цього остерігаюся.

— Остерігається вона, — кинув я крізь зуби.

А далі вона хапнула ротом повітря й ухопилася за живіт. Лють моя випарувалася, наче хтось вимкнув рубильник.

— Усе гаразд, — видихнула вона. — Це нічого.

Але я її не чув. Руки її відсунули край светра, і я перелякано вирячився на оголену шкіру. Живіт її весь був поцяткований великими чорними плямами з багряним відливом.

Вона помітила мій погляд і миттю смикнула край светра вниз.

— Просто він дуженький, — спробувала вона боронитися.

Плями — то були синці.

Я ледь не задихнувся — і миттю збагнув, що мав Едвард на увазі, коли говорив, що оте нищить її. Знагла я сам відчув якийсь напад божевілля.

— Белло, — мовив я.

Вона вловила переміну в моєму голосі. Поглянула вгору, досі важко дихаючи, і в очах її майнуло збентеження.

— Белло, не роби цього.

— Джейку…

— Послухай мене. Не починай суперечку поки що. О’кей? Просто послухай. А якщо…

— Якщо що?

— А якщо це не гра в «або пан, або пропав»? А якщо це не «все або нічого»? А якщо б ти послухалася Карлайла, як хороша дівчинка, і зберегла собі життя?

— Я не…

— Я ще не закінчив. Отож ти збережеш собі життя. А далі зробиш іще одну спробу. Одна не спрацювала. Спробуй удруге.

Вона насупилася. Підняла руку й торкнулася місця в мене на чолі, де зросталися брови. Хвильку пальці її розгладжували моє чоло, наче вона хотіла збагнути слова.

— Я не розумію… Що ти маєш на увазі — спробуй іще раз? Ти гадаєш, що Едвард дозволить мені…? Та й яка різниця? Я певна, що й інша дитина…

— Так, — рявкнув я. — Інша його дитина буде такою ж самою. На її виснаженому обличчі збентеження зросло ще.

— Що?

Але я більше не міг говорити. Не було сенсу. Мені ніколи не врятувати її від самої себе. Мені це ще ні разу не вдавалося.

А далі вона моргнула — і я був певен, що вона все втямила.

— О… Фу… Будь ласка, Джейкобе. Ти гадаєш, я здатна вбити власну дитину й замінити її кимсь іншим? Зробити штучне запліднення? — вона була люта до сказу. — З якого б дива мені хотіти дитину від чужинця? Гадаєш, це просто не має значення? Аби дитина?

— Я не це мав на увазі, — пробурмотів я. — Не від чужинця.

Вона нахилилася вперед.

— То що ж ти мав на увазі?

— Нічого. Я мовчу. Все як завжди.

— Звідки ти цього нахапався?

— Белло, забудь.

Вона підозріло примружилася.

— Це він тебе підговорив?

Я повагався, здивований, що вона так швидко доскочила самої суті.

— Ні.

— Авжеж, це він, визнай.

— Ні, не зовсім. Він нічого не казав про штучне… це саме.

Вираз її обличчя пом’якшився, а тоді вона знову відкинулася на подушки, цілком виснажена. Коли вона заговорила, то гляділа вбік, наче балакала зовсім не до мене.

— Він ладен на все для мене. Я завдаю йому такого болю!.. Але що ж він собі думає? Що я проміняю мого, — рука її погладила живіт, — на чужинця, на… — вона проковтнула останнє слово. На очах її виступили сльози.

— Тобі не слід завдавати йому болю, — прошепотів я. Вуста мої палали, коли я просив за нього, проте я знав: це, либонь, єдине, що можу сказати, аби врятувати їй життя. Хоч і ця ставка — один до тисячі. — Белло, ти знову можеш зробити його щасливим. І ще мені здається, що він просто втрачає голову. Правда.

Схоже, вона не слухала; пальці її малювали маленькі кілечка на потовченому животі, а сама вона закусила губу. Довший час ми сиділи мовчки. Цікаво, як далеко Каллени? Чи підслуховують вони, як незграбно я намагаюся привести її до тями?

— Не від чужинця? — пробурмотіла вона наче до себе. Я здригнувся. — А що саме Едвард просив тебе переказати? — спитала вона тихо.

— Нічого. Він просто сподівався, що ти мене вислухаєш.

— Я не про те. Я про другу спробу. Що це?

Погляд її зупинився на моїх очах, і я відразу збагнув, що вибовкав забагато.

— Нічого.

Вона трошки розтулила вуста.

— Еге ж.

Кілька митей вона помовчала. Я опустив погляд на власні черевики, бо не міг глядіти їй в очі.

— Я кажу, він мовби збожеволів. Я серйозно, Білко.

— А я гадала, ти одразу на нього нажалієшся. Зробиш йому невеличку прикрість.

Коли я зважився подивитися на неї, вона шкірилася.

— Була в мене така думка, — я спробував усміхнутися навзаєм, проте відчув, як застигла моя усмішка.

Вона знала, що саме пропоную я їй, і навіть не збиралася про це поміркувати. І я заздалегідь відав, що вона не буде. Але все одно це було боляче.

— Ти теж ладен чи не все зробити заради мене, еге ж? — прошепотіла вона. — Не уявляю, чому ви так переймаєтеся. Я не заслуговую на жодного з вас.

— Але це не має значення, правда ж?

— Не цього разу, — зітхнула вона. — Хотіла б я розповісти тобі все так, щоб ти одразу втямив! Я так само не здатна завдати болю йому, — вона вказала на власний живіт, — як не здатна взяти пістолет і вистрілити в тебе. Я люблю його.

— Белло, чому ти завжди любиш не тих, кого слід?

— Я так не думаю.

Я прокашлявся, щоб позбутися клубка в горлі й додати твердості в голос:

— Повір мені.

Я звівся на ноги.

— Ти куди зібрався?

— Від мене тут толку мало.

Вона простягнула свою тоненьку ручку в благальному жесті.

— Не йди.

Почуття залежності від неї знову затопило мене, наче я боявся відірватися від неї.

— Мені тут не місце. Мені слід повертатися.

— Навіщо ж ти прийшов сьогодні? — спитала вона, досі незграбно намагаючись дотягнутися до мене.

— Просто хотів пересвідчитися, чи ти справді жива. Я не повірив, коли Карлайл сказав, що ти захворіла.

З її обличчя неможливо було сказати, чи вона на це купилася.

— Ти ще повернешся? Перш ніж…

— Белло, я не збираюся тут вичікувати, поки ти помреш.

Вона здригнулася.

— Ти маєш рацію, так-так. Тобі слід піти.

Я попрямував до дверей.

— Прощавай, — прошепотіла вона мені в спину. — Я люблю тебе, Джейку.

Я мало не повернувся. Мало не обернувся, не впав на коліна й не почав удруге благати її. Проте я знав, що час визволитися від Белли, час зіскочити з голки, перш ніж вона вб’є мене, так як вона вбиває Едварда.

— Звісно, звісно, — пробурмотів я на ходу.

Ніхто з вурдалаків мені не зустрівся. Я і не згадав про мотоцикл, який кинув на галявині. Тепер його швидкість не вдовольняла мене. Батько, певно, переляканий — та й Сем також. Цікаво, як зграя сприйме факт, що ніхто не чув, аби я перевертався? Цікаво, чи не подумають вони, що Каллени впоралися зі мною, перш ніж я спромігся перекинутися на вовка? Я роздягнувся — мені було байдуже, чи хтось це бачить, — і побіг. Я перевернувся на вовка у стрибку.

Вони чекали. Ну певно ж, чекали.

Джейкобе, Джейку, — вісім голосів хором зітхнули з полегшенням.

Вертайся додому, — тепер звелів голос Вожака. Сем був розлючений.

Я відчув, як зник Пол: певно, Біллі та Рейчел чекали на звістку про мене. Полу так кортіло швидше порадувати їх, що я не перетворився на харч для вампірів, аж він навіть не дослухав нашої балачки.

Мені не треба було розповідати зграї, куди я прямую, — вони бачили, як ліс несеться повз мене, як я мчу додому. Мені не треба було пояснювати, що я мало не збожеволів. Каша в моїй голові була занадто очевидною.

Вони відчули це жахіття: потовчений живіт Белли; її надламаний голос: просто він дуженький; палаюче обличчя Едварда: тільки й можу спостерігати, як вона тане й гине… як оте висисає життя з неї; Розалія, що схилилася над розпухлим тілом Белли: життя Белли для неї нічого не варте, — вперше ніхто нічого не сказав.

Їхнє збентеження тишею волало в моїй голові. Без слів.

!!!!

Я вже здолав півдороги додому, перш ніж вони отямилися. А тоді побігли мені назустріч.

Було вже майже темно — хмари цілком затягнули захід сонця. Я ризикнув і перебіг шосе — на щастя, ніхто мене не побачив.

Ми зустрілися миль за десять від Ла-Пуша, на галявині, яка зосталася після вирубування лісу. Це була тиха місцина, затиснута поміж горами, там ніхто не наразиться на нас. Коли я прибіг, Пол уже теж повернувся, тож зграя була в зборі.

Хаотична балаканина в моїй голові не вщухала. Всі галасували одночасно.

На Семовому загривку шерсть стояла дибки, він безперервно гарчав і гасав по колу. Пол і Джаред, мов тіні, бігали за ним, вуха їхні були притиснуті до голови. Коло було схвильоване, всі на ногах, всі порикували глухими голосами.

Спершу лють їхня була якоюсь неусвідомленою, і мені здалося, що люті вони на мене. Проте в мене самого таке коїлося в голові, що мені було байдуже. Хай чинять зі мною, як знають, за те, що я обійшов закон.

Але незабаром із каші почала вибудовуватися зрозуміла картинка.

Як таке може бути? Що це може означати? Що ж то буде?

Небезпечно. Неправильно. Загрозливо.

Неприродно. Це якесь чудовисько. Якась потвора.

Ми не можемо цього допустити.

Тепер зграя гасала синхронно, думала синхронно — всі, крім мене та ще декого. Я сів поряд із цим братом, але в голові в мене так крутилося, що я не міг поглянути ні очима, ні внутрішнім зором, аби дізнатися, хто ж це був; а зграя кружляла навколо нас двох.

В угоді про це нічого немає.

Це все ставить під загрозу.

Я намагався розрізнити це кружляння голосів, намагався прослідкувати спіраль думок, аби збагнути, до чого все ведеться, але не бачив жодного сенсу. Картинки, що зринали в їхніх головах, були моїми картинками — найгіршими з них. Синці на Беллі, Едвардове палаюче обличчя.

Вони теж бояться.

Але ж нічого не діють.

Вони захищатимуть Беллу Свон.

Але нас це не повинно обходити.

Безпека наших родин, безпека всіх навкруги набагато важливіша, ніж одна людська істота.

Якщо вони не вб’ють оте, змушені будемо ми.

Захистити плем’я.

Захистити родини.

Треба вбити оте, перш ніж буде запізно.

Ще одна картинка з моєї пам’яті, цього разу Едвардові слова: Воно росте. Жваво.

Я спробував зосередитися, щоб розрізнити окремі голоси.

Ми не можемо гаяти час, — подумав Джаред.

Але це означатиме війну, — застеріг Ембрі. — Жорстоку.

Ми готові, — наполягав Пол.

Маємо заскочити їх зненацька, — міркував Сем.

Якщо ми захопимо їх поодинці, то зможемо впоратися з ними по одному. Це збільшить наші шанси на перемогу, — думав Джаред, який уже вибудовував стратегію.

Я потрусив головою, повільно зводячись на ноги. Мене хитало — наче від бігу вовків по колу в мене паморочилось у голові. Вовк поряд зі мною також звівся на рівні ноги. Плече його притислося до мого, підтримуючи мене.

Стривайте, — подумав я.

Кружляння зупинилося на мить, але одразу ж знову відновилося.

Часу немає, — мовив Сем.

Але… що ви собі думаєте? Сьогодні ви не схотіли воювати з ними, хоча вони порушили угоду. А тепер плануєте напад, хоча угода й досі непорушна?

Цього наша угода не передбачала, — мовив Сем. — Це загроза всім людям в околиці. Ми не знаємо, яку саме істоту виростили Каллени, проте відаємо, що вона міцна й швидко росте. І буде замалою, щоб дотримуватися будь-яких угод. Пам’ятаєш перволітків-вурдалаків, із якими ми воювали? Дикі, люті, неможливо було ні достукатися до їхнього глузду, ні приборкати їх. Уяви собі такого монстра, якого ще й захищатимуть Каллени.

Ми не знаємо… — спробував заперечити я.

Ми справді не знаємо, — погодився Сем. — І в цьому разі ми не маємо права ризикувати з цим невідомим. Ми можемо дозволити Калленам існувати, тільки якщо будемо цілком певні, що їм можна довіряти, що вони не завдадуть клопоту. А оцьому… йому не можна довіряти.

Їм воно не подобається так само, як і нам.

Сем вихопив із моїх спогадів обличчя Розалії, її захисну позу — щоб усі побачили.

Дехто ладен боротися за оте, навіть не відаючи, що то є.

Та то просто немовля, чорт забирай!

Немовлям воно буде недовго, — прошепотіла Лі.

Джейку, друже, у нас великі проблеми, — мовив Квіл. — І їх не можна просто проігнорувати.

Ми роздуваємо з мухи слона, — заперечив я. — Зараз під загрозою хіба що Белла.

То її власний вибір, — зауважив Сем. — Але цього разу її вибір окошиться на нас усіх.

Я так не вважаю.

Ми не можемо ризикувати. Ми не дозволимо, щоб кровопивця полював у наших краях.

То звеліть їм забиратися, — мовив вовк, що був на моєму боці. То був Сет — ну звісно!

Щоб перекинути біду на інших? Коли кровопивці заходять на наші землі, ми вбиваємо їх незалежно від того, де вони полюють. Ми захищаємо всіх, кого можемо.

Це божевілля, — мовив я. — Ще сьогодні ми боялися поставити зграю під загрозу.

Сьогодні ми ще не знали, що наші родини в небезпеці.

Не можу повірити! Як ви збираєтеся вбити оту істоту, не вбиваючи Белли?

Жодного слова не пролунало, проте тиша була промовистішою за слова.

Я завив. Вона теж людина! Наш захист на неї не розповсюджується?

Вона й так помирає, — подумала Лі. — Ми просто прискоримо розв’язку.

Це була остання крапля. Оголивши ікла, я стрибнув геть від Сета — просто на його сестру. Я мало не вп’явся зубами в її ліву задню ногу, коли відчув Семові ікла на своєму боці — він тягнув мене назад.

Я завив від болю та люті й обернувся до нього.

Зупинись! — звелів він удвічі дужчим голосом Вожака.

На мить здалося, що піді мною підігнулися ноги. Я рвучко завмер, змушуючи ноги тримати мене хіба що зусиллям волі.

Він відвів погляд од мене. Лі, не смій виявляти до нього жорстокість, — звелів їй Сем. — Пожертвувати Беллою — це дуже висока ціна, і ми всі це визнаємо. Забирати людське життя суперечить усім правилам, які ми захищаємо. Важко робити виняток із цих правил. Тож ми всі оплакуватимемо те, що зробимо сьогодні.

Сьогодні? — шоковано повторив Сет. — Семе… гадаю, варто все ще раз добре обговорити. Принаймні порадитися зі старійшинами. Ти не можеш усерйоз штовхати нас на…

У цьому разі твою прихильність до Калленів ми не можемо підтримати. Часу на суперечки немає. І ти, Сете, вчиниш так, як тобі звелять.

Сетові передні ноги підігнулися, а голова схилилася під тягарем наказу Вожака.

Сем дедалі звужував коло довкруж нас двох.

Для такої справи потрібна участь усієї зграї. Джейкобе, ти наш найдужчий боєць. І ти битимешся разом із нами сьогодні. Я розумію, наскільки це для тебе важко, отож тобі доведеться зосередитися на їхніх бійцях — Емметі та Джаспері Калленах. Тобі не доведеться брати участь в… в усьому іншому. Квіл та Ембрі битимуться поруч із тобою.

Коліна в мене трусилися; я щосили намагався триматися прямо, а голос Вожака підкорював мою волю.

Пол, Джаред і я беремо на себе Едварда та Розалію. З тих відомостей, які приніс Джейкоб, я роблю висновок, що саме вони захищатимуть Беллу. Гадаю, Карлайл та Аліса теж будуть неподалік, а можливо, й Есме. Отож Бреді, Колін, Сет і Лі зосередяться на них. Якщо хтось звільнить собі дорогу, — ми всі вчули, як він спіткнувся на імені Белли, — ота істота — його ціль. Знищити істоту — наш головний пріоритет.

Зграя нервово завуркотіла на згоду. Від напруги на вовках наїжачилася шерсть. Кроки пришвидшилися, удари лап об солончак стали виразнішими, пазурі глибше вгрузали в ґрунт.

Тільки ми з Сетом не рухалися — як око в центрі виру вишкірених зубів та притиснутих вух. Сет ледь не торкався носом землі — його пригнув Семів наказ. Я відчував, якого болю завдає йому близька зрада. Для нього-бо це було зрадою — отого дня, коли ми згуртувалися, коли Сет бився обік Едварда Каллена, Сет став справжнім товаришем вурдалаків.

Проте в ньому не відчувалося спротиву. Він підкориться, хай як йому буде боляче. У нього немає іншого вибору.

А який вибір є в мене? Коли говорить Вожак, зграя слухається.

Сем іще ніколи так далеко не заходив у своїй владі; я був певен, що йому відверто бридко дивитися, як Сет укляк перед ним, мов раб. І він би ніколи не змушував його до цього, якби не був певен, що іншого виходу немає. Він не міг брехати нам, знаючи, наскільки тісно ми зв’язані у свідомості. Він щиро вірив, що наш обов’язок — знищити Беллу й те чудовисько, яке вона виношує. Відверто гадав, що у нас зовсім немає часу на роздуми. Він вірив, що заради цього можна й померти.

Я бачив, що він ладен зустрітися з Едвардом сам на сам; на погляд Сема, Едвардова здатність читати наші думки робила з нього найгрізнішого супротивника. І Сем не дозволить, щоб хтось інший піддався такій небезпеці.

Джаспера він вважав наступним серйозним супротивником, ось чому й звелів мені битися саме з ним. Знав-бо, що тільки я з усієї зграї маю шанси виграти цю битву. Найлегших противників він залишив наймолодшим вовкам та Лі. Маленька Аліса без свого дару провидиці не становила загрози, а з досвіду нашого союзу з вампірами ми знали, що з Есме нікудишній боєць. Із Карлайлом буде важче, проте його самого стримуватиме його власна ненависть до насильства.

Мені було гірше, ніж Сетові, коли я слухав Семові плани — він намагався обійти всі гострі кути, щоб дати шанс кожному члену зграї вижити.

Світ перекинувся з ніг на голову. Ще кілька годин тому саме я штовхав зграю на битву з вурдалаками. Проте Сет мав рацію — я не був готовий до війни з ними. Ненависть засліпила мене. Я не спромігся все зважити — в іншому разі я б усе побачив зовсім в іншому світлі.

Карлайл Каллен. Якщо поглянути на нього зором, не затуманеним ненавистю, ставало очевидно, що його знищення — то зумисне вбивство. Він був добрим. Добрим, як будь-хто з тих людей, яких ми захищали. А може, й набагато кращим. Інші теж, либонь, були непогані, хоч я й не почував такої поваги до них, як до нього. Та й не знав я їх так добре. Саме Карлайл не підійматиме руки у відповідь, навіть захищаючи власне життя. Ось чому нам удасться вбити його — бо він не схоче, щоб ми, його вороги, вмирали.

Все це неправильно.

І не тільки тому, що для мене вбити Беллу — все одно, що вбити себе, що накласти на себе руки.

Джейкобе, зберися, — наказав Сем. — Плем’я на першому місці.

Сьогодні вдень я помилявся, Семе.

Тоді в тебе були помилкові мотиви. Проте зараз ми маємо виконати свій обов’язок.

Я зібрався на силі.

Ні.

Сем загарчав і зупинився навпроти мене. Він утупився мені в очі, глибокий рик вихопився в нього з горла.

Так, — припечатав Вожак, а його подвоєний владою голос аж горів. — Сьогодні тобі не вдасться вислизнути. Ти, Джейкобе, сьогодні битимешся проти Калленів разом із нами. Ти, а з тобою Квіл та Ембрі, берете на себе Джаспера та Еммета. Твій обов’язок — захистити плем’я. Ось для чого ти існуєш. І ти виконаєш свій обов’язок.

Плечі мої похилилися під тягарем вердикту. Ноги підігнулися, я впав на живіт, а він нависнув наді мною.

Жоден зі зграї не може чинити опір Вожаку.

РОЗДІЛ 11. ДВА ПУНКТИ, ЩО ОЧОЛЮЮТЬ МІЙ СПИСОК РЕЧЕЙ-ЯКІ-Я-НЕНАВИДЖУ

Сем уже шикував зграю, а я досі лежав на землі. Ембрі та Квіл стояли обабіч мене — чекали, коли я отямлюся і ми теж вишикуємося.

Я відчував спонуку, потребу звестися на ноги й очолити друзів. Імпульс дужчав, я заледве опирався йому, звиваючись по землі на одному місці.

Ембрі тихенько скиглив мені на вухо. Він подумки уникав слів, боячись, що знову приверне до мене Семову увагу. Я відчував його безсловесне благання мені: зведись на ноги, зроби справу й покінчи з нею.

Зграю сковував страх — не за себе, а за вислід справи. Ми й не сподівалися, що сьогодні всі вийдемо з бійки живими. Хто з братів загине? Чия свідомість покине нас назавжди? Які невтішні родини ми підбадьорюватимемо зранку?

І саме в боротьбі зі страхом мій мозок долучився до всіх, моя свідомість працювала в унісон із рештою. Механічно я підвівся з землі й обтрусився.

Ембрі та Квіл зітхнули з полегшенням. Квіл на мить тицьнувся мені носом у бік.

Їхня свідомість була переповнення відчуття виклику, відчуття відповідальності. Ми згадували ночі, коли спостерігали, як Каллени готуються до війни з перволітками-вампірами. Еммет Каллен був дужчим, проте Джаспер завдасть більше клопоту. Він рухається, як блискавка, — сила, швидкість і смерть поєднані в ньому. Скільки століть досвіду мав він? Досить для того, щоб усі Каллени зверталися до нього по пораду.

Я стану в центрі, якщо ти хочеш битися з флангу, — запропонував Квіл. Він був набагато збудженіший за інших. Тоді вночі, коли Квіл спостерігав за Джасперовим інструктажем, він аж пищав — так хотів спробувати свої сили проти вампірів. Для нього це буде змаганням. Навіть знаючи, що на кону його життя, він не міг дивитися на сутичку по-іншому. Пол у цьому був на нього схожий, а ще двійко вовченят, які й не нюхали бійки, — Колін та Бреді. Сет, мабуть, теж почувався б так само — якби вурдалаки не були його друзями.

Джейку! — штовхнув мене Квіл. — З чого ти хочеш почати?

Я тільки похитав головою. Я не міг зібратися на думках — спонука виконувати чужі накази немов робила з мене маріонетку, а ниточки були припнуті до всіх моїх м’язів. Спершу одну лапу вперед, тепер другу…

Сет тягнувся позаду Коліна та Бреді — тут головувала Лі. Поки вона складала з іншими план, то ігнорувала Сета, і я бачив, що їй кортіло відсторонити Сета від бою. У її ставленні до молодшого брата було щось материнське. Вона б воліла, щоб Сем відіслав його додому. Але Сет навіть не помітив вагань Лі. Він також звикав до ниточок, які робили з нього маріонетку.

Може, якби ти припинив опиратися… — прошепотів Ембрі.

Ти зосередься на своєму завданні. Оті дужі вурдалаки. Ми можемо їх здолати. І здолаємо! — Квіл сам підігрівав себе — це було схоже на підбадьорювання перед великим поєдинком.

Я знав, що найлегше — просто зосередитися на своєму завданні. Не так і важко було уявити, як я нападаю на Джаспера й Еммета. Я вже бував за крок від цього. Довгий час я вважав їх ворогами. І зараз зможу.

Тільки треба забути, що вони захищатимуть те, що я сам захищав би. Тільки треба забути про причину, з якої я радше волів би, щоб перемогли вони…

Джейку, — застеріг мене Ембрі, — думай про гру.

Ноги мої рухалися невпевнено, підкоряючись смиканню за ниточки.

Немає сенсу опиратися, — знову прошепотів Ембрі.

Він мав рацію. Все одно зрештою я чинитиму так, як звелить Сем, якщо він схоче того. А він хотів. Це ж очевидно.

Вожак отримує таку владу не без підстав. Навіть така дужа зграя, як наша, не буде потужною силою без лідера. Ми маємо рухатися одностайно, думати одностайно, щоб досягти успіху. А для цього тілу потрібна голова.

А що як Сем зараз помиляється? Ніхто нічого не зможе змінити. Його рішення не обговорюються.

За одним винятком.

І тут-таки вигулькнула вона — думка, яку я завжди, завжди відганяв. Але зараз, коли ноги мої обплутували нитки, я з полегшенням згадав про виняток — ба більше, з лютою радістю.

Ніхто не може заперечити рішення Вожака — окрім мене.

Я не заслужив цього. Проте я народився з силою, на яку ніколи не заявляв своїх прав.

Я ніколи не хотів ставати на чолі зграї. Не волів цього й зараз. Не бажав брати на плечі тягар відповідальності за долі нас усіх. Сем краще справлявся з цим, ніж зміг би я навіть у майбутньому.

Але сьогодні він був неправий.

І я народився не для того, щоб згинати перед ним коліна.

Ланці злетіли з мого тіла тої ж таки миті, коли я заявив своє право, яке отримав від народження.

Я відчував, як снага збирається в мені — це була водночас і свобода, і дивна, ні на що не оперта сила. Не оперта — бо сила вожака спирається на його зграю, у мене ж не було зграї. На якусь секунду мене поглинуло відчуття самотності.

Зараз у мене не було зграї.

Проте коли я рушив до Сема, який планував свої дії з Полом і Джаредом, я йшов прямо, я почувався дужим. Він озирнувся на звук моїх кроків, чорні очі його звузилися.

Ні, — мовив я до нього вдруге.

Він усе одразу збагнув — він почув, як зроблений мною вибір заглушив голос Вожака у моїй голові.

Вражений, він скрикнув і на півкроку відстрибнув назад.

Джейкобе! Що ти зробив?

Семе, я не скорюся тобі. Надто тоді, коли ти чиниш неправильно.

Він приголомшено втупився в мене. То ти… ти стаєш на бік ворогів, а не власної родини?

Вони, — потрусив я головою, щоб прояснити її, — вони нам не вороги. І ніколи ними не були. Та поки я справді не почав обмірковувати їхнє знищення, поки я не обмислив усе достоту, я сам не усвідомлював цього.

Це не через них, — гаркнув Сем. — Це все через Беллу. Вона ніколи не призначалася тобі, вона обрала не тебе, а ти й далі нищиш своє життя задля неї!

Це були жорстокі слова, але правдиві. Я зробив великий вдих, разом вдихаючи і їх.

Може, ти й маєш рацію. Але через неї ти збираєшся знищити зграю, Семе. Скільки б наших сьогодні не вижило, на їхніх руках назавжди залишиться кров.

Ми маємо захистити свої родини!

Я знаю, яке рішення ти ухвалив, Семе. Але за мене ти не прийматимеш рішень — більше ніколи.

Джейкобе, ти не можеш повернутися спиною до свого племені.

Я чув подвоєний владою голос Вожака у його наказі, але цього разу він не діяв на мене. Мене він більше не стосувався. Він стиснув щелепи, намагаючись змусити мене відповісти на його виклик.

Я втупився у його люті очі. Син Ефраїма Блека народжений не для того, щоб скорятися синові Левія Юлі.

То це кінець, Джейкобе Блек? — на загривку в нього наїжачилася шерсть, а зуби вищирилися. Пол та Джаред загарчали й ощетинилися обабіч нього. Навіть якщо ти подолаєш мене, зграя ніколи не скориться тобі!

Тепер я відскочив на крок, і з мого горла вихопився здивований стогін.

Подолаю тебе? Я не збираюся битися з тобою, Семе.

То який у тебе план?. Бо я не відступлюся й не дам тобі захистити вампірового виродка коштом племені.

А я й не спонукаю тебе відступатися.

Якщо ти звелиш зграї прямувати за тобою…

Я ніколи не скорятиму нікого проти його волі.

Хвіст його метлявся — він з огидою усвідомив, що саме вклав я у свої слова. А далі зробив крок уперед, аж ми торкнулися лапами, а його вишкірені зуби застигли в парі сантиметрів від моїх. Аж до цього моменту я не помічав, що вже переріс його.

В зграї може бути тільки один вожак. Зграя вибрала мене. То ти сьогодні сіятимеш розбрат? Повстанеш проти власних братів? Чи припиниш це божевілля й знову долучишся до нас? — кожне його слово було важким від влади, проте не діяло на мене. У моїх жилах текла густа кров вожака.

Тепер я збагнув, чому в зграї ніколи не допускалося більше одного вовка чоловічої статі з вожацького роду. Тіло моє відгукувалося на виклик. Тваринне нутро вовка в мені прагнуло бійки за зверхність.

Я скупчив усі сили, щоб подолати цей імпульс. Я не влізу в безглузду, нищівну бійку з Семом. Він і далі був моїм братом, хоч я й відмовлявся від нього.

У нашій зграї тільки один Вожак. Я не оспорюю цього. Але я обираю власний шлях.

То ти тепер приєднаєшся до клану, Джейкобе?

Я здригнувся.

Я не знаю, Семе. Але я знаю одне…

Він скулився, відчувши вагу вожацької влади у моєму голосі. Бо вона впливала на нього більше, ніж його влада впливала на мене. Адже я народився, щоб вести його за собою.

…Я стану поміж тобою і Калленами. Я не спостерігатиму спокійно, як зграя вбиває невинних… — важко було застосувати це слово до вурдалаків, але воно було правдивим, — людей. Наша зграя вартує більшого. Веди їх до вірної мети, Семе.

Я обернувся до нього спиною — і довкола мене повітря розітнуло одностайне виття.

Глибоко вгрузаючи пазурами в землю, я погнав геть від збентеження, яке сам же й збурив. У мене не було часу. Принаймні Лі мала здатність обігнати мене, і тому мені потрібна була фора.

Виття стихло вдалині, і цей звук, який розтинав тиху ніч, заспокоював мене. Ніхто ще не гнався за мною.

Я маю попередити Калленів, перш ніж зграя отямиться й зупинить мене. Якщо Каллени будуть готові до нападу, Сем може передумати, добре все зважити, перш ніж буде запізно. Я помчав до білого будинку, який і досі ненавидів, полишаючи позаду власний дім. Більше він не був моїм домом. Я сам розвернувся до нього спиною.

Сьогодні починалося, як звичайний день. Я повернувся з вартування дощового світанку, поснідав із Біллі та Рейчел, подивився дурню по телеку, погиркався з Полом… Як же могло все так перевернутися, мов на сюрреалістичній картині? Як могло все так заплутатися й перемішатися, що я опинився тут сам-один — Вожак без влади, відірваний від братів, який віддав перевагу вурдалакам перед вовкулаками?

Звук, якого я так боявся, втрутився у мої затьмарені думки — то були глухі удари по землі важких лап, що переслідували мене. Я стрибнув уперед, щодуху помчав через чорний ліс. Я маю дістатись якомога ближче, щоб Едвард учув пересторогу в моїй свідомості. Лі самотужки не зможе зупинити мене.

А тоді я вловив настрій того, хто переслідував мене. Не злість, а наснага. Не переслідування… а підтримка.

Я спіткнувся. Ще два непевні кроки, перш ніж я зміг відновити рівний біг.

Постривай! У мене не такі довгі ноги, як у тебе.

СЕТЕ! Ти що це собі ДУМАЄШ? ЗАБИРАЙСЯ ДОДОМУ!

Він не відповів, проте я й далі відчував його збудження — він насідав мені на п’яти. Я так само міг бачити його очима, як він був здатен бачити моїми. Для мене ніч була затьмареною — повною зневіри. Для нього ж світила надія.

Я не усвідомлював, що стишую хід, та зненацька він наздогнав мене і тепер біг обіч мене.

Сете, я не жартую! Тут тобі не місце. Забирайся звідси.

Розбишакуватий вовк фиркнув. Джейкобе, я тебе підтримую. Я вважаю, що ти маєш рацію. І я не збираюся скорятися Семові, коли…

О ні, ти, чорт забирай, саме і збираєшся скоритися Семові! Ану забирай свій кудлатий зад назад у Ла-Пуш і чини так, як звелить тобі Сем!

Ні.

Геть, Сете!

Джейкобе, це наказ?

Його питання спантеличило мене. Я на мить затнувся, пазурі лишили глибокі борозни в землі.

Я нікому нічого не наказую. Я кажу тобі те, що ти й без мене знаєш.

Він важко бухнувся поряд зі мною. Я скажу тобі, що я знаю: я знаю, що тут до біса тихо. Ти не зауважив?

Я моргнув. Мій хвіст заметлявся, щойно я збагнув, яку саме думку він вклав у свої слова. Було ж бо тихо зовсім не в тому сенсі — десь далеко на заході виття досі наповнювало повітря.

Вони не переверталися на людей, — мовив Сет.

Я це усвідомлював. Зараз зграя має готовність номер один. Вона мала б використати всі свої ментальні можливості, щоб контролювати розвиток ситуації. Але я не чув, що вони думають. Я чув тільки Сета. І більш нікого.

Схоже на те, що окремі зграї не зв’язані ментально. Ха! Гадаю, наші батьки не знали цього, бо раніше не виникало схожої ситуації. Ніколи не було достатньо вовкулак, аби створити дві зграї. Ну-ну! Як же воно тихо! Аж моторошно. А з іншого боку, навіть приємно, тобі не здається? Гадаю, для Ефраїма, Квіла та Левія так теж було легше. Коли вас тільки троє, значно менше галасу. А надто коли тільки двоє.

Стули писок, Сете.

Так, сер.

Припини! Ніяких двох зграй немає. Є тільки ОДНА зграя, і є я. Все! Отож тобі час вертатися додому.

Якщо немає двох зграй, то чому ж ми можемо чути один одного, а інших чути не можемо? Гадаю, коли ти повернувся спиною до Сема, то був не просто собі рух. То була зміна. А коли я подався за тобою, то теж було не просто так.

Щось у цьому є, — погодивсь я. — Проте щось, що можна змінити, можна й повернути.

Він підвівся й рушив на захід. Зараз не час про це сперечатися. Ми маємо рухатися, якщо хочемо випередити Сема…

Тут він мав рацію. На суперечку не було часу. Я знову побіг, але цього разу вже не так прудко. Сет наступав мені на п’яти, посівши традиційне місце Другого з правого боку.

Я можу перебігти на інше місце, — подумав він, опустивши ніс. — Я попрямував за тобою не тому, що мені закортіло підвищення.

Біжи де хочеш. Мені байдуже.

Жодних ознак переслідування не було, проте ми воднораз пришвидшили біг. Тепер я занепокоївся. Якщо я не чую свідомості зграї, справи ускладнюються. Я можу випередити напад не більше, ніж Каллени.

Ми чатуватимемо, — запропонував Сет.

А як ми вчинимо, якщо зграя виступить проти нас? — я прискалив очі. — Нападемо на братів? На твою сестру?

Ні… ми подамо сигнал тривоги й відступимо.

Гарна відповідь. А далі що? Я не думаю…

Знаю, — погодився він. Але вже не так упевнено. — Не гадаю, що зможу з ними битися. Проте думка напасти на нас ненабагато приємніша їм, аніж нам — думка напасти на них. Може, цього буде досить, аби зупинити їх. Крім того, їх зараз тільки восьмеро.

Облиш свій… — з хвилину я підбирав правильне слово, щоб висловити свої почуття, — свій оптимізм. Ти мене дратуєш.

Без питань. Ти хочеш, щоб я поводився похмуро й понуро — чи просто стулив писок?

Просто стули писок.

Гаразд.

Справді? Не схоже.

Нарешті він замовк.

А тим часом ми перетнули річку й заглибилися в ліс, який обрамляв будинок Калленів. Едвард і досі нас не чує?

Може, варто думати щось заспокійливе: «Ми прийшли з миром» тощо?

Уперед.

Едварде? — сторожко покликав він його на ім’я. — Едварде, ти тут? Чорт, я почуваюся бовдуром.

І балакаєш, як бовдур.

Гадаєш, він нас уже чує?

Ми вже були щонайбільше за милю від будинку. Гадаю, так. Гей, Едварде! Якщо ти нас чуєш, готуй оборону. У тебе великі проблеми.

У нас великі проблеми, — виправив мене Сет.

А тоді ми прорвалися крізь дерева й вибігли на галявину-газон. Будинок був темний, але не порожній. Едвард стояв на ґанку, обабіч нього — Еммет і Джаспер. У блідому світлі вони були білі, як сніг.

— Джейкобе? Сете? Що сталося?

Я стишив біг, а тоді відстрибнув на кілька кроків. Для вовчого носа запах був настільки нестерпним, що мені здалося — в носі горить. Сет тихенько заскиглив, вагаючись, а тоді відстрибнув за мною.

Щоб відповісти на Едвардове запитання, я подумки повторив свою сутичку з Семом, розкручуючи її у зворотному напрямку. Сет думав одностайно зі мною, заповнював мої прогалини, показував події під іншим кутом зору. Ми зупинилися, коли я дійшов до «потвори», бо Едвард засичав і зістрибнув із ґанку.

— Вони хочуть убити Беллу? — прямо запитав він.

Еммет і Джаспер, які не чули першої половини розмови, прийняли його питання за ствердження. Не встиг я моргнути, як вони опинилися біля нього, вишкіривши зуби.

Гей, ви чого, — подумав Сет, відступаючи.

— Еммете, Джаспере, не ці! Інші! Зграя наближається.

Еммет і Джаспер хитнулися назад; Еммет обернувся до Едварда, але Джаспер не зводив із нас погляду.

— Що в них за проблема? — запитав Еммет.

— Така ж, як і в нас, — прошипів Едвард. — Проте у них є план, як упоратися з нею. Зберіть усіх. Покличте Карлайла! І він, і Есме мають негайно повернутися.

Я неспокійно заскиглив. Вони таки розділилися.

— Вони недалеко, — промовив Едвард тим самим мертвим голосом.

Я піду роззирнуся навкруги, — подумав Сет. — Оббіжу з заходу по периметру.

— Тобі, Сете, загрожує небезпека? — запитав Едвард.

Ми з Сетом обмінялися поглядами.

Не думаю, — сказали ми воднораз. А тоді я додав: Але, певно, й мені варто піти. Про всяк випадок…

На мене вони навряд чи нападуть, — зауважив Сет. — Для них я просто хлопчак.

Для мене ти також просто хлопчак.

Так, усе, я забираюся. А тобі слід скоординувати свої дії з Калленами.

Він розвернувся й помчав у темряву. Я не збирався наказувати Сетові, тож відпустив його.

Едвард і я стояли віч-на-віч на темній галявині. Я чув, як Еммет щось бурмоче в телефон. Джаспер вдивлявся в місце, де щойно зникнув Сет поміж дерев. На ґанку з’явилася Аліса, а тоді, задивившись на мене довгу хвилину, опинилася обіч Джаспера. Гадаю, Розалія залишалася всередині з Беллою. Досі захищаючи її — від уявних небезпек.

— Це вже не вперше я тобі маю подякувати, Джейкобе, — прошепотів Едвард. — Я б ніколи про таке не наважився тебе попросити.

Мені спало на думку те, про що він уже попросив сьогодні, трошки раніше. Коли йшлося про Беллу, він міг перетнути будь-які межі. Еге ж, ще й як наважився б.

Він трошки поміркував, а тоді кивнув.

— Гадаю, в цьому ти маєш рацію.

Я важко зітхнув. Що ж, і це не вперше, коли я це роблю не для тебе.

— Правда, — пробурмотів він.

Вибач, що сьогодні мені не вдалося нічого. Та вона не хотіла навіть слухати.

— Знаю. Я насправді й не вірив, що вона послухає тебе. Але… Ти мав спробувати. Розумію. Їй не ліпше?

Його очі, його голос спорожніли.

— Їй гірше, — видихнув він.

Я не хотів думати про це. І тому був удячний, коли заговорила Аліса.

— Джейкобе, ти не проти змінити свою подобу? — запитала вона. — Я хочу знати, що тут відбувається.

Я похитав головою, а Едвард воднораз зі мною відповів:

— Він має залишатися таким, щоб підтримувати зв’язок із Сетом.

— Що ж, тоді чи не виявиш ти люб’язність і не поясниш, що коїться?

Він пояснив короткими, беземоційними реченнями:

— Зграя вважає, що Белла почала становити загрозу. Вони передбачають, що потенційна загроза йде від… від того, кого вона виношує. І вони певні, що їхній обов’язок — знешкодити загрозу. Джейкоб і Сет залишили зграю, щоб попередити нас. Решта планують на нас напасти ще сьогодні вночі.

Аліса засичала, відступаючи від мене. Еммет і Джаспер обмінялися поглядами, а тоді їхні очі метнулися до дерев.

Поки що нікого, — доповів Сет. — На західному фронті без перемін.

Вони можуть піти в обхід.

Я оббіжу навколо.

— Карлайл і Есме вже їдуть, — мовив Еммет. — Будуть тут максимум за двадцять хвилин.

— Треба зайняти оборонні позиції, — сказав Джаспер.

Едвард кивнув.

— Ходімо всередину.

Я оббіжу довкола разом із Сетом. Якщо я відбіжу задалеко й ти не чутимеш моїх думок, прислухайся до мого виття.

— Гаразд.

Вони задом рушили в дім, сторожко роззираючись довкола. Перш ніж вони зникли всередині, я розвернувся й побіг у ліс.

Я й досі нічого не чую, — повідомив Сет.

Я беру на себе половину кола. Рухайся чимдуж — я не хочу, щоб вони проскочили поміж нас.

Сет стрибнув уперед, нагло збільшивши швидкість.

Ми бігли мовчки, хвилини котилися одна по одній. Я прислухався до звуків довкола Сета також, перевіряючи його пильність.

Гей! Щось швидко наближається! — попередив він мене через п’ятнадцять хвилин тиші.

Це на моєму шляху!

Тримай свою позицію. Я не думаю, що це зграя: звук зовсім інший.

Сете…

Проте він упіймав запах, який доніс вітерець, і я прочитав його думки.

Вурдалак. Закладаюся, що це Карлайл.

Сете, вступися. Це може бути хтось інший.

Ні, це вони. Я впізнав запах. Стривай, зараз я обернуся, щоб усе їм розповісти.

Сете, я не думаю…

Але Сет уже зник.

Я знервовано гасав уздовж західного кордону. Хіба не буде дуже мило, якщо я не зможу захистити Сета бодай одну бісову ніч? А що як із ним під моїм наглядом щось станеться? Лі порве мене на клоччя.

На щастя, хлопчина впорався швидко. Не минуло й двох хвилин, а я вже знову чув його голос у своїй голові.

Так, це Карлайл і Есме. Чорт, як же вони здивувалися, уздрівши мене! Зараз вони, либонь, уже всередині. Карлайл подякував.

Він гарний чолов’яга.

Так. І це одна з причин, чому ми в цьому разі маємо рацію.

Сподіваюся.

Джейку, чому ти в такому кепському гуморі? Я можу заприсягтися, що сьогодні Сем не вестиме зграю. Він же не хоче спровокувати масовий суїцид.

Я зітхнув. Все це не має значення — хоч так, хоч інак.

Ого! То мова не так про Сема, правда ж?

Я повернувся назад, добігши до кінця своєї ділянки. Я вловив запах Сета — там він востаннє розвертався. Ми не зоставляли жодних дірок.

Ти вважаєш, що Белла в будь-якому разі помре, — прошепотів Сет.

Та к.

Бідолашний Едвард. Мабуть, він божеволіє.

В буквальному сенсі.

З Едвардовим ім’ям на поверхню випливли й завирували інші думки. Сет вражено прочитав їх.

А тоді заволав: О, чорт! У жодному разі! Ти не міг! Джейкобе, це просто безглуздя! Ти й сам це знаєш! Не можу повірити, що ти сказав: ти вб’єш його. Що це з тобою? Ти маєш сказати йому «ні».

Стули писок, бовдуре! Вони зараз подумають, що зграя наближається!

Ой! — Сет на півслові замовк.

Я розвернувся й побіг у напрямку будинку. Сете, просто не втручайся. Тепер тобі доведеться робити повне коло.

Сет кипів від обурення, проте я проігнорував його.

Фальшива тривога, фальшива тривога, — думав я, наближаючись до будинку. — Вибачте. Сет замолодий. Він забуває правила. Ніхто не нападає. Фальшива тривога.

Коли я опинився на галявині, то побачив, як Едвард визирає з темного вікна. Я підбіг, щоб переконатися, що він мене правильно зрозумів.

Нічого там нема — ти чув мене?

Він коротко кивнув.

Було б набагато легше, якби зв’язок не був однобічним. З іншого боку, я був навіть радий, що не міг читати його думок.

Він зиркнув через плече, у глиб будинку, і я побачив, як тілом його пробігся дрож. Він помахав мені, щоб я забирався, навіть не поглянувши у мій бік, а тоді зник із мого поля зору.

Що відбувається?

Наче хтось мені збирався відповідати.

Я застиг посеред газону й прислухався. Вовчими вухами я навіть чув Сетові м’які кроки за милі від мене в глибині лісу. Отож кожен звук усередині будинку долинав до мене дуже чітко.

— Фальшива тривога, — пояснював Едвард мертвим голосом, повторюючи мої власні слова. — Сет рознервувався через щось інше й забув, що ми чекаємо на сигнал. Він зовсім молодий.

— Приємно, коли немовлята захищають фортецю, — буркнув інший, нижчий голос. Гадаю, Емметів.

— Еммете, сьогодні вони зробили нам неоціненну послугу, — мовив Карлайл. — Принесли особисту жертву.

— Еге ж, знаю я. Просто заздрю. Хотів би я бути там, зовні.

— Сет вважає, що сьогодні Сем не нападатиме, — мов автомат, вів далі Едвард. — Бо ми вже попереджені, а в них бракує двох членів зграї.

— А що Джейкоб гадає? — запитав Карлайл.

— Він не настільки оптимістичний.

Запала мовчанка. Долинав тихий звук, ніби десь крапало, але я не міг витлумачити його. Я чув, як вони тихо дихають — і навіть міг вирізнити дихання Белли. Вона зітхала важко, наче над силу. Затамовувала подих та знов видихала через нерівні проміжки часу. Я чув її серцебиття. Здавалося, воно… занадто пришвидшене. Я порівняв із власним серцебиттям, хоч і не був певен, що таке порівняння доречне. Бо я ж не зовсім нормальний.

— Не чіпай її! Ти її збудиш! — прошепотіла Розалія. Хтось зітхнув.

— Розаліє, — промурмотів Карлайл.

— Карлайле, не починай. Раніше ми дозволяли тобі чинити на власний розсуд, але зараз не можемо.

Схоже, що Розалія й Белла про себе тепер говорять тільки у множині. Вони створили власну зграю.

Я тихенько курсував перед будинком. З кожним кроком я трошки наближався. Темні вікна — то був мовби телевізор у якійсь нудній вітальні: я не міг надовго відірвати від них очей.

Ще кілька хвилин, ще кілька кроків — і шерсть моя вже торкалася ґанку, а я й далі ходив туди-сюди.

Крізь вікна я бачив стелю й частину стін, на стелі висіла незапалена люстра. Я був достатньо високим — мені просто варто було трошки витягнути шию… і ще, може, поставити лапу на ґанок…

Я зазирнув у велику відкриту вітальню, очікуючи побачити там те, що вже бачив сьогодні вдень. Але все так змінилося, що першої миті це збило мене з пантелику. Якусь секунду мені здавалося, що я потрапив не в ту кімнату.

Скляна стіна зникла — тепер вона мала вигляд металевої. Всі меблі винесли з дороги, а Белла скрутилася калачиком на вузькому ліжку в центрі кімнати. Це було не звичайне ліжко, а з металевими бильцями — як у лікарні. І як у лікарні, до тіла її були приторочені якісь дроти, що вели до екранів, до рук прикріплені трубки. Вогники на екранах миготіли, але звуку не було. А крапання — то по трубці крапельниці бігла рідина, вона була біла й каламутна.

Белла немов трошки задихнулась у неспокійному сні, й одностайно Едвард і Розалія схилилися над нею. Тіло її здригнулося, вона схлипнула. Розалія провела долонею по чолу Белли. Едвард напружився всім тілом — він стояв спиною до мене, проте на його обличчі, певно, майнув такий вираз, що Еммет миттю протиснувся поміж них. Він підняв руки, зупиняючи Едварда.

— Не сьогодні, Едварде. У нас є важливіші справи.

Едвард відвернувся — і я знову побачив чоловіка, який палав із середини. На мить його очі зупинилися на моїх, а далі я впав на всі чотири.

Я помчав назад у темний ліс, помчав до Сета, помчав геть від того, що було позаду мене.

Гірше. Справді, їй було гірше.

РОЗДІЛ 12. ДЕХТО З ЛЮДЕЙ ПРОСТО НЕ РОЗУМІЄ, ЩО ОЗНАЧАЄ ВИРАЗ «НЕПРОХАНИЙ ГІСТЬ»

Я був на межі між сном і явою.

Сонце вистромилося з-за хмар годину тому — тепер ліс уже був не чорним, а сірим. Сет скрутився калачиком й захропів близько першої, а на світанку я збудив його, щоб передати варту. Та навіть після цілої ночі чатування мені важко було відключитися настільки, щоб заснути, проте Сетів ритмічний біг приносив полегшу. Один, два, три, чотири; один, два, три, чотири — туп-туп-туп-туп — глухі удари по вогкій землі, знову і знову — Сет намотував кола довкруж землі Калленів. Ми вже протоптали стежку. Голова Сета була порожньою, просто суміш сірого й зеленого — то ліс пролітав повз нього. Це приносило мені заспокоєння. Сповнювало мою голову картинками, які він бачив, і не дозволяло моїм власним ментальним образам вийти на сцену.

І раптом ранкову тишу розітнуло пронизливе Сетове виття.

Я відштовхнувся від солончаку — передні мої ноги вже бігли, а задні ще не встигли відірватися від землі. Я мчав до того місця, де застиг Сет, його вухами дослухаючись до тупотіння лап, що рухалися в нашому напрямку.

Доброго ранку, хлопці.

З Сетового горла зірвалося збентежене скавуління. Та зненацька ми обоє фиркнули, прочитавши нові думки, що увірвалися в нашу свідомість.

О, чорт! Забирайся, Лі! — простогнав Сет.

Я зупинився біля Сета, який сидів задерши морду — ладен був знову завити, цього разу з розпачу.

Припини скавчати, Сете.

Еге ж! Гав-гав-гав! — відгукнувся на це Сет і почав шкребти землю лапами, лишаючи глибокі борозни в землі.

Лі з’явилася в полі зору — її маленьке сіре тіло звивалося поміж чагарів.

Припини скавчати, Сете. Ти як дитина.

Я гаркнув на неї, притиснувши вуха до голови. Вона автоматично відступила на крок.

Ти що собі думаєш, Лі?

Вона тяжко зітхнула. Хіба не очевидно, га? Я приєднуюся до вашої поганенької зграйки відступників. Ви, вурдалацькі сторожові пси! Її низьке гарчання перейшло у саркастичний сміх.

До біса ти приєднуєшся! Забирайся геть, перш ніж я порвав твої піджилки!

Спершу впіймай мене! — вищирилася вона й напружилася перед стрибком. — Кортить поганятися, безстрашний ватажку?

Я глибоко вдихнув повітря, надимаючи легені, аж поки не роздулися боки. Зачекавши, поки минеться імпульс щосили зарепетувати, я різко видихнув.

Сете, збігай повідом Калленів, що це всього-на-всього твоя дурнувата сестричка, — я вклав у свої слова якнайбільше різкості. — А я тут усе з’ясую.

Вже біжу! — Сет був невимовно радий утекти. Він розчинився у напрямку будинку.

Лі заскавчала, потягнулася за ним, шерсть у неї на загривку здибилася. Ти ж не дозволиш йому опинитися серед вампірів сам-одному?

Певен, він радше віддасть себе на поталу вурдалакам, аніж залишиться з тобою хоч на одну хвилину.

Стули писок, Джейкобе. О-о-ой! Вибач — я мала на увазі, стуліть писок, ваша високосте Вожак.

Якого біса ти тут опинилася?

Ти гадав, що я спокійненько сидітиму собі вдома, поки мій брат добровільно лізе в зуби вурдалакам?

Сет не хоче твого захисту, та й не потребує. Взагалі ніхто не радий тут тебе бачити.

Ой-ой! Ви вразили мене в самісіньке серце! Га, — рикнула вона, — скажи мені, хто радий буде мене бачити, і я негайно заберуся туди.

То це не стосується Сета, еге ж?

Як це не стосується? Я просто намагаюся пояснити, що ваше небажання мене бачити не грає жодної ролі. Цей фактор на мене аж ніяк не впливає, розумієш, до чого я веду?

Я заскреготів зубами й зробив зусилля, щоб прямо тримати голову.

Це Сем тебе послав?

Якби я з’явилася тут за велінням Сема, ви б не змогли мене чути. Я вже не належу до його зграї.

Я уважно дослухався до думок, які примішувалися до її слів. Якщо вона спланувала якийсь підступ, щоб відвернути увагу, то я мав бути насторожі, щоби вчасно зметикувати. Але ж нічого не було! Її заява була цілком правдивою. Небажана, майже безнадійна правда.

То тепер ти стаєш на мій бік? — саркастично запитав я. — Га-га-га! Так я й повірив.

У мене обмежений вибір. Повинна обирати з того, що маю. Повір, мене це тішить не більше, ніж тебе.

А от це неправда. У її свідомості прослизнуло якесь збудження. З одного боку, вона була невдоволена, а з другого — дивовижно натхненна. Я заглибився у її свідомість, намагаючись збагнути.

Вона ощетинилася, ображена на таке втручання. Зазвичай я намагався просто позбутися Лі — ніколи раніше я не пробував зрозуміти її.

Нас перервав Сет — він озвучував своє пояснення Едвардові. Лі збуджено заскавчала. Едвардове обличчя, яке з’явилося у вік ні, як минулої ночі, ніяк не зреагувало на новину. Це було порожнє обличчя, мертве.

Ого, кепський він має вигляд, — пробурмотів Сет. Але й на цю думку вампір не зреагував. Натомість зник у будинку. Сет крутнувся й рушив до нас. Лі трошки розпружилася.

Що відбувається? — спитала Лі. — Швиденько введи мене в курс справи.

Нема сенсу. Бо ти не залишишся.

Хай там як, пане Вожак, а я залишаюся. Оскільки схоже на те, що я маю належати до якоїсь зграї — я-бо вже пробувала порвати з усіма й бути самотнім вовком, і ти сам знаєш, що ні біса воно не спрацьовує, — я обрала тебе.

Лі, ти не любиш мене. Я не люблю тебе.

Щиро дякую, ваша відвертосте. Але це не має значення. Я залишаюся з Сетом.

Ти ж не терпиш вурдалаків. Тобі не здається, що тут виникає деякий конфлікт інтересів?

Ти теж не терпиш вурдалаків.

Але я зв’язаний нашою спілкою. Ти ж — ні.

То я триматимусь від них на віддалі. Я можу чатувати надворі разом із Сетом.

І я маю тобі це довірити?

Вона витягнула шию, звелася навшпиньки, намагаючись бути зі мною на одному рівні, й утупилася мені в зіниці. Я не зраджу своєї зграї.

Мені закортіло задерти писок догори й завити, точно як Сетові перед тим. Це не твоя зграя! Це взагалі не зграя! Є тільки я, і я — самотній вовк. Що це з вами таке, Клірвотери? Чому ви не залишите мене в спокої?

Сет, який уже наближався позаду нас, заскиглив — я образив його. Чудово.

Хіба я не допоміг тобі, Джейкобе?

Ти не надто тут напартачив, хлопче, та коли ви з Лі збираєтеся докупи… і якщо єдина можливість позбутися вас — відправити вас додому… Ви ж не здивуєтеся, що мені ліпше буде, якщо ви заберетеся?

Лі, це ти все зіпсувала!

Атож, я знаю, — відтяла вона, і в цій думці сковзнув тягар відчаю.

Я відчув весь біль, вкладений у три коротенькі слова, — його було більше, ніж я міг уявити. Але я не хотів відчувати цей біль. Я не хотів почуватися винним. Звісно, зграя не була доброю до неї, але вона сама приймала це так близько до серця, що гіркота затьмарювала всі її думки й перетворила кожну спробу зазирнути у її свідомість на нічне жахіття.

Сет також почувався винним. Джейку… Ти ж не збираєшся відіслати мене геть, правда? Лі не така вже й погана. Справді. Я маю на увазі, якщо вона долучиться, ми зможемо розширити коло патрулювання. Крім того, тепер у Семовій зграї тільки семеро. Нема навіть мови про те, щоб він почав напад за таких несприятливих обставин. Мабуть, це добре…

Сете, ти ж знаєш, я не хочу бути вожаком зграї.

То не будь вожаком, — запропонувала Лі.

Я фиркнув. Звучить чудово. А тепер можеш бігти додому.

Джейку, — подумав Сет. — Але моє місце тут. Я люблю вампірів. Принаймні Калленів. Вони для мене як люди, і я збираюся захищати їх, адже саме для цього ми призначені.

Може, твоє місце й тут, хлопче, але ж не твоєї сестри. А вона планує робити все, що й ти…

Я нагло затнувся, бо відчув дещо, коли сказав це. Щось, що Лі вперто намагалася не показувати в думках.

Лі нікуди не збиралася.

Я гадав, це через Сета, — мовив я кисло.

Вона здригнулася. Звісно, я тут через Сета.

І для того, щоб утекти від Сема.

Її щелепи стиснулися. Я не збираюся нічого тобі пояснювати. Я просто робитиму те, що мені звелять. Я належу до твоєї зграї, Джейкобе. Кінець.

Я загарчав і подався геть від неї.

Чортівня! Мені ніколи її не позбутися. Хоч як би вона не любила мене, хоч як би вона ненавиділа Калленів, хоч як би вона була щаслива повбивати всіх вурдалаків просто-таки зараз, хоч як би її дратувало, що вона має їх натомість захищати, — все це було ніщо в порівнянні з тим, що вона почувала, звільнившись від Сема.

Лі не любила мене, тож її не надто бентежив факт, що я не бажав мати з нею справу.

Вона кохала Сема. Досі. І його небажання мати з нею справу завдавало їй такого болю, який вона не могла стерпіти — тим паче тепер, коли вона мала вибір. Вона обирала будь-що, тільки не його. Хай навіть їй доведеться оселитися поміж Калленів у ролі кімнатного песика.

Не думаю, що я б зайшла аж так далеко, — подумала вона. Вона спробувала вкласти в слова грубість, агресію, проте в її показовому виступі були великі проколи. — Певна, що спершу я дозволю декому спробувати мене вбити.

Слухай, Лі…

Ні, це ти слухай, Джейкобе. Припини сперечатися зі мною, бо з цього все одно нічого не вийде. Я не стоятиму в тебе на дорозі, о’кей? Я чинитиму так, як ти звелиш. Тільки я не повернуся до Семової зграї, щоб зоставатися жалюгідною колишньою дівчиною, якої він ніяк не може позбутися. Якщо ти хочеш, щоб я таки забралася, — вона всілася на землю й пильно поглянула просто мені в очі, — тобі доведеться змусити мене.

Довгу хвилину я сердито гарчав. Навіть почав відчувати деяке співчуття до Сема, незважаючи на те, як він повівся зі мною, з Сетом. Не дивно, що він вічно командував зграєю. А як іще змусиш їх хоч щось робити?

Сете, ти дуже на мене розсердишся, якщо я вб’ю твою сестру?

Він удав, що цілу хвилину міркує над цим. Ну… мабуть, так…

Я зітхнув.

О’кей, міс Зроблю-все-що-ти-скажеш. Чи не прислужишся ти нам, повідомивши все, що знаєш? Що було потому, як ми втекли вночі?

Спершу всі вили. Проте, гадаю, це ви чули самі. Вили так голосно, що спершу ми не змогли навіть утямити, що більше вас не чуємо. А Сем… — вона не змогла договорити, але ми й самі все прочитали в її голові. Ми з Сетом скулилися. — А далі всі дуже швидко збагнули, що доведеться нам міняти концепцію. Сем планував побалакати зі старійшинами з самого ранку сьогодні. Ми мали зустрітися потім й обміркувати, якого плану триматися. Але я певна, що він не збирався нападати просто-таки зараз. Це ж самовбивство — коли ви з Сетом втекли у самоволку, а кровопивці попереджені. Не знаю, що вони там вирішать, але на місці вурдалаків я б не гуляла в лісі на самоті. На вампірів відкрито сезон полювання.

То ти вирішила сьогодні зранку не з’являтися на збори? — запитав я.

Коли минулої ночі ми розділилися на вартові групи, я попросила дозволу піти додому — пояснити матері, що сталося…

Чорт! Ти сказала мамі? — прогарчав Сет.

Сете, хоч на мить припини з’ясовувати родинні стосунки. Лі, веди далі.

Отож, коли я перевернулася на людину, то вирішила спершу хвильку поміркувати. Ну, насправді, я міркувала всю ніч. Певна, всі подумали, що я просто заснула. Проте ця ситуація з двома-окремими-зграями, двома-окремими-свідомостями-зграй змушувала багато про що замислитися. Зрештою я зважила все: безпеку Сета, а ще… е-е-е… інші переваги, — проти зради, проти ідеї невідь-скільки нюхати вурдалачий сморід. Ви вже знаєте, щó я вирішила. Мамі я лишила записку. Гадаю, ми почуємо, коли Сем про це дізнається…

Лі нашорошила вухо в західному напрямку.

Еге ж, почуємо, — погодивсь я.

Оце і все. Як ми чинимо далі? — запитала вона.

І вона, і Сет очікувально поглянули на мене.

Але це було саме те, чого я страшенно не любив.

Гадаю, поки що ми просто придивляємося. Це все, що ми можемо вдіяти. А тобі, Лі, мабуть, варто поспати.

Ти спав не більше за мене.

Мені здалося, ти збиралася чинити так, як тобі звелять?

Звісно. Що це мені нагадує?… — буркнула Лі, а тоді позіхнула. — Ну, як знаєте. Мені байдуже.

Джейку, я контролюватиму кордон. Я зовсім не стомився… — Сет був такий щасливий, що я не відіслав його додому, аж танцював від збудження.

Певно, певно. Я піду погляну, як там Каллени.

Сет помчав уздовж нової стежки, протоптаної у вогкій землі. Лі замислено подивилася йому вслід.

Може, коло або два, перш ніж звалюся?… Гей, Сете, закладаємося, що я тебе обжену?

НІ!

Голосно рикнувши, що мало означати смішок, Лі пірнула в ліс навздогін йому.

Я гарчав даремно — пропали тиша та спокій.

Лі намагалася бути чемною — наскільки це для неї взагалі було можливо. Вона силкувалася приховати глузування, намотуючи кола, проте важко було не помічати її самовдоволення. Я згадав вираз «двоє — компанія, троє — натовп». У цьому разі, щоправда, вираз цей не пасував: бо вона одна створювала натовп. Проте якщо вже судилося, щоб нас було троє, я не міг уявити нікого, на кого б я її не проміняв.

Може, на Пола? — підказала вона.

Може, — припустив я.

Вона засміялася сама до себе.

Занадто збуджена й піднесена, щоб ображатися. Цікаво, як довго триватиме це піднесення від того, що їй нарешті вдалося втекти від Семових жалощів.

Тоді я поставлю собі за мету — дратувати менше, ніж Пол.

Ага, починай відсьогодні.

Я перевернувся на людину, коли був за кілька кроків від газону. Я не планував забагато часу тут бути людиною. Щоправда, я також не планував, що у моїй голові оселиться Лі. Натягнув пом’яті шорти й побіг через газон.

Двері відчинилися, перш ніж я ступив на східці, і на мій подив вийшов не Едвард, а Карлайл — обличчя його було змарнілим, наче він зазнав поразки. На мить моє серце зупинилося. Я нагло завмер, не в змозі говорити.

— Джейку, що з тобою? — запитав Карлайл.

— А Белла… вона… — я задихався.

— Вона… в принципі, так само, як і минулої ночі. Я тебе налякав? Вибач. Едвард сказав, що ти йдеш, що ти перекинувся на людину, тож я вийшов привітатися, адже він не відходить від неї. Вона прокинулася.

Й Едвард не хоче втрачати ні хвилини, адже часу лишилося зовсім небагато. Карлайл не сказав цього вголос, але це нічого не змінювало.

Я вже давно не спав — ще відтоді, як закінчилося моє останнє чатування. І нарешті це почало даватися взнаки. Я ступив крок уперед, присів на ґанку та прихилив голову до бильця.

Рухаючись безшумно, як уміють хіба що вампіри, Карлайл присів поряд зі мною на сходинку, притулившись до бильця навпроти.

— Вчора я не мав нагоди подякувати тобі, Джейкобе. Ти не уявляєш, як я ціную твоє… співчуття. Я знаю, що ти хотів захистити Беллу, але ж я завдячую тобі безпекою і решти моєї родини. Едвард розповів мені, як тобі довелося вчинити…

— Не варто дякувати… — пробурмотів я.

— Як скажеш.

Запала тиша. Я чув решту, які були в будинку. Нагорі Еммет, Аліса і Джаспер перемовлялися тихими серйозними голосами. В іншій кімнаті наспівувала собі під ніс якусь мелодію Есме. Розалія та Едвард дихали десь зовсім поруч — я не міг відокремити їхні дихання, проте добре розрізняв тяжке сапання Белли. І я чув її серцебиття. Воно звучало… нерівномірно.

У мене було враження, що доля вирішила так, аби мені за добу довелося зробити все, що я поклявся ніколи не робити. Ось я тут — вичікую собі, поки вона помре.

Я більше не хотів нічого слухати. Говорити було легше, ніж слухати.

— А вона — теж ваша родина? — запитав я Карлайла. Звернув увагу на його обмовку ще тоді, коли він згадав про решту своєї родини, якій я допоміг.

— Так. Белла вже моя дочка. Любима дочка.

— І ви дозволите їй померти?

Довший час він мовчав, аж я звів на нього погляд. Обличчя його було зовсім знесиленим. Я знав, як він почувається.

— Уявляю, що ти про мене тепер думаєш, — нарешті мовив він. — Але я не можу ігнорувати її бажання. Це неправильно — робити вибір за неї, змушувати її.

Я хотів розізлитися на нього, але з ним це було важко. Наче він кидав мої власні слова назад мені ж, тільки перекинувши їх догори дриґом. Щойно вони здавалися правильними — і раптом стали зовсім неправильними. Бо ж Белла помирає! І все-таки… Я добре пам’ятав, як це: опинитися на землі, причавленим Семовою тушею… не мати вибору — і під примусом поважитися на вбивство коханої. Але цього разу все було не так. Сем помилявся. І Белла закохалася не в того.

— Як гадаєте, є хоч мізерний шанс, що Белла впорається? Я маю на увазі, встигне перетворитися на вампіра і все таке. Вона розповіла мені про… про Есме.

— Я б сказав, що в теперішній ситуації — шанси п’ятдесят на п’ятдесят, — тихо відповів він. — Я бачив, як вурдалацька отрута творила чудеса, проте буває такий стан людського організму, коли навіть отрута не допоможе. Серце Белли останнім часом занадто важко працює; якщо воно дасть збій… я вже нічого не зможу вдіяти.

Серце Белли зненацька запульсувало та зробило перебій — мов на підтвердження його страхітливих слів.

Може, планета почала крутитись у зворотному напрямку? Може, саме тому сьогодні було з точністю до навпаки порівняно з учора? Як я можу сьогодні покладати надії на те, що ще вчора мені здавалося найстрашнішим у житті?

— Що ж та істота робить із нею? — прошепотів я. — Вчора їй було так зле! Я бачив… усі ті трубки і все таке. Я підглядав у вікно.

— Плід несумісний з її тілом. По-перше, занадто дужий, проте з цим вона б могла деякий час упоратися. Гірше те, що він не дозволяє їй отримувати потрібні їй поживні речовини. Її тіло відторгає будь-яку їжу. Я намагаюся годувати її внутрівенно, проте кров не поглинає розчину. Її стан щохвилини погіршується. Я спостерігаю, як вона — і її плід — доводить себе до голодної смерті. Я не можу цього зупинити, не можу навіть сповільнити. Не можу втямити, чого оте хоче, — на останніх словах його втомлений голос урвався.

Я почувався точно так само, як учора, коли угледів чорні синці у неї на животі, — я був лютий і трішки не при собі.

Я стиснув руки в кулаки, щоб вони не тремтіли. Я ненавидів істоту, яка вбивала Беллу. Для чудовиська було не досить лупцювати її зсередини. Воно іще й морить її голодом. Либонь, підшукує, куди вп’ятися зубами — щоб висмоктати соки до краплі. Воно іще замале, щоб убивати, тож задовольняється тим, що висисає Беллине життя.

Але я точно міг їм пояснити, чого саме хоче чудовисько: крові та смерті, смерті та крові.

Шкіра моя палала, наче в неї уп’ялися колючки. Я зосереджено, повільно вдихав і видихав, щоб хоч якось заспокоїтися.

— Хотів би я хоч приблизно знати, що це за істота, — промурмотів Карлайл. — Але плід добре захищений. Я не зміг на УЗД побачити жодного зображення. І сумніваюся, що мені б удалося проколоти амніотичний мішок, та й Розалія все одно не дозволить мені навіть спробувати.

— Проколоти? — буркнув я. — А що це дасть?

— Що більше я дізнаюся про плід, то краще уявлятиму, на що він здатен. Багато б я віддав за бодай краплину амніотичної рідини! Хоч би дізнатися хромосомний набір…

— Докторе, мені важко за вами встежити. Ви не могли б пояснити все на хлопський розум?

Він коротко хмикнув — навіть сміх його звучав виснажено.

— О’кей. Ти на якому рівні вивчав біологію? Хромосомні пари вивчав?

— Здається. У нас двадцять три, правильно?

— У людей.

Я кліпнув.

— А у вас скільки?

— Двадцять п’ять.

Я нахмурився й поміркував.

— І що це означає?

— Я гадав, що ми — цілком різні види живих істот. Споріднені менше, ніж лев і хатня кицька. Але оцей новий вид життя… ну, схоже на те, що генетично ми набагато сумісніші, ніж я міг собі уявити, — він сумно зітхнув. — Я не знав, що цих двох варто було попередити.

Я теж зітхнув. Легко було ненавидіти Едварда за незнання. Я й ненавидів. Проте важко було почуватися так само стосовно Карлайла. Може, тому, що до Карлайла я не ревнував так скажено.

— Було б незле дізнатися хромосомний набір — щоб з’ясувати, до кого цей плід ближчий — до нас чи до неї. І тоді знати, чого чекати, — він стенув плечима. — Проте, може, це й нічого б не дало. Гадаю, мені просто хочеться щось вивчати, аналізувати — просто щоб мати що до роботи.

— Цікаво, які в мене хромосоми, — бовкнув я. Я згадав про олімпійські тести на стероїди. Либонь, вони й ДНК досліджують?

Карлайл засоромлено кахикнув.

— У тебе двадцять чотири пари, Джейкобе.

Я повільно обернувся та втупився в нього, вигнувши брову.

Він почервонів.

— Мені просто було… цікаво. Отож я й наважився, коли в червні лікував тебе.

Я хвильку міркував над його словами.

— Гадаю, це б мало мене роздратувати. Але мені чомусь байдуже.

— Мені прикро. Я мав спершу запитати твого дозволу.

— Та все гаразд, докторе. Ви ж не мали нічого злого на думці.

— Ні. Я присягаюся, що не мав нічого злого на думці. Просто я… просто ваш біологічний вид приголомшив мене. За багато сторіч біологічні особливості вампірів стали цілком звичними для мене. А відмінність вашого виду від людей набагато цікавіша. Я б сказав, є щось у цьому чаклунське.

— Трах-тибідох-тибідох, — пробурмотів я. Він — ну точно як Белла з усією цією чаклунською маячнею.

Карлайл знову втомлено всміхнувся.

А тоді ми почули голос Едварда з будинку — і замовкли, дослухаючись.

— Белло, я миттю. Тільки перекинуся словом із Карлайлом. До речі, Розаліє, ти не складеш мені компанію? — у голосі Едварда були якісь нові нотки. У цьому мертвому голосі наче з’явилося життя. Іскра. Не надії — сподівання на надію.

— Що таке, Едварде? — хрипко спитала Белла.

— Тобі нема чого хвилюватися, кохана. Я на секундочку. Розо, будь ласка!

— Есме! — погукала Розалія. — Ти не наглянеш за Беллою замість мене?

Я почув шурхіт вітру — Есме злетіла сходами вниз.

— Звісна річ, — мовила вона.

Карлайл ворухнувся — обернувся, щоб очікувально поглянути на двері. Едвард першим прослизнув через поріг, Розалія насідала йому на п’яти. Обличчя його, як і голос, уже не було таким мертвим. Він здавався неймовірно зосередженим. Розалія мала підозріливий вигляд.

Едвард причинив за нею двері.

— Карлайле, — муркнув він.

— Що трапилося, Едварде?

— Мені здається, дотепер ми все робили та сприймали неправильно. Я ото зараз слухав тебе та Джейкоба, і коли ви заговорили про те, чого… хоче плід, у Джейкоба майнула цікава думка.

У мене? Що це я там подумав? Окрім очевидної ненависті до плоду? Але в цьому я був принаймні не сам. Я був певен, що Едвардові важко вживати такі ніжні слова, як «плід».

— В такому світлі ми ще цю проблему не розглядали, — провадив далі Едвард. — Ми намагалися забезпечувати Беллу тим, що потрібно їй. Але тіло її приймає таку їжу приблизно так само добре, як приймали б наші тіла. А може, нам варто спершу спробувати задовольнити потреби… плоду? Може, якби нам це вдалося, і все інше пішло б легше?

— Едварде, я не дуже розумію… — зауважив Карлайл.

— Ти тільки подумай, Карлайле! Якщо в цієї істоти більше від вампіра, ніж від людини, як гадаєш, чого вона так шалено прагне — і не отримує? Джейкоб правильно вгадав.

Я вгадав? Я прокрутив у голові нашу розмову, намагаючись спам’ятати, які саме думки не захотів висловити вголос. І пригадав водночас із тим, як здогадався Карлайл.

— О, — здивовано вигукнув він. — Ти вважаєш, воно… голодне?

Розалія присвиснула. Більше вона не видавалася підозріливою. Її відворотно-прекрасне обличчя сяяло, очі збуджено розширилися.

— Звісна річ, — муркнула вона. — Карлайле, у нас є цілий запас крові першої групи, резус негативний, який ми приготували для Белли. Непогана ідея, — докинула вона, уникаючи мого погляду.

— М-м-м… — Карлайл замислено потер рукою підборіддя. — Цікаво… Але з іншого боку, яким чином було б найкраще влити?…

Розалія похитала головою.

— Нема часу вигадувати велосипед. Треба почати з традиційного способу.

— Стривайте хвилинку, — прошепотів я. — Зачекайте. Ви що… ви збираєте примусити Беллу пити кров?

— Це була твоя ідея, цуцику, — сказала Розалія, нахмурившись, але так і не дивлячись на мене.

Я проігнорував її — спостерігав за Карлайлом. Та сама тінь надії, що була в Едвардових очах, з’явилась і в очах доктора. Він стиснув вуста, міркуючи.

— Але ж це… — я не міг дібрати слова.

— Страховинно? — підказав Едвард. — Огидно?

— Типу того.

— Але якщо це їй допоможе? — прошепотів він.

Я сердито похитав головою.

— А як ти збираєшся це зробити? Заткнути їй у глотку трубку?

— Я збираюся спершу запитати її думку. Проте перед тим я хотів порадитися з Карлайлом.

Розалія кивнула.

— Коли їй сказати, що це може допомогти малюкові, вона погодиться на все. Навіть якщо й справді доведеться годувати їх через трубку.

І тоді я збагнув — щойно вчув оцей ніжний мусі-пусі голосочок, коли вона вимовила слово «малюк», — що білявка погодиться на все, аби тільки врятувати те кляте чудовисько-кровопивцю. То ось воно що — те, що об’єднало її з Беллою? Розалію цікавить тільки дитина?

Краєм ока я помітив, як Едвард коротко кивнув, не дивлячись у мій бік. Проте я знав, що він відповідає на моє німе питання.

Ха. Ніколи не думав, що в цій холоднокровній Барбі прокинеться материнський інстинкт. Отож не про турботу про Беллу йдеться — коли треба буде, Розалія, либонь, власноруч застромить трубку їй у горло.

Едвард стиснув вуста — лишилася вузенька щілина, і я одразу збагнув, що маю рацію.

— Та-ак, у нас нема часу, щоб розсиджуватися тут і базікати, — нетерпляче мовила Розалія. — То що ти скажеш, Карлайле? Варто спробувати?

Карлайл шумно зітхнув, а тоді звівся на ноги.

— Ми спитаємо Беллу.

Білявка самовдоволено посміхнулася — була певна, що коли йдеться про Беллу, то тут нема чого хвилюватися.

Я теж змусив себе звестися й поплентався за ними, коли вони всі зникли в будинку. Я й сам не знав чому. Просто дурна цікавість, мабуть. Це було мов у фільмі жахів. Чудовиська і кров повсюди.

Белла лежала пластом на лікарняному ліжку, а живіт її під простирадлом височів, мов гора. Шкіра її була восковою — безбарвною і навіть начебто прозорою. Можна було подумати, що вона вже мертва, якби її груди не здіймалися легенько, якби вона не дихала слабенько. Та ще не її очі, які слідкували за нашою четвіркою виснажено, але з підозрою.

Решта вже підійшли до неї — просто перелетіли через кімнату. Моторошно було дивитися на це. Я ж наближався повільним кроком.

— Що відбувається? — вимогливо запитала Белла хрипким шепотом. Її воскова рука смикнулася вгору — наче вона хотіла захистити свій роздутий живіт.

— У Джейкоба виникла ідея, яка може тобі допомогти, — мовив Карлайл. Ліпше б він про мене й не згадував. Я ж бо ніяких ідей їм не продавав. Віддайте належне її чоловікові-кровопивці, він заслужив. — Це буде… неприємно, але ж…

— Але це допоможе малюкові, — оптимістично перебила його Розалія. — Ми придумали кращий спосіб його нагодувати. Можливо.

Повіки Белли здригнулися. Тоді вона виснажено кахикнула — то був смішок.

— Неприємно? — прошепотіла вона. — Боюся, невелика буде різниця, — вона покосилася на трубку, як стирчала їй із руки, і знову кахикнула.

Білявка засміялася разом із нею.

Це дівчисько мало вигляд, що жити їй лишилося пару годин, їй усе тіло мало боліти, та вона ще знаходила сили жартувати! Це так схоже на Беллу. Зняти напругу, зробити краще іншим.

Едвард обійшов Розалію — він не поділяв загальних веселощів. Мене це порадувало. Для мене було полегшенням — хоч якимсь — бачити, що він страждає ще більше за мене. Він узяв Беллу за руку — не за ту, котрою вона й досі затуляла живіт.

— Белло, кохана, ми хочемо попросити тебе зробити дещо страховинне, — мовив він, використовуючи ті самі означення, що й у розмові зі мною, — дещо огидне.

Ну, принаймні він нічого від неї не приховував.

Вона легенько, хапливо вдихнула.

— Наскільки огидне?

Відповів Карлайл.

— Нам здається, що плодові потрібна їжа не така, як тобі, а така, як нам. Нам здається, він голодний.

Вона кліпнула.

— Ой! Ой!

— Твій стан — стан вас обох — ненастанно погіршується. Ми не можемо марнувати час, щоб шукати трохи легшого для тебе способу… Найшвидший шлях перевірити нашу теорію…

— Мені доведеться випити самій, — прошепотіла Белла. Вона ледь помітно кивнула — сили вистало хіба що на найпростіший рух. — Я зможу. Попрактикуюся на майбутнє, еге ж? — її безкровні вуста розтягнулися в слабкій усмішці, коли вона дивилася на Едварда. Але він не усміхнувся навзаєм.

Розалія почала нетерпляче відбивати такт ногою. Цей звук неймовірно дратував. Цікаво, як вона вчинить, якщо я просто зараз швиргону її об стіну?

— Ну, то хто для мене упіймає ведмедика гризлі? — прошепотіла Белла.

Карлайл і Едвард обмінялися швидкими поглядами. Розалія припинила стукотіти ногою.

— Що таке? — здивувалася Белла.

— Експеримент буде набагато ефективнішим, якщо ми не згладжуватимемо гострих кутів, — мовив Карлайл.

— Якщо плоду хочеться крові, — пояснив Едвард, — то хочеться йому крові зовсім не тваринної.

— Ти не почуєш відмінності, Белло. Просто не думай про це, — заохотила її Розалія.

Беллині очі розширилися.

— Хто? — видихнула вона, і погляд її метнувся до мене.

— Я тут не в ролі донора, Білко, — пробурмотів я. — Крім того, оте хоче людської крові, тож моя навряд чи підійде…

— У нас є запас крові, — пояснила Розалія, перебиваючи мене, перш ніж я встиг закінчити фразу, — наче мене там і зовсім не було. — Ми для тебе тримали — так, про всяк випадок. Тож ні про що не турбуйся. Все буде гаразд. У мене гарне передчуття, Белло. Я певна, що малюкові значно покращає.

Белла провела долонею по животі.

— Ну, — ледь чутно прохрипіла вона, — я вмираю з голоду, тож певна, що й він теж, — знову вона намагалася жартувати. — Спробуймо. Мій перший вурдалацький чин.

РОЗДІЛ 13. ДОБРЕ, ЩО В МЕНЕ ЗАЛІЗНИЙ ШЛУНОК

Карлайл із Розалією метнулися до сходів і вмент зникли з очей. Я чув, як вони сперечалися: варто підігрівати чи ні. Фе! Цікаво, які ще експонати з кімнати жахів вони зберігають удома? Холодильник, повний крові, — ставимо плюсик. Що ще? Камера тортур? Кімната, повна трун?

Едвард залишився — він тримав Беллу за руку. Обличчя його знову помертвіло. Здавалося, йому бракує енергії зберегти хоча б той легенький натяк на надію, який запалив його нещодавно. Вони не відривали одне від одного очей, проте зовсім не як закохані. Було враження, що вони ведуть беззвучну розмову. Трохи нагадало мені Сема й Емілію.

Ні, вони не схожі були на солодкавих закоханих, але від того дивитися на них було ще важче.

Тепер я розумію, як було Лі повсякчас спостерігати отакі картини. Чути думки в Семовій голові. Звісно, нам усім було її шкода — ми ж не чудовиська, принаймні не в цьому сенсі. Проте, гадаю, ми не схвалювали її поведінки в такій ситуації. Вона-бо кидалася на всіх, намагалася зробити нас такими ж нещасними, як була сама.

Та я більш ніколи не думатиму про неї погано. Як можна втримати весь цей біль у собі? Як можна втриматися й не спробувати зняти з себе тягар, перекинувши хоч частку його на когось?

А якщо мені все одно судилося очолити зграю, як можу я винуватити її, що вона схотіла обмежити мою свободу, приєднавшись до мене? Я б учинив так само. Якби в мене була можливість уникнути цього болю, я б її використав теж.

За секунду Розалія вже мчала сходами вниз — летіла через кімнату, як вітер, розворушуючи кусючий запах. Зупинилася вона на кухні, і я почув рипіння дверцят буфета.

— Непрозоре, Розаліє, — муркнув Едвард. І закотив очі.

У Белли на обличчі з’явився допитливий вираз, проте Едвард у відповідь тільки похитав головою.

Розалія промчала через кімнату і знову зникла.

— Це була твоя ідея? — прошепотіла Белла — голос її був хрипкий, адже вона намагалася говорити якомога голосніше, щоб я почув. Забуваючи, що слух я мав дуже тонкий. Мені навіть подобалося, що вона іноді, здавалося, цілком забувала, що я був не зовсім людиною. Я присунувся ближче, аби їй не доводилося так напружуватися.

— Не треба на мене покладати відповідальність за це. Це твій вурдалак читав уривки моїх думок і сам складав їх докупи.

Вона легенько всміхнулася.

— Не думала, що знову побачу тебе.

— Я, зізнаюсь, теж, — відгукнувсь я.

Стояти було якось дивно, але ж вампіри поприбирали всі меблі, готуючи лікарняну палату. Гадаю, їх це не хвилювало: якщо ти камінь, тобі байдуже — стоїш ти чи сидиш. Та й я би не надто звертав на це увагу, просто почувався зовсім знесиленим.

— Едвард розповів мені, як тобі довелося вчинити. Мені прикро.

— Та все гаразд. Мабуть, рано чи пізно я б усе одно повстав проти чогось, що звелів би мені Сем, — збрехав я.

— Але ж Сет… — прошепотіла вона.

— Він щасливий, що може допомогти.

— Мені так неприємно, що я завдаю вам клопоту.

Я коротко реготнув — то був радше рик, ніж сміх.

Вона легенько зітхнула.

— Все як завжди, еге ж?

— Еге ж.

— Тобі зовсім необов’язково сидіти тут і на все це дивитися, — запропонувала вона, заледве вимовляючи слова.

Я міг би піти. Мабуть, це було б на краще. Проте якби я це зробив — саме коли вона мала отакий вигляд, — може, я б проґавив останні п’ятнадцять хвилин її життя.

— Насправді мені нема куди йти, — мовив я, намагаючись говорити спокійно. — Відтоді як до нас приєдналася Лі, вовча зграя мене вже не так манить.

— Лі? — ледь не задихнулася вона.

— А ти їй не розповів? — запитав я Едварда.

Він, не відриваючи очей від її обличчя, тільки стенув плечима. Видно було, що новина ця не вразила його, отож він і не відчував потреби поділитися нею, коли навколо відбувалися події значно важливіші.

Проте Белла не ставилася до цього так спокійно. Здається, їй ця новина не сподобалася.

— Навіщо? — видихнула вона.

Мені не кортіло переповідати історію всього роману.

— Хотіла наглянути за Сетом.

— Але ж Лі нас ненавидить, — прошепотіла вона.

Нас. Чудово. Проте видно було, що вона злякалася.

— Лі нікого не чіпатиме, — (крім мене). — Вона в моїй зграї, — скрививсь я на власні слова, — тож слухається моїх вказівок.

Ага.

Беллу мої слова теж не особливо переконали.

— Ти боїшся Лі, — мовив я, — і при цьому водиш дружбу з білявою психопаткою?

З другого поверху долинуло шипіння. Чарівно, вона мене почула.

Белла нахмурилася.

— Не треба. Розалія… вона розуміє.

— Еге ж, — буркнув я. — Вона розуміє, що ти незабаром помреш, але їй це байдуже, головне — щоб мутантові це не загрожувало.

— Джейкобе, не будь таким бовдуром, — прошепотіла вона.

Вона була занадто знесилена, щоб я міг розгніватися на неї. Отож я натомість спробував усміхнутися.

— Ти так кажеш, ніби це можливо.

Якусь мить Белла хотіла побороти усмішку, та зрештою їй це не вдалося — куточки її крейдяних вуст розтягнулися.

А тоді з’явилися Карлайл і вже згадана психопатка. Карлайл тримав у руці біле пластикове горнятко — з кришкою та соломинкою. Ах, непрозоре — нарешті я втямив. Едвард не хотів, щоб Белла занадто вдавалася в подробиці того, що їй зараз доведеться робити. Що в горнятку, взагалі неможливо було сказати. Проте запах я чув.

Карлайл повагався, тримаючи горнятко у витягнутій руці. Белла зиркнула на нього — в погляді знову читався переляк.

— Ми можемо спробувати щось інше, — тихо мовив Карлайл.

— Ні, — шепнула Белла. — Ні, я спершу скуштую так. У нас немає часу, щоб…

На мить мені здалося, що вона нарешті все втямила й турбується про себе, але тут-таки долоня її легенько погладила живіт.

Белла простягнула руку й узяла горнятко. Рука її тремтіла; я чув, як рідина плескається всередині. Вона спробувала підвестися й зіпертися на лікоть, проте насилу могла відірвати голову від подушки. У мене мов спину приском обпекло, коли я побачив, як вона ослабла буквально за день.

Розалія обвила плечі Белли рукою, заодно підтримуючи голову, як немовляті. Білявка просто схибнулася на немовлятах.

— Дякую, — прошепотіла Белла. Очима вона окинула нас усіх. Досі соромиться. Якби вона не була такою блідою, я б заклався, що вона ще й почервоніла.

— Не звертай на них уваги, — промурмотіла Розалія.

Я почувався незатишно. Треба було забиратися, коли Белла давала мені таку можливість. Мені тут не місце, я не належу до цього світу. Я подумав був тихенько вислизнути, проте збагнув, що Беллу це ще тільки більше знітить — їй буде лишень важче зробити те, що вона задумала. Вона вважатиме, що я не міг зостатися через огидливість. І це буде майже правдою.

І все-таки. Хоча я не хотів брати на себе відповідальність за цю ідею, та не волів і власноруч усе зіпсувати.

Белла піднесла горнятко до обличчя й понюхала кінець соломинки. Вона здригнулася, а тоді скривилася.

— Белло, серденько, ми знайдемо кращий вихід, — кинувся до горнятка Едвард.

— Защепи собі пальцями ніс, — запропонувала Розалія. Вона кинула такий палючий погляд на Едвардову простягнуту руку, наче от-от вчепиться в неї зубами. Непогано було б. Не думаю, що Едвард і це спустить на гальмах, а я б із радістю подивився, як білявка втрачає котрийсь зі своїх членів.

— Ні, це не тому. Це я тому… — Белла шумно вдихнула. — Пахне добре, — зізналася вона слабеньким голосом.

Я ковтнув, намагаючись бридливо не скривити обличчя.

— Це гарний знак, — заохотила Беллу Розалія. — Це означає, що ми на вірному шляху. Отож варто спробувати.

Якщо зважити, як білявка розцвіла, я міг тільки дивуватися, чого це вона не застрибала в шаленому танку.

Белла встромила соломинку собі поміж вуст, щільно заплющила очі та зморщила ніс. Я чув, як хлюпочеться кров у горнятку — в неї знову тремтіла рука. Вона сьорбнула, а тоді застогнала, так і не розплющуючи очей.

Едвард і я воднораз зробили крок уперед. Він торкнувся її обличчя. Я стиснув долоні в замок за спиною.

— Белло, кохана…

— Все гаразд, — шепнула вона у відповідь. Вона розплющила очі та знизу вгору витріщилася на нього. Вираз її обличчя був… винуватий. Прохальний. Переляканий. — На смак теж добре.

Шлунковий сік хляпнув у мене в животі, загрожуючи вирватися назовні. Я міцно зціпив зуби.

— Добре, — повторила білявка в піднесенні. — Гарний знак. Едвард притиснув долоню Беллі до щоки, пальцями повторюючи контур її тендітного обличчя.

Белла зітхнула і знову взяла соломинку в рот. Цього разу вона зробила великий ковток. Цей рух був не таким виснаженим, як її поведінка перед тим. Наче якийсь інстинкт узяв гору.

— А в животі як? Тебе не нудить? — запитав Карлайл.

Белла похитала головою.

— Ні, мене не нудить, — прошепотіла вона. — Мій перший ковток, еге ж?

Розалія просто розцвіла.

— Чудово!

— Розо, гадаю, ще зарано радіти, — пробурмотів Карлайл.

Белла зробила ще один ковток крові. А тоді кинула погляд на Едварда.

— Це не зіб’є нас із рахунку? — шепнула вона. — Чи відкриємо рахунок потому, як я обернуся на вурдалака?

— Ми не ведемо жодних рахунків, Белло. У будь-якому разі за це ніхто не вмирав, — він кволо усміхнувся. — Твій рахунок іще чистий.

Я не втямив ані слова.

— Поясню пізніше, — пообіцяв Едвард зовсім тихо — наче не сказав, а просто видихнув слова.

— Що? — шепнула Белла.

— Нічого, то я сам до себе, — спокійно збрехав він.

Якщо йому пощастить, якщо Белла виживе, йому не вдасться дурити її, коли її чуття стануть такими ж гострими, як і його. Доведеться попрацювати над чесністю.

Едвард ледь помітно скривив вуста, наче боровся з посмішкою.

Белла сьорбнула ще трошки, втупившись поглядом у вікно. Мабуть, намагалася вдати, що нас тут немає. Чи тільки мене немає. Бо ж більше ніхто з присутніх не почував бридливості до того, що вона робила. Навпаки — либонь, вони ладні були самі видерти горнятко в неї з рук.

Едвард закотив очі.

Господи, як хтось може витримати співжиття з ним? Шкода, що він не може чути думок Белли, бо в іншому разі він довів би її так, що вона втекла б від нього світ за очі.

Едвард коротко хихотнув. Белла метнула на нього погляд — і всміхнулася, побачивши веселість на його обличчі. Певен, такого вона давненько вже не бачила.

— Що смішного? — видихнула вона.

— Джейкоб, — відповів він.

Вона обернулася, посилаючи і мені змучену посмішку.

— Джейк такий нервовий, — погодилася вона.

Чудово, я перетворився на придворного блазня.

— Піф-паф, — пробурмотів я, націлюючи на них уявний пістолет.

Вона знову всміхнулася і зробила ще один великий ковток із горнятка. Я здригнувся, почувши, як соломинка забуркотіла, втягуючи бульбашки повітря.

— Готово, — мовила Белла вдоволено. Голос її був чіткіший — до сі хрипкий, проте вже не той шепіт, що сьогодні зранку. — Якщо я не виблюю це, Карлайле, ти повиймаєш із мене голки?

— Щойно зможу, — пообіцяв він. — Відверто кажучи, вони все одно не приносять бажаного результату.

Розалія попестила чоло Белли, і вони обмінялися поглядами, повними надії.

І всі миттю помітили — горнятко людської крові змінило все. До Белли поверталася барва — на воскових щоках з’явився ледь помітний рум’янець. І вона, здається, більше не потребувала, щоб Розалія підтримувала її. Дихала вона легше, і я міг заприсягнутися, що серцебиття її стало дужчим, рівнішим.

Самопочуття її поліпшилося.

А тінь надії в Едвардових очах зміцніла.

— Хочеш іще? — наполегливо запропонувала Розалія.

Белла зіщулилася.

Едвард метнув на Розалію лютий погляд, перш ніж заговорив до Белли.

— Тобі не треба пити ще просто зараз.

— Так, знаю. Але… мені хочеться ще, — похмуро зізналася вона.

Розалія тонкими й гострими пальцями розчесала гладеньке волосся Белли.

— Тобі не слід соромитися цього, Белло. Твоє тіло має потреби. Ми це розуміємо, — спершу голос її був заспокійливим, проте за мить вона гостро додала: — А якщо хтось цього не розуміє, його тут не тримають.

Фраза призначалася мені, звісна річ, проте я не збирався дозволити білявці вивести мене з рівноваги. Я був радий, що Белла почувалася краще. Що з того, що засіб досягнення мети викликав у мене огиду? Я ж бо нічого навіть не сказав.

Карлайл забрав горнятко з долоні Белли.

— Я миттю.

Коли він зник, Белла втупилася в мене.

— Джейку, ти маєш жахливий вигляд, — прокаркала вона.

— На себе подивися.

— Я серйозно — ти коли востаннє спав?

Я хвильку подумав.

— Га! Я навіть і не певен.

— О Джейку! Я й твоє здоров’я занапащу. Не будь дурним.

Я скреготнув зубами. Вона має право вбивати себе заради почвари, а я не маю права пропустити кілька ночей сну, щоб подивитися, як вона це робить?

— Будь ласка, спочинь, — вела вона далі. — Нагорі є кілька ліжок — можеш прилягти у будь-якому з них.

Та вираз на обличчі Розалії свідчив про протилежне — жодне з ліжок не призначалося мені. Я на мить замислився, для чого Несплячій Красуні взагалі потрібні ці ліжка. Чи просто вона так ревно берегла свою власність?

— Дякую, Білко, я радше посплю на землі. Подалі від задушливого повітря, знаєш.

Вона зробила гримаску.

— Ясно.

Карлайл уже повернувся, і Белла неуважно потягнулася до крові, наче думала зовсім про інше. З таким самим відчуженим обличчям вона почала потроху сьорбати.

Вона й справді мала ліпший вигляд. Вона обережно потягнулася вперед, щоб не порушити трубки, й спромоглася сісти. Розалія нависла над нею, готова підхопити її, якби Белла втратила рівновагу. Проте Беллі це вже не було потрібно. Глибоко дихаючи поміж ковтками, вона швидко допила друге горнятко.

— Як ти зараз почуваєшся? — запитав Карлайл.

— Мене не нудить. І я почуваю голод… не певна, який саме голод, розумієте?

— Карлайле, ти тільки поглянь на неї, — муркнула Розалія задоволено, як кішка — на вустах хіба що пташиного пір’ячка бракувало. — От чого насправді її тілу потрібно. Їй слід випити ще.

— Розаліє, вона й досі людина. І їжа їй теж необхідна. Почекаймо трохи — поглянемо, який буде результат, а тоді спробуємо її погодувати. Чого б ти зараз хотіла, Белло?

— Яєць, — миттю відповіла вона, а тоді обмінялася поглядами й усмішками з Едвардом. Усмішка її була слабенькою, проте на обличчі вже теплилося життя.

Я моргнув — і заледве спромігся розліпити повіки.

— Джейкобе, — пробурмотів Едвард, — тобі справді слід поспати. Белла вже сказала, що нагорі ти можеш обрати будь-яку кімнату, хоча тобі, певно, буде комфортніше надворі. Ні про що не турбуйся — обіцяю, коли що — одразу знайду тебе.

— Звісно, звісно, — промимрив я. Тепер, коли Белла не збиралася вмирати будь-якої миті, я міг забратися ненадовго. Скрутитися собі калачиком десь під деревом… Далеченько, щоб сморід не долітав до мене. Кровопивця збудить мене, коли щось піде не так. Він-бо мені заборгував.

— Це правда, — погодився Едвард.

Я кивнув і поклав долоню згори на Беллину. Її рука була холодна як лід.

— Видужуй, — мовив я.

— Дякую, Джейкобе, — вона перевернула долоню й потиснула мою. Я відчув, що її шлюбна обручка теліпається на тоненькому пальці.

— Накрийте її ковдрою чи ще чимось, — буркнув я, повертаючись до дверей.

Та перш ніж я досяг дверей, два виття пронизали ранішню тишу. У голосах безумовно читалася тривога. Цього разу жодних сумнівів.

— Чорт забирай, — рикнув я та рвонув крізь двері. Я стрибнув із ґанку, і вогонь вибухнув у тілі, коли я ще був у повітрі. Гучний тріск свідчив про те, що розірвалися по шву шорти. От же ж! Це ж єдиний мій одяг! Проте зараз це було байдуже. Я приземлився на чотири лапи й помчав на захід.

Що сталося? — прокричав я безмовно.

Прибульці, — відповів Сет, — щонайменше троє.

Вони розділилися?

Я оббіжу коло позаду Сета, як вихор, — заспокоїла мене Лі. Я чув, як гучно вихоплювалося у неї з грудей повітря, коли вона набирала неймовірну швидкість. Ліс проносився повз неї. — Поки що більше ніде ознак нападу.

Сете, і не думай виступити проти них. Дочекайся мене.

Вони стишують біг. Ех, як це дивно — коли не можеш їх чути! Гадаю…

Що?

Гадаю, вони зупинилися.

Чекають на решту зграї?

Ч-ш-ш! Чуєш це?

Я дослухався до його відчуттів. Слабеньке, майже беззвучне дзижчання в повітрі.

Хтось перевертається?

Схоже на те, — погодився Сет.

Лі примчала на невеличку галявинку, де чекав Сет. Загрузнувши кігтями в землі, вона загальмувала, як гоночна машина.

Прикриваю тобі спину, брате.

Вони наближаються, — нервово зауважив Сет. — Повільно. Пішки.

Я вже близько, — мовив я. Я намагався летіти, як Лі. Жахливе було відчуття — я відділений від Сета й Лі саме тоді, коли загроза з їхнього боку, а не з мого. Це неправильно. Я мав би бути поряд, мав би стояти поміж ними і тим невідомим, що наближалося.

Ти диви, у когось прокинулися батьківські почуття, — глузливо подумала Лі.

Лі, думай про гру.

Четверо, — втрутився Сет. У хлопця чудові вуха. — Троє вовків, один чоловік.

І саме тоді я дістався галявини та стрибнув уперед. Сет зітхнув із полегшенням, а тоді випростався, займаючи місце у мене за правим плечем. Лі стала ліворуч, хоча й менш радісно.

Отож тепер моє місце нижче за Сетове, — буркнула вона сама до себе.

Хто рано встає, тому Бог подає, — самовдоволено подумав Сет. — Крім того, ти ніколи не була третьою в зграї після вожака. Тож це як-не-як підвищення.

Бути під началом меншого брата — ніяке не підвищення.

Ч-ш-ш! — гримнув я. — Мені байдуже, які місця ви займете. Тільки стуліть писки й приготуйтеся.

Кілька секунд потому вони з’явилися в полі зору — вони йшли, як і передбачав Сет. Першим був Джаред — у подобі людини, з піднятими догори руками. Пол, Квіл та Колін прямували слідком за ним на чотирьох. У їхній поставі не було агресії. Вони трималися позаду Джареда, нашорошивши вуха, — сторожкі, проте спокійні.

Але… дивно, що Сем прислав Коліна, а не Ембрі. Я б учинив не так, якби висилав посольство на ворожу територію. Я б не висилав хлопчака. Краще вже досвідченого бійця.

Відвертають увагу? — подумала Лі.

Може, Сем, Ембрі та Бреді зараз заходять із другого боку? Але не схоже на те.

Хочеш, я перевірю? Я можу оббігти коло й повернутися за дві хвилини.

А мені, може, варто попередити Калленів? — поцікавився Сет.

А якщо вони того й прагнуть — розділити нас? — запитав я. — Каллени й так знають, що щось відбувається. Вони готові.

Сем не такий дурний… — прошепотіла Лі, пронизана жахом. Вона уявила, як Сем нападає на Калленів тільки втрьох.

Ні, не такий, — запевнив я її, хоча від картинки в її голові мені теж стало недобре.

Весь цей час Джаред та троє вовків очікувально дивилися на нас. Було неймовірно дивно не чути, що балакають між собою Квіл, Пол і Колін. Очі їхні були порожні — нічого не можна було прочитати.

Джаред прочистив горло, а тоді кивнув до мене.

— На щоглі — білий прапор, Джейку. Ми прийшли побалакати.

Гадаєш, це правда? — запитав Сет.

Схоже на правду, але…

Еге ж, — докинула Лі, — але.

Ми не могли розпружитися.

Джаред нахмурився.

— Було б легше говорити, якби і я міг вас чути.

Я втупився в нього. Я не збирався перевертатися, поки не оціню ситуації краще. Поки вона не здаватиметься нормальною. Чому прийшов Колін? Саме це мене найбільше турбувало.

— О’кей. Тоді я просто говоритиму, — мовив Джаред. — Джейку, ми хочемо, щоб ти повернувся.

Квіл тоненько завив у нього за спиною. Він підтверджував цю заяву.

— Ти роздер нашу родину навпіл. А так не має бути.

Не те щоб я був із цим незгоден, проте навряд чи саме в цьому була зараз річ. На даний момент між мною і Семом було кілька невирішених суперечностей.

— Ми знаємо, ти почуваєш… відповідальність за ситуацію з Калленами. Ми знаємо, що проблема в цьому. Проте твоя реакція була неадекватною.

Сет загарчав. Неадекватною? А нападати на союзників без попередження — адекватно?

Сете, ти знаєш, як тримаються гравці в покер? Отож охолонь.

Вибач.

Джаред стрельнув поглядом на Сета й назад на мене.

— Сем готовий іти на поступки, Джейкобе. Він уже заспокоївся, побалакав зі старійшинами. І всі вирішили, що діяти зопалу нікому не піде на користь.

Переклад: ефект несподіванки втрачений, — подумала Лі.

Дивина, як схоже ми міркували. Та зграя вже була зграєю Сема, це вже були не «ми», а «вони». Щось чуже й інше. А найдивніше було, що й Лі так думала — що вона твердо долучилася до «нас».

— Біллі та Сью згодні з тобою, Джейкобе, що ми можемо дочекатися, поки Белла… вже сама не становитиме загрози. Убивати її не кортить жодному з нас.

Хоча я щойно насварив за це Сета, проте й сам не зміг втриматися й не фиркнути. Їм не кортить учинити вбивство?

Джаред знову підняв руки.

— Заспокойся, Джейку. Ти розумієш, що я маю на увазі. Головне: ми збираємося почекати й переоцінити ситуацію. Вирішимо згодом, чи є для нас загроза від тої… істоти.

Ха, — подумала Лі, — як закрутив!

Ти не купилася?

Я знаю, що ти думаєш, Джейку. Що Сем думає. Вони очікують, що Белла так і так помре. А тоді, гадають вони, ти будеш такий лютий, що…

Що сам очолю війну, — вуха мої притислися до голови. Здогадки Лі звучали вельми переконливо. Цілком можливо. Коли… якби та істота вбила Беллу, було б легко забути все, що я почуваю зараз до родини Карлайла. Вони б, либонь, миттю перетворилися на ворогів — на звичайнісіньких кровопивць — для мене, як і колись.

Я нагадаю тобі, — прошепотів Сет.

Я цього певен, хлопче. Питання тільки, чи послухаюсь я тебе.

— Джейку? — звернувся до мене Джаред.

Я коротко зітхнув.

Лі, зроби коло — про всяк випадок. Мені доведеться побалакати з ним, і я маю бути певен, що поки я тут перевертатимуся, поза моєю спиною нічого не відбуватиметься.

Джейкобе, не мороч голови. Ти можеш перевернутися в мене на очах. Хай як ти старався, мені вже доводилося бачити тебе голим — мене це не вразить, отож не турбуйся.

Я не намагаюся грати в невинність, я силкуюся захистити наші спини. Отож забирайся.

Лі фиркнула й помчала в ліс. Я чув, як пазурі її вгризаються в землю, коли вона набирала швидкість.

Голизна — неприємна, але неуникненна частина життя в зграї. Ми про неї ніколи й не замислювалися, поки не з’явилася Лі. Тоді стало ніяково. Що стосувалося характеру Лі, то вона не дуже вміла себе контролювати — довгий час їй довелося вчитися не вибухати, роздираючи на собі одяг, коли щось її засмучувало. Отож усі ми побачили все, що треба. Не те щоб там не було на що подивитися; проте не було аж так варто того, аби вона згодом ловила тебе на спогадах про це.

Джаред та інші втупилися в точку, де Лі зникла поміж кущів, і стомлений вираз блукав на їхніх обличчях.

— Куди це вона? — запитав Джаред.

Я проігнорував питання, склепив повіки та спробував зібратися з думками. Відчуття було, ніби навколо мене тремтить повітря — воно відкочується від мене, як маленькі хвилі. Я звівся на задні ноги, ловлячи момент, щоб випростатися саме в ту мить, коли закінчу перевертатися.

— О, — мовив Джаред, — привіт, Джейку.

— Привіт, Джареде.

— Дякую, що згодився побалакати.

— Еге ж.

— Ми хочемо, щоб ти повернувся, друже.

Квіл знову тоненько підвив.

— Не знаю, чи буде це просто, Джареде.

— Вертайся додому, — сказав він, нахиляючись уперед. Він благав. — Ми все вирішимо. Тобі тут не місце. Нехай Сет і Лі також вертаються додому.

Я розсміявся.

— Отакої! Ніби я не молив їх зробити це від самого початку.

Сет позаду мене пирхнув.

Джаред оцінив ситуацію, очі його знову стали сторожкими.

— То що ж тепер?

Я хвильку міркував, а він чекав.

— Не знаю. Проте я не певен, що все може стати, як було, Джареде. Я не знаю, як усе влаштоване, — хіба можна просто скинути з себе личину вожака, коли тобі заманеться? У мене враження, що це вже назавжди.

— Але ти й досі — один із нас.

Я звів брови.

— В одній зграї не може бути двох альфа-самців, Джареде. Ти згадай, як близько ми були до сутички вчора. Інстинкт бере своє.

— Отож ви збираєтеся тусуватися з паразитами решту свого життя? — виклично запитав він. — У тебе тут немає дому. У тебе вже й одягу немає, — зауважив він. — Ти будеш вовком цілий час? Ти ж знаєш, що Лі не любить годуватися по-вовчому.

— Лі може чинити, як їй заманеться, коли зголодніє. Вона сама зробила вибір. Я нікому не вказуватиму, що їм робити.

Джаред зітхнув.

— Семові шкода, що він так із тобою повівся.

Я кивнув.

— Я більше не серджуся.

— Але?

— Але я не повернуся, принаймні не зараз. Ми теж збираємося почекати й побачити, що з того всього вийде. І ми плануємо стояти в Калленів на варті, доки це буде необхідно. Оскільки, щоб ти там не думав, ідеться не лишень про Беллу. Ми захищаємо тих, хто потребує захисту. І Калленів це також стосується.

Принаймні декого з них.

Сет тихенько гавкнув на знак згоди.

Джаред нахмурився.

— Отож, я бачу, мені більше нема чого тобі сказати.

— Не зараз. Побачимо, як усе піде далі.

Джаред повернувся обличчям до Сета, зосередившись на ньому, ігноруючи мене.

— Сью просила тобі передати — ні, просила вмолити тебе — повертатися додому. У неї розбите серце, Сете. Вона зовсім сама. Не знаю, як ви з Лі могли так із нею вчинити. Покинути її отак, коли ваш татко щойно помер…

Сет заскавчав.

— Джареде, полегше, — попередив я.

— Просто кажу йому, як є.

Я фиркнув.

— Справді?

Сью була міцнішою за всіх, кого я знав. Міцнішою за мого батька, міцнішою за мене. Достатньо міцною, щоб зіграти на жалісливості власних дітей, якщо це поверне їх додому. Проте нечесно було так чинити щодо Сета.

— Скільки вже годин Сью відомо про це? І більшість цього часу вона збула разом із Біллі, Старим Квілом і Семом? О, я певен, що вона просто конає від самотності. Звісна річ, ти можеш забиратися, якщо хочеш, Сете. Ти й сам знаєш.

Сет засопів.

А за мить потому насторожив вухо на північ. Мабуть, Лі вже близько. Боже, ну вона й прудка! Ще дві секунди — і вона завмерла в гущавині за кілька кроків від нас. Наблизилась вона ступою, зайнявши місце попереду Сета. Вона тримала ніс задертим і щосили намагалася не дивитися в мій бік.

Я був удячний за це.

— Лі? — звернувся до неї Джаред.

Вона зустрілася з ним поглядом, зуби її ледь-ледь оголилися. Джареда, здавалося, не здивувала її ворожість.

— Лі, ти ж сама знаєш, що тобі тут не місце.

Вона рикнула на нього. Я кинув на неї застережливий погляд, але вона не побачила. Сет тоненько завив і штовхнув її плечем.

— Перепрошую, — мовив Джаред. — Гадаю, мені не варто робити поспішних висновків. Але ж тебе нічого не пов’язує з кровопивцями.

Лі вказала очима спершу на свого брата, потім на мене.

— Я розумію, ти хочеш наглянути за Сетом, — сказав Джаред. Очі його на мить ковзнули по моєму обличчю, а потім знову перебігли на її. Мабуть, він не зрозумів отого другого погляду — як і я. — Але ж Джейк не дозволить, щоб із Сетом щось сталося, і він сам не боїться залишатися тут, — скривився Джаред. — Та що там, будь ласка, Лі! Ми хочемо, щоб ти повернулася. Сем хоче, щоб ти повернулася.

Хвіст Лі здригнувся.

— Сем просив мене благати тебе. Буквально впасти на коліна й благати. Він хоче, щоб ти повернулася додому, Лілічко, туди, де твоє місце.

Лі відчутно смикнулася, коли Джаред назвав її так, як називав тільки Сем. Та коли він вимовив три останні слова, шерсть у неї на загривку здибилася і крізь зуби вихопилося довге гарчання. Мені не треба було чути її думок, щоб знати, якими виразами вона поливає його, — та і йому теж. Можна було мало не слова розрізнити.

Я дочекався, поки вона спустить пару.

— Я тут збираюся дещо перевищити свої повноваження й сказати, що Лі місце там, де вона собі обирає.

Лі загарчала, проте коли поглянула на Джареда, я збагнув, що гарчить вона на згоду.

— Слухай, Джареде, ми й досі одна родина, о’кей? Ми переживемо цю ворожнечу, та до того часу тобі варто триматися на своїй землі. Просто щоб не було жодних непорозумінь. Ніхто ж не хоче братовбивчої війни, правда? І Сем не хоче, хіба ні?

— Звісно, ні, — гавкнув Джаред. — Ми триматимемося на своїй землі. Але ж де ваша земля, Джейкобе? Оця вурдалацька земля?

— Ні, Джареде. Поки що ми безземельні. Але не турбуйся — так буде не завжди, — мені довелося хапнути ротом повітря. — Часу вже лишилося… небагато. О’кей? Тоді Каллени, швидше за все, заберуться, і Сет із Лі зможуть повернутися додому.

Лі й Сет одноголосно заскавчали, воднораз обертаючись носами до мене.

— А як же ти, Джейку?

— Гадаю, повернуся в ліс. Я не зможу довго залишатися в Ла-Пуші. Два вожаки — це постійна напруга. Крім того, я все одно туди збирався. Перш ніж ця каша заварилася.

— А якщо нам треба буде побалакати? — запитав Джаред.

— Вий — але не перетинай межі, о’кей? І ми прийдемо до тебе. І Семові не доведеться посилати таке велике посольство. Ми не шукаємо бійки.

Джаред нахмурився, проте кивнув. Йому не подобалося, що я виставляю Семові умови.

— Побачимося, Джейку. Або ні, — він нерішуче помахав рукою.

— Стривай, Джареде. З Ембрі все гаразд?

На його обличчі застиг подив.

— З Ембрі? Звісна річ. А що таке?

— Та так — не зрозуміло, чому Сем послав Коліна.

Я спостерігав за його реакцією, досі не в змозі позбутися підозр. Я побачив, як розуміння майнуло в його очах, проте це був не той погляд, якого очікував я.

— Джейку, тебе це взагалі-то більше не обходить.

— Гадаю, ні. Просто цікавлюся.

Краєм ока я помітив рух, проте вдав, що нічого не бачу, — не хотів видавати Квіла. Він жваво реагував на нашу розмову.

— Я передам Семові твої… інструкції. Прощавай, Джейкобе. Я зітхнув.

— Еге ж. Бувай, Джареде. Гей, передай моєму таткові, що зі мною все гаразд, о’кей? І що мені шкода, і що я люблю його.

— Я передам.

— Дякую.

— Ходімо, хлопці, — мовив Джаред. Він обернувся й попрямував геть, щоб перевернутися десь подалі, де Лі вже його не бачитиме. Пол і Колін трималися одразу позаду нього, тільки Квіл завагався. Він м’яко гавкнув, і я зробив крок до нього.

— Так, я теж без тебе скучаю, брате.

Квіл побіг до мене, сумно повісивши голову. Я поплескав його по плечі.

— Все буде гаразд.

Він тихенько заскиглив.

— Перекажи Ембрі, що мені вас двох бракує — я звик, що ви завжди з флангів.

Він кивнув, а тоді притиснувся носом мені до чола. Лі пирхнула. Квіл підвів погляд, але не на неї. Він зиркнув собі через плече — туди, де зникли троє його супутників.

— Так, час тобі додому, — мовив я до нього.

Квіл іще раз гавкнув і тоді зірвався навздогін решті. Можу заприсягтися, що Джаред не чекав собі спокійненько. Щойно він зник, я дозволив гарячій хвилі вийти зі свого тіла через члени. За мить я вже був на чотирьох.

Ще хвиля — і ти б із ним цілуватися поліз, — гигикнула Лі.

Я проігнорував її.

Все було гаразд? — запитав я. Бо хвилювався, що мені довелося отак розписуватися за них, коли я не чув, що саме вони думали. Я не хотів робити неправильних висновків. Не хотів у цьому бути схожим на Джареда. — Я не сказав нічого, чого б ви не хотіли? Чи може, я саме й не сказав чогось, що ви б хотіли?

Джейку, ти чудово впорався! — заохотив мене Сет.

Ти міг би дати Джареду в писок, — подумала Лі. — Я була б не проти.

Гадаю, тепер ясно, чому Ембрі не дозволили прийти, — подумав Сет.

Я не зрозумів.

Не дозволили?

Джейку, ти що — не бачив Квіла? Він розривається надвоє. І десять проти одного, що Ембрі почувається ще гірше. А в Ембрі немає Клари. Квіл просто так не зможе все покинути й забратися геть із Ла-Пуша. А Ембрі міг би. Отож Сем не збирається давати йому шанс полишити корабель. Він не хоче, щоб наша зграя ще збільшилася.

Справді? Ти так гадаєш? Маю сумнів, що Ембрі втримався б і не зарізав парочку Калленів.

Але ж він твій найкращий друг, Джейку. Він і Квіл радше прикриватимуть твою спину в бійці, ніж стануть проти тебе.

Ну, тоді я радий, що Сем не пустив його. Наша зграя й так уже завелика, — я зітхнув. — Ну, що ж. Поки що все добре. Сете, ти не проти трохи наглянути тут за всім? І Лі, і мені справді варто поспати. На вигляд усе було нормально, та хтозна! Може, це був маневр, щоб відвернути увагу?

Я не завжди був таким параноїком, проте пам’ятав, як Сем уміє віддаватися справі. Він бачив тільки одне — треба відвернути небезпеку. А раптом він скористається перевагою — раптом він збрехав нам?

Нема питань! — Сет неймовірно радів із того, що може стати в пригоді. — Либонь, мені варт усе пояснити Калленам? Вони, певно, й досі почуваються не в своїй тарілці.

Я все зроблю сам. Усе одно збирався все перевірити.

Вони вхопили уривки картинок у моїй розпеченій голові.

Сет здивовано дзявкотнув. Ой!

Лі помотала головою, наче намагалася струсити з себе цей образ. Я ще бридкішого в житті не бачила. Фе! Якби у мене в шлунку щось було, зараз би це все вже вихлюпнулося назовні.

Ну, вони ж вурдалаки, — за хвилю промовив Сет, наче пом’якшуючи реакцію Лі. — Я маю на увазі, що тут дивного? А якщо це допомагає Беллі, це ж добре, правда?

І я, і Лі втупилися в нього.

Що?

Мабуть, мама його кілька разів на землю впустила, коли він був немовлям, — мовила до мене Лі.

Просто на голову, вочевидь.

А ще він гриз свою колиску.

Пофарбовану свинцевими фарбами?

Схоже на те, — подумала вона.

Сет пирхнув. Ви двоє — може, стулите писки й нарешті заснете?

РОЗДІЛ 14. МОЖЕШ БУТИ ПЕВЕН — СПРАВИ КЕПСЬКІ, КОЛИ ТИ ПОЧУВАЄШСЯ НІЯКОВО, ЩО НЕЧЕМНИЙ ДО ВУРДАЛАКІВ

Коли я повернувся в будинок, надворі ніхто не чекав на мій звіт. Досі насторожі?

Усе гаразд, — змучено подумав я.

Око моє вихопило невеличку зміну в знайомих декораціях. На нижній сходинці ґанку лежала купа світлого ганчір’я. Я нахилився поглянути. Затамувавши подих, бо ганчір’я так смерділо вампірами — аж сили не було, я занурив ніс у купу.

Хтось поклав для мене одяг. Ха! Мабуть, Едвард помітив моє роздратування, коли я вистрибнув із дверей. Що ж. Це було… приємно. І дивно.

Я оптимістично ухопив одяг зубами — фу! — і потяг під дерева. Слід перевірити, чи не зіграла зі мною білява психопатка якого-небудь жарту і не винесла мені дівчачого вбрання. Певен, вона б усе віддала за вираз мого обличчя, коли б я там стояв у людській подобі, голий-голісінький, із сарафаном у руках.

Під шатром із дерев я кинув на землю смердючу купу й перевернувся назад на людину. Я витріпав одяг — довго ляскав ганчір’ям об дерево, щоб бодай трохи вивітрити запах. Безперечно, то був чоловічий одяг — пісочного кольору штани й біла сорочка на ґудзиках. Закороткі, проте вшир мені пасували. Мабуть, Емметові. Я засукав на сорочці рукави, проте зі штанами так само зробити не міг.

Відверто зізнаюся, з одягом, навіть таким смердючим і не мого розміру, я почувався набагато краще. Важко було звикнутися з думкою: я не можу стрілою злітати додому й хапнути ще одну пару старих штанів, коли заманеться. Знову я бездомний — у мене немає місця, куди б я міг повернутися. Нема в мене й жодної власності — поки що мене це не турбувало, але згодом може стати вельми неприємним.

Виснажений, я попрямував до ґанку Калленів у своєму новому чудовому секонд-гендівському вбранні, проте коли дійшов до дверей, завагався. Треба стукати? Глупство, адже вони знають, що я тут. Цікаво, чому ж ніхто не відгукнувся — сказали б: «заходь» або «забирайся». А, байдуже! Я стенув плечима й зайшов.

Все знову змінилося. Кімната повернула собі — майже повернула — звичне обличчя менш ніж за двадцять хвилин. Великий плаский екран телевізора був увімкнений, показували якусь дівчачу дурницю, якої ніхто, здається, не дивився. Карлайл із Есме стояли біля вікон у двір, із яких знову відкривався вид на річку. Аліси, Джаспера та Еммета не було видно, проте я чув їхній шепіт нагорі. Белла, як і вчора, лежала на канапі, одна трубка й досі тягнулася від її руки до крапельниці, що стояла позаду канапи. Вона, як капуста, була загорнена в декілька пледів — моєї поради послухалися. Біля її узголів’я сиділа, схрестивши ноги, Розалія. Едвард присів у ногах канапи, тримаючи капустяні ноги Белли в себе на колінах. Коли я увійшов, він звів на мене погляд і всміхнувся — просто вуста легенько здригнулися, — наче побачив щось приємне.

Белла не чула, як я увійшов. Вона метнула до мене погляд, коли так зробив Едвард, і теж усміхнулася. Справді радісно — все її обличчя засяяло. Не пам’ятаю, коли вона востаннє так раділа моєму приходові.

Та що це з нею сталося? Чорт забирай, вона ж одружена! Щасливо одружена — не було жодних сумнівів, що вона до нестями закохана у свого вурдалака. І до всього — дуже-дуже вагітна.

Тож із якого дива вона так засвітилася після мого приходу? Наче я, увійшовши в двері, ощасливив її.

Якби їй було до мене байдуже… Ба більше, якби її дратувала моя присутність… Мені було б набагато легше триматися від неї подалі.

Едвард, здавалося, цілком зі мною погоджувався — останнім часом ми настільки були з ним на одній хвилі, що це доводило мене до божевілля. Отож він спохмурнів, побачивши, як засяяло її обличчя, коли вона угледіла мене.

— Вони просто хотіли побалакати, — пробурмотів я змученим голосом. — На обрії поки що жодної загрози.

— Так, — відповів Едвард, — я чув майже все.

Це мене трошки привело до тями. Ми ж були щонайменше милі за три звідси!

— Як?

— Я тепер тебе значно краще чую — все питання в тривалості знайомства й здатності зосередитися. Крім того, коли ти в подобі людини, думки твої дещо легше читати. Отож я вловив майже все, що відбувалося між вами.

— О, — мене це дещо вразило, проте яка різниця, отож я відігнав це відчуття. — Добре. Бо ненавиджу повторювати по сто разів.

— Я тебе просила піти поспати, — мовила Белла, — але маю враження, що ти ви’рубаєшся секунд за шість просто тут-таки на підлозі, отож нема сенсу тобі нагадувати.

Дивина, наскільки ясніше звучав її голос, наскільки міцнішою вона була на вигляд. Я внюхав свіжий запах крові й запримітив, що горнятко знову було в неї в руці. Цікаво, скільки треба крові, щоб вона трималася так і надалі? Чи не почнуть вони незабаром підстерігати сусідів?

Я попрямував до дверей, рахуючи замість неї секунди:

— Міссісіпі раз, Міссісіпі два…

— На річці повінь? — буркнула Розалія.

— Знаєш найлегший спосіб утопити блондинку? — мовив я, навіть не зупинившись, щоб поглянути на неї. — Треба прикріпити дзеркало на дні водойми.

Зачиняючи двері, я вчув Едвардів смішок. Схоже, його гумор покращувався разом із поліпшенням Беллиного здоров’я.

— Старий анекдот, я вже його чула, — гукнула мені навздогін Розалія.

Я поплентався сходами вниз, сподіваючись тільки дотягнути до дерев, де повітря буде чистішим. Я планував покинути одяг десь поблизу від будинку, щоб у разі необхідності знову скористатися ним, але не прив’язувати собі до ноги, аби не набратися самому цього смороду. Поки я вовтузився з ґудзиками на сорочці, відсторонено міркував, що серед вовкулак ґудзики ніколи не ввійдуть у моду.

Дибаючи через газон, я вчув голоси.

— Ти куди зібрався? — запитала Белла.

— Я йому дещо забув сказати.

— Дай Джейкобу виспатися — це почекає.

Так, будь ласка, дай Джейкобу виспатися.

— Та я на хвильку.

Я повільно обернувся. Едвард уже вийшов на поріг. На обличчі його читалося вибачення, коли він підійшов до мене.

— Боже, що на цей раз?

— Вибач, — мовив він, а тоді завагався, наче не міг підібрати слова, аби краще висловити свою думку.

Що у тебе на думці, ти, читачу думок?

— Коли ти щойно розмовляв із Семовим посольством, — промурмотів він, — я все переповідав Карлайлу, Есме та іншим. І їх турбувало одне…

— Слухай, ми ж не знімаємо варти. Тобі зовсім не треба вірити Семові, як віримо ми. Та й ми тримаємо вуха нашорошеними.

— Ні, ні, Джейкобе. Я не про це. Ми цілком покладаємося на твою інтуїцію. Навпаки, Есме турбувалася, що через нас у вашої зграї з’явилося забагато труднощів. І вона попросила мене побалакати з тобою сам на сам.

Це мене захопило зненацька.

— Труднощів?

— Я про бездомність. Вона дуже засмучена, що ви позбавлені всього.

Я фиркнув. Вампірська мамуся-квочка… дивина.

— Ми міцні. Передай їй, щоб вона не хвилювалася.

— Вона все одно захоче допомогти вам, чим зможе. Я так зрозумів, що Лі не любить харчуватися, як вовки?

— І? — запитав я.

— Джейкобе, у нас тут є нормальна людська їжа. По-перше, для окозамилювання, та й для Белли також. І Лі могла б приходити до нас обідати. Ви всі могли б.

— Я їм передам.

— Лі ненавидить нас.

— І що з того?

— Тож спробуй передати їй це так, щоб вона принаймні поміркувала над цим, не відкидала зопалу.

— Зроблю все, що мені до снаги.

— І ще виникає проблема з одягом.

Я поглянув на власне вбрання.

— О так! Дякую.

Мабуть, буде нечемно згадувати, як нестерпно воно смердить. Він легесенько посміхнувся.

— Ми легко змогли б задовольнити будь-які ваші потреби. Аліса рідко дозволяє нам одягати одну й ту саму річ двічі. У нас тут гори новесенького одягу, який незабаром опиниться в благодійній організації, а Лі, мені здається, має приблизно такий самий розмір, як Есме…

— Не певен, які почуття в неї викличуть обноски кровопивць. Вона не така практична, як я.

— Я вірю, що ти здатен передати пропозицію так, щоб та не викликала відторгнення. Бо ж ми можемо допомогти з будь-якими необхідними дрібничками, з транспортом, та будь із чим. І ще в нас є душ, бо ж ви надаєте перевагу життю просто неба. Будь ласка… не вважайте, що ви зовсім позбавлені переваг рідного дому.

Останнє речення він сказав дуже лагідно — цього разу не намагався говорити цілком спокійно, а натомість уклав у свої слова почуття.

Я секунду витріщався на нього, сонно кліпаючи повіками.

— Це… е-е-е… дуже мило з вашого боку. Передай Есме, що ми оцінили… е-е-е… її турботу. Але тут по периметру нам кілька разів трапляється перепливати річку, тож доводиться час від часу митися.

— Ти все одно передай нашу пропозицію.

— Звісно, звісно.

— Дякую.

Я відвернувся — і завмер, облившись холодним потом, коли почув низький, болісний стогін із будинку. Не встиг я озирнутися, як Едварда вже й близько не було.

А цього разу що?

Я помчав за ним, рухаючись, як зомбі. Голова моя працювала так само, як у зомбі. Враження було, що то не мій вільний вибір. Щось було не так. Треба поглянути, що трапилося. Проте я сам нічого не зможу вдіяти. І від цього я почуватимуся тільки гірше.

Це було невідворотно.

Я знову заскочив у хату. Белла важко дихала, вона скрутилася клубочком навколо величезної ґулі, на яку перетворився її живіт. Розалія тримала її, а Едвард, Карлайл та Есме схилилися над нею. Краєм ока я зауважив якийсь рух — Аліса завмерла нагорі сходів, тримаючись за скроні, й невідривно дивилася вниз. Дивна річ — вона ніби не могла спуститися вниз.

— Карлайле, секунду, — важко видихнула Белла.

— Белло, — стривожено мовив доктор, — Я почув, як щось хруснуло. Я маю поглянути.

— Я майже певна, — хрип, — це ребро. Ой! Так. Саме тут, — вона вказала собі на лівий бік, але рукою не торкнулася.

Воно вже почало ламати їй кістки.

— Треба зробити рентген. Можуть бути гострі уламки. Ми ж не допустимо, щоб вони тобі щось прокололи.

Белла зробила великий вдих.

— Гаразд.

Розалія обережно підняла Беллу. Здавалося, Едвард зараз заперечить, проте Розалія вищирила на нього зуби й проричала:

— Я вже тримаю її.

Отож Белла трохи зміцніла, але та істота також. Неможливо морити голодом одного, не заморивши й другого, але й оздоровлення спрацювало так само. І так зле, і так не ліпше.

Білявка миттю винесла Беллу сходами нагору, Карлайл та Едвард не відставали від неї — ніхто з них і не звернув на мене уваги, а я й далі стояв як укопаний у коридорі.

У них тут був запас крові та ще й рентгенівський апарат? Мабуть, лікар переніс додому всю свою роботу.

Я був знесилений — не міг бігти за ними, взагалі не міг поворухнутися. Я притулився спиною до стіни й повільно сповз додолу. Вхідні двері були відчинені, отож я обернувся носом до них, щасливий, що звідти пробивалося свіже повітря. Я прихилив голову на лутку та прислухався.

Я чув, як нагорі працює рентгенівський апарат. А може, мені так здавалося. А тоді долинули легесенькі кроки вниз по сходах. Я й не дивився, хто з вурдалаків це був.

— Може, дати тобі подушку? — запитала Аліса.

— Ні, — муркнув я. Що це за нав’язлива гостинність? Вона мене дратувала.

— Тобі ж не зручно, — зауважила вона.

— Ні.

— То чого ж ти не переляжеш кудись?

— Змучився. А чого ти не нагорі з усіма? — відгризнувсь я.

— Голова болить, — відповіла вона.

Я обернув голову, щоб поглянути на неї.

Аліса була зовсім маленькою і тоненькою. Мабуть, із мою руку завбільшки. А зараз на вигляд була ще меншою, наче скулилася. Її крихітне обличчя скривилося.

— У вурдалаків теж голова болить?

— Не у звичайних.

Я пирхнув. Звичайні вампіри.

— То як це так, що ти більше не сидиш із Беллою? — запитав я, вкладаючи в питання обвинувачення. Раніше це до мене якось не дійшло, бо голова моя була заповнена всіляким мотлохом, проте зараз було очевидно й дивно, що Аліса ніколи не наближалася до Белли — принаймні за весь час, що я був тут. Може, якби Аліса була з Беллою, Розалія не була б. — Мені здавалося, ви двоє нерозлучні, — я склав два пальці разом на підтвердження слів.

— Я ж тобі сказала, — вона скрутилася на сходинці за кілька кроків од мене, обхопивши тоненькими руками свої худенькі коліна, — голова болить.

— Через Беллу?

— Так.

Я нахмурився. Безперечно, я був занадто змучений, щоб розгадувати загадки. Я обернув голову до свіжого повітря й заплющив очі.

— Не Беллу насправді, — докинула вона, — а… плід.

О, ще дехто почувається так само, як і я. Дуже легко було це розпізнати. Вона вимовила слово так само жорстко, як і Едвард вимовляв.

— Не можу бачити його майбутнього, — пояснила вона мені — а може, балакала сама до себе. Їй, мабуть, здавалося, що я давно вже сплю. — Не можу бачити нічого, що з ним пов’язано. Точно як і тебе не бачу.

Я здригнувся, а тоді заскреготав зубами. Мені не сподобалося порівняння з цими створіннями.

— А Белла невіддільна від нього. Вона собою огортає його і тому якась… розмита. Наче погане зображення в телевізорі — ніби ти намагаєшся сфокусуватися на тих нечітких фігурках, що скачуть на екрані. У мене голова розламується, коли я дивлюся на неї. І все одно не можу побачити нічого наперед — хіба що на кілька хвилин. Цей… плід — це ніби все її майбутнє. Коли вона вперше ухвалила рішення… коли вона вирішила, що хоче його народити, то просто зникла з мого бачення. Налякала мене до смерті.

Якусь мить вона мовчала, потім додала:

— Мушу визнати, що бачити тебе поряд — велике полегшення, незважаючи на те, що ти смердиш мокрим собакою. Бо все зникає. Немов я заплющую очі. Це приглушує головний біль.

— Радий прислужитися, мем, — пробурмотів я.

— Цікаво, що у вас із ним спільного… чому ви схожі саме в цьому.

Гаряча хвиля огорнула мене з ніг до голови. Я стиснув кулаки, щоб стримати тремтіння.

— У мене нема нічого спільного з цим чудовиськом, яке висисає життя.

— Ні, щось таки є.

Я не відповів. Гаряча хвиля вже охолоджувалася. Я смертельно втомився й не міг довго лютувати.

— Ти ж не проти, якщо я тут посиджу з тобою, правда? — запитала вона.

— Та, мабуть, ні. Так і так смердить.

— Дякую, — мовила вона. — Це, певно, найкращі ліки, оскільки аспірин я вжити не можу.

— Ти не могла б помовчати? Я тут намагаюся заснути.

Вона не відгукнулася, миттю замовкнувши. За кілька секунд я вирубався.

Снилося мені, що мене страшенно мучила спрага. Переді мною стояла велика склянка води — холодної, аж конденсовані крапельки стікали стінками. Я схопив склянку і зробив великий ковток — і миттю втямив, що то була не вода, а відбілювач. Я вивернув його назад, фонтаном вихлюпуючи навсібіч, з носа мого теж лилося. В носі пекло. Горіло вогнем.

Біль у носі збудив мене, і я збагнув, де саме заснув. Сморід був вельми міцний, незважаючи на те, що я був не зовсім у хаті. Фе! І ще цей шум. Хтось дуже голосно реготав. Регіт був знайомий, але він якось не пасував до смороду. Він був наче не звідси.

Я застогнав і розплющив очі. Небо посіріло — був день, але я гадки не мав, ранок чи вечір. Мабуть, ближче до заходу сонця — було якось темно.

— Саме вчасно, — неподалік пробурмотіла білявка. — Ця жива циркулярна пила вже почала трохи набридати.

Я крутнувся й сів. Тим часом з’ясувалося, звідки линув запах. Хтось підклав мені під голову велику подушку. Либонь, хотіли як краще. Якщо, звісно, то була ідея не Розалії.

Коли голова моя нарешті відірвалася від смердючого пера, я вловив й інші запахи. Наче бекон і кориця, до яких домішувався запах вурдалаків.

Я моргнув, окинувши поглядом кімнату.

Нічого особливо не змінилося, хіба що Белла сиділа в центрі канапи, а крапельниці вже не було. Білявка присіла біля її ніг, поклавши голову Беллі на коліна. Я й досі здригався, спостерігаючи, як спокійно вони її торкалися, проте зважаючи на ситуацію, гадаю, думати про це було цілковитою дурницею. Едвард сидів обіч неї, тримаючи її за руку. Аліса також тулилася на підлозі, як і Розалія. На цей раз обличчя її не кривилося. І можна було легко вгадати чому — вона знайшла інше знеболювальне.

— Гей, Джейк нарешті з нами! — каркнув Сет.

Він сидів із другого боку Белли, любенько обійнявши її рукою за плечі, повна тарілка їжі стояла в нього на колінах.

Що за чорт?

— Він прийшов по тебе, — пояснив Едвард, поки я зводився на ноги. — А Есме переконала його залишитися на сніданок.

Сет уздрів вираз мого обличчя й поквапився все пояснити:

— Так, Джейку, я просто хотів переконатися, що з тобою все гаразд. Бо ж ти не перевернувся назад. Лі хвилювалася. Я казав їй, що ти, ймовірно, просто вирубався ще в людській подобі, але ж ти її знаєш… А тут була вся ця їжа, і… чорт, — від обернувся до Едварда, — приятелю, а ти вмієш куховарити!

— Дякую, — муркнув Едвард.

Я зробив повільний вдих, намагаючись розтиснути щелепи. Я не міг відвести очей від Сетової руки.

— Белла змерзла, — тихо промовив Едвард.

Справді. І це не моя справа. Вона мені не належить.

Сет учув Едвардове зауваження, побачив моє лице — і миттю йому для їди знадобилися обидві руки. Він прибрав долоню з плеча Белли й узявся наминати. Я наблизився до канапи, досі намагаючись опанувати себе.

— Лі зосталася на чатах? — запитав я Сета. Голос мій ще й досі був хрипким зі сну.

— Так, — відгукнувся він із повним ротом. На ньому був іще й новий одяг. І його вбрання пасувало йому значно краще, ніж мені — моє. — Вона там. Не хвилюйся. Вона завиє, коли що. Ми змінилися десь опівночі. Я чатував дванадцять годин, — він пишався, і це було відчутно в його голосі.

— Опівночі? Стривай — а котра зараз година?

— Скоро світатиме, — він визирнув у вікно, щоб пересвідчитися.

Прокляття! Я проспав до кінця дня і всю ніч — як убитий.

— Чорт! Вибач за це, Сете. Справді. Треба було розтовкти мене.

— Та ну, брате, тобі давно слід було виспатися. Відколи ти не спочивав? Ще з ночі напередодні останньої варти з Семом? Десь близько сорока годин? Чи п’ятдесят? Ти ж не машина, Джейку. Крім того, ти нічогісінько не проґавив.

Нічогісінько? Я метнув погляд на Беллу. Барва її обличчя стала нормальною — такою, як я її пам’ятав. Бліда, але з легеньким рум’янцем. Навіть коси її мали кращий вигляд — вони блищали. Вона збагнула, що я оцінював її, і вишкірилася.

— Як твоє ребро? — запитав я.

— Туго замотане, я навіть його не відчуваю.

Я закотив очі. Почув, як заскреготів зубами Едвард, і збагнув, що такий бадьористий настрій дратував його не менше за мене.

— Що ж у нас на сніданок? — дещо саркастично запитав я. — Перша резус негативний чи друга резус позитивний?

Белла показала мені язика. Вона була така, як колись.

— Омлет, — мовила вона, метнувши погляд униз. Я зауважив, що горнятко крові було затиснуте між її та Едвардовою колінками.

— Ти теж поснідай, Джейку, — запропонував Сет. — У кухні повно всього. У тебе ж порожній шлунок.

Я оцінив їжу в нього на тарілці. Схоже було на омлет із сиром і величенький кусень рулету з корицею. У животі в мене забурчало, проте я не зважав.

— А чим снідала Лі? — критично запитав я Сета.

— Гей, я їй приніс харчі, перш ніж сам почав їсти! — захищався він. — А вона сказала, що краще зжере людину, збиту на дорозі, — хоча я певен, вона скоро здасться. Тут такі рулети з корицею… — схоже було, він не міг дібрати відповідного епітету.

— Тоді я піду на полювання з нею.

Сет зітхнув, коли я розвернувся, щоб іти геть.

— Стривай хвильку, Джейкобе!

То був Карлайл, отож коли я обернувся, вираз обличчя в мене, либонь, був не таким зневажливим, як міг би, коли б мене покликав хтось інший.

— Так?

Карлайл наблизився, а Есме вийшла в іншу кімнату. Він зупинився за кілька кроків од мене — трохи далі, ніж стають звичайні люди для звичайної розмови. Я оцінив його намагання не обмежувати мого життєвого простору.

— Коли вже згадали про полювання, — почав він понурим голосом. — Це питання знову постає перед моєю родиною. Я так розумію, що наше попереднє перемир’я в даний час не діє, отож мені потрібна твоя порада. Сем полюватиме на нас поза зоною, яку ви для нас вартуєте? Я не хотів би поранити когось із твоєї родини — чи втратити когось зі своєї. На нашому місці як би ти поводився?

Я здивовано відхилився — він приголомшив мене своїми словами. Що я міг знати про розкішне місце, яке собі забезпечили ці кровопивці? Та з іншого боку, я трохи знав Сема.

— Ризик є, — відповів я, намагаюсь не зважати на іншу пару очей, яка втупилася в мене, й не говорити до неї. — Сем дещо заспокоївся, проте я майже переконаний, що подумки він вважає угоду вже недійсною. І тільки-но йому здасться, що або плем’я, або інші люди опинилися під загрозою, він не з’ясовуватиме ситуації — ви розумієте, що я маю на увазі. Але попри все для нього головне — Ла-Пуш. У них забракне людей, щоб поставити варту там — і ще й висилати мисливські рейди, які могли б завдати вам шкоди. Можу заприсягтися, що він тримається ближче до хати.

Карлайл замислено кивнув.

— Тому я би просто порадив, якщо вже кудись збираєтеся, не ходіть поодинці. І найкраще виходити вдень, адже від вас чекатимуть вилазок саме вночі. Традиційні вампірські забобони. Ви такі меткі — перетніть гори й полюйте з того боку — так далеко від дому він нікого не посилатиме.

— І залишити Беллу тут саму, без захисту?

Я фиркнув.

— А ми що — просто шмат сирого м’яса?

Карлайл засміявся, та за мить обличчя його знову посерйознішало.

— Джейкобе, ти не здатен побити своїх братів.

Погляд мій застиг.

— Не скажу, що це буде легко, проте якщо вони прийдуть, щоб убити її, гадаю, я зможу їх зупинити.

Карлайл тривожно похитав головою.

— Я не мав на увазі, що ти… не здолаєш їх. Але ж це так неправильно! Я не можу взяти такий тягар на свою совість.

— Цей тягар ляже не на вашу совість, докторе. А на мою. І я його витримаю.

— Ні, Джейкобе. Ми потурбуємося, щоб своїми діями не спровокувати цього, — він замислено нахмурився. — Ми виходитимемо втрьох, — вирішив він за хвилю. — Це буде наймудріше.

— Не знаю, докторе. Ділитися навпіл — не найкраща стратегія.

— У нас є додаткові переваги, які компенсують брак людей. Якщо до трійці входитиме Едвард, він зможе убезпечити нас на кілька миль.

Ми воднораз метнули погляди на Едварда. Та вираз на його обличчі миттю змусив Карлайла відступитися.

— Та й інші є можливості, я певен, — сказав Карлайл. Ясна річ, не було такої фізичної потреби, яка б могла зараз відірвати Едварда від Белли. — Алісо, гадаю, ти ж здатна побачити, куди нам не слід потикатися?

— Так, якщо це місце щезає з видимості, — кивнула Аліса. — Це легко.

Едвард, який весь напружився, почувши першу пропозицію Карлайла, розслабився. Белла сумно позирала на Алісу, й поміж брів у неї залягла маленька зморшка — вона завжди з’являлася, коли Белла нервувала.

— Що ж, гаразд, — підсумував я. — Це питання вирішене. Мені час. Сете, я сподіваюся, ти повернешся до сутінків, а поки що поспи десь тут, о’кей?

— Звісно, Джейку. Я перевернуся назад, щойно доїм. Хіба що… — завагався він, поглянувши на Беллу. — Я тобі ще потрібен?

— У неї є ковдри, — гавкнув я на нього.

— Зі мною все гаразд, Сете, дякую, — швидко мовила Белла.

Саме тоді в кімнату влетіла Есме з великим накритим тарелем у руках. Вона невпевнено зупинилася трошки позаду Карлайла і втупила великі золоті очі мені в обличчя. Вона простягнула таріль і зробила сором’язливий крок до мене.

— Джейкобе, — сказала вона тихо. Голос її був не такий пронизливий, як у інших. — Я знаю, тобі це не… додає апетиту — думка поїсти тут, де так неприємно пахне. Але мені було б набагато легше, якби ти взяв дещо з харчів із собою. Я знаю, що через нас ти не можеш повернутися додому. Будь ласка — полегши трошки моє сумління. Візьми щось поїсти, — вона простягнула мені таріль, обличчя її було лагідним і світилося благанням. Не знаю, як їй це вдалося, адже на вигляд їй було щонайбільше двадцять п’ять років, та й шкіра її була неймовірно блідою, але щось у виразі її обличчя зненацька нагадало мені маму.

О Боже!

— Ага, звісно, звісно, — пробурмотів я. — Мабуть. Та й Лі, може, ще не наїлася.

Я простягнув руку й забрав у неї харчі — так і тримав на витягнутій руці. Піду викину десь під дерево. Не хочеться зараз її засмучувати.

А тоді я згадав про Едварда.

А ти не смій їй нічого говорити! Хай вона думає, що я все з’їв.

Я й не поглянув на нього, щоб переконатися, що він зробить це. Краще йому зробити саме так. Кровопивця дещо мені винен.

— Дякую, Джейкобе, — сказала Есме, усміхаючись до мене. Як на цьому кам’яному обличчі могли розцвісти ямочки, чорт забирай?

— Ага, дякую, — відповів я. Лице моє палало — більше, ніж зазвичай.

Оце головна проблема спілкування з вурдалаками — ти до них звикаєш. Вони починають змінювати твою картину світу. Вони починають здаватися друзями.

— Ти пізніше прийдеш, Джейку? — запитала Белла, коли я вже хотів тікати.

— Е… не знаю.

Вона стулила губи, наче стримувала усмішку.

— Будь ласка! Раптом я змерзну?

Я глибоко вдихнув через ніс — і тут-таки збагнув, що це була не найкраща ідея. Я кліпнув.

— Можливо.

— Джейкобе! — гукнула Есме. Я продовжував задкувати до дверей, тож вона зробила кілька кроків до мене. — На ґанку я лишила кошик із речами. Це для Лі. Я їх щойно випрала — і намагалась якнайменше торкатися, — вона нахмурилася. — Ти не віднесеш їй?

— Обов’язково, — буркнув я й поквапився за двері, поки ще хтось не примусив мене почуватися ніяково.

РОЗДІЛ 15. ЦОК-ЦОК, ЦОК-ЦОК, ЦОК-ЦОК

Гей, Джейку, я гадав, що потрібен тобі буду увечері. Як так сталося, що ти не збудив мене, перш ніж Лі лягла спати?

Бо ти поки що не потрібен. Я впораюся сам.

Сет уже вийшов на вартове коло з півночі. Щось було?

Ні. Нічогісінько.

Ти робив вилазки?

Він наштовхнувся на слід, який я полишив, і попрямував уздовж нової стежки.

Так, я кілька разів відбігав уперед. Знаєш, просто перевіряв. Каллени збираються вирушати на полювання…

Пора вже.

Сет помчав назад до головної стежки.

З ним нести варту було легше, ніж із Лі. Хоч вона старалася — дуже старалася, проте в її думках завжди було якесь подвійне дно. Їй не хотілося бути тут. Вона не хотіла піддаватися тому дружньому почуттю до вампірів, яке зароджувалося в моїй голові. Вона не хотіла долучатися до ніжної дружби Сета з вурдалаками, яка що день, то міцнішала.

Але ж сміхота! Я гадав, що найбільше проблем у неї виникатиме зі мною! Ми завжди дратували одне одного, коли були в Семовій зграї. Проте зараз у її свідомості не було антагонізму зі мною — тільки з Калленами та Беллою. Цікаво чому. Може, вона просто була вдячна, що я не змусив її забиратися геть? Либонь, тепер я ліпше розумів її ворожість. Хай там як, але вартувати з Лі зараз було зовсім не так погано, як я собі уявляв.

Звісна річ, вона не аж так змінилася. І їжа, і харчі, які їй передала Есме, зараз пливли річкою за течією. Навіть потому як я з’їв свою частку — не тому, що запах був непоборний, коли я забрався подалі від вампірів, а просто я хотів показати Лі приклад жертовності й терпіння, — вона відмовилася. Невеличкий лось, якого вона зарізала десь опівдні, не вгамував достоту її голоду. І значно погіршив гумор. Лі ненавиділа сире м’ясо.

Може, варто зробити велике коло на схід? — запропонував Сет. — Зайти глибше в ліс, поглянути, чи там на нас не чатують.

Я міркував про це, — погодивсь я. — Але краще зробімо це, коли всі втрьох не спатимемо. Я не хотів би тут ослаблювати чати. Але треба буде обов’язково все розвідати, перш ніж Каллени вирушать на полювання. І чимшвидше.

Правда.

Це наштовхнуло мене на думку.

Якщо Калленам удасться вирватися звідси без утрат, їм справді варто рухатися далі. Певно, їм слід було забиратися вже тоді, коли ми вперше прийшли їх попередити. У них мають бути інші схованки. І мусять бути друзі на півночі, хіба ні? Хапати Беллу й тікати. Здавалося, це очевидний вихід у такій ситуації.

Я, мабуть, мав їм це запропонувати, але злякався, що вони послухаються мене. Я ж бо не хотів, аби Белла зникла — і я б уже ніколи не дізнався, витривала вона чи ні.

Ні, це все дурниці. Треба сказати їм, що час пакуватися. Немає їм сенсу залишатися, та й мені буде ліпше — не легше, проте здоровіше, — якщо Белли не буде поряд.

Легко казати зараз, коли Белла не тут, коли на її обличчі не читається захват від моєї присутності — і коли вона кігтями не чіпляється за життя…

О, я вже питав про це Едварда, — подумав Сет.

Про що?

Я запитав, чому вони досі не забралися. Могли б переїхати до Тані чи деінде. Далеко, щоб Сем не міг їх дістати.

Мені довелося самому собі нагадати, що я тільки-но збирався давати Калленам саме таку пораду. Що так буде найкраще. Що я не маю лютувати на Сета за те, що він знімає з моїх плечей цей тягар. Зовсім не маю лютувати.

І що ж вони сказали? Просто чекають на віконечко, щоб прослизнути?

Ні. Вони не збираються йти геть.

Така новина не мала б обрадувати мене.

Чому ні? Це ж дурість.

Ні, не зовсім, — мовив Сет, захищаючись. — Чимало часу піде на те, щоб облаштувати медичну допомогу так, як вона облаштована тут. У них під рукою все, що потрібно для Белли, і є можливість організувати все ще краще. Саме тому вони й хочуть вийти на полювання. Карлайл вважає, що Беллі незабаром знадобиться більше крові. Вона майже випила всю кров першої групи, резус негативний, яку для неї запасли. І йому не подобається, що запаси тануть. Отож він хоче накупити побільше. Ти не знав, що кров можна купити? Якщо ти лікар, звісна річ.

Я ще не готовий був міркувати логічно. Все одно це дурість. Вони ж можуть забрати більшість речей із собою, хіба ні? А там, куди переїдуть, украдуть усе, що їм потрібно. Чи зважатиме на закон той, хто не-мертвий?

Едвард не хоче ризикувати, перевозячи її.

Зараз вона почувається ліпше.

Набагато, — погодився Сет. У голові він порівнював мій останній спогад із того часу, коли Белла була приєднана до крапельниць, із тим, що побачив на власні очі, коли вийшов із будинку. Вона усміхнулася до нього й помахала рукою. Але вона не може далеко подорожувати, розумієш. Ця істота їй просто дух забиває.

Я ковтнув нудотну хвилю, яка підступила до горла. Так, знаю.

І ще одне ребро їй зламала, — повідомив він понуро.

Я на мить затнувся, спотикнувся, перш ніж вирівняв крок.

Карлайл знову її добре замотав. Ще одна тріщина, сказав він. А Розалія сказала, що навіть звичайні людські діти іноді ламають мамам ребра. В Едварда був такий вираз обличчя, ніби він там-таки відірве їй голову.

Шкода, що не відірвав.

Сет збирався надати мені повний звіт — він знав, наскільки мені це все важливо, хоча я й ніколи не просив його доповідати. Сьогодні в Белли то з’являлася гарячка, то зникала. Температура не надто висока — просто вона пріла, а тоді її морозило. Карлайл ще не знає, що це таке — може, вона просто застудилася. Бо ж зараз її імунна система не в найкращому стані.

Так, я певен, це просто збіг.

Але вона в гарному гуморі. Вона теревенила з Чарлі, реготала і все таке…

З Чарлі? Що?! Що ти маєш на увазі — теревенила з Чарлі?!

Тепер на бігу затнувся Сет — моя лють здивувала його. Гадаю, він щодня дзвонить, щоб побалакати з нею. Іноді й мама її дзвонить також. Белла по голосу тепер почувається набагато краще, отож вона запевнила батька, що вже почала видужувати…

Почала видужувати?! Та що в біса вони собі думають?! Вселяти в Чарлі надію, щоб потім наповал убити його, коли вона помре? Я гадав, вони готують його до найгіршого! Попереджають його! Навіщо вона його так підставляє?

Вона ж не обов’язково помре, — лагідно подумав Сет.

Я зробив глибокий вдих, щоб заспокоїтися. Сете. Навіть якщо вона видряпається з цього, то не залишиться людиною. Вона усвідомлює це, і так само усвідомлюють усі решта. Навіть якщо вона не помре, їй усе одно доведеться вельми переконливо вдавати труп, хлопче. Або так — або просто щезнути. Я вважав, що вони хочуть полегшити страждання Чарлі. То чому ж…?

Гадаю, це ідея Белли. Ніхто нічого не казав, але на обличчі Едварда читалися, схоже, саме такі думки, які ти зараз озвучив.

Знову я на одній хвилі з кровопивцею.

Кілька хвилин ми бігли мовчки. Я відхилився уздовж нової стежки, забираючи на південь.

Не забігай задалеко.

Чому?

Белла просила мене переказати тобі, щоб ти зазирнув до неї.

Зуби мої стиснулися.

Й Аліса теж хоче тебе бачити. Вона сказала, що змучилася сидіти на горищі, мов кажани в башті, — Сет пирхнув коротким смішком. — Я вже мінявся місцями з Едвардом — щоб підтримувати Беллі нормальну температуру. То гріли її, то охолоджували. Гадаю, якщо ти сам не хочеш, я можу повернутися туди…

Ні. Я все зроблю, — гавкнув я.

О’кей, — Сет більше нічого не сказав. Він просто зосередився на своїй ділянці лісу.

Я ж тримався курсу на південь, шукаючи якихось нових знаків. Я розвернувся, щойно добігши до перших будівель. Тут іще не місто, проте я не волів, щоб поповзли чутки про вовків. Останнім часом нам щастило триматися зовсім непомітно.

Дорогою назад я помчав навпростець до будинку. Знаю, це було дурницею, але я не міг утриматися. Мабуть, я мазохіст.

Все з тобою нормально, Джейку. Це просто ситуація ненормальна.

Сете, будь ласка, стули писок.

Уже стуляю.

Цього разу я не вагався на ґанку — просто зайшов у двері, наче власник цього дому. Гадав, це мало б роздратувати Розалію, але мене чекало розчарування. Ні Розалії, ні Белли ніде не було. Я дико роззирався навсібіч, сподіваючись, що просто їх не помітив, а серце моє билося в ребра якось дивно й неприємно.

— З нею все гаразд, — прошепотів Едвард. — Точніше, ситуація стабільна.

Едвард сидів на канапі, схиливши голову на долоні, й коли заговорив, навіть не підвів голови. Есме сиділа поруч, міцно пригорнувши його рукою.

— Привіт, Джейкобе, — сказала вона. — Я рада, що ти повернувся.

— Я теж, — глибоко зітхнула Аліса. Вона танцюючи спустилася сходами, кривляючись до мене. Наче я запізнився на побачення.

— Е… привіт, — відгукнувсь я. Дивно було вдавати чемність. — Де Белла?

— У туалеті, — пояснила Аліса. — Ти ж розумієш, вона здебільшого п’є рідину. Крім того, вагітні взагалі часто бігають у туалет, я чула.

— А!

Я зніяковіло стояв, гойдаючись із пальців на п’яти.

— О, чудово, — пробуркотіла Розалія. Я рвучко обернув голову й побачив, як вона з’явилася з вітальні, напівсхована за сходами. Вона тримала Беллу, як немовля, на руках, а на обличчі її застигла зла усмішка, яка призначалася мені. — Я давно вже вчула якийсь бридкий сморід.

І як і минуло разу, Беллине обличчя засвітилося, мов у дитини на Різдво. Мовби я приніс їй найкращий подарунок.

Це було так несправедливо.

— Джейкобе, — видихнула вона, — ти прийшов.

— Привіт, Білко.

І Есме, і Едвард підвелися. Я спостерігав, як Розалія обережно поклала її на канапу. І побачив, що, незважаючи на це, Белла побіліла й затримала дихання — наче дала собі слово й не писнути, яким би нестерпним не був біль.

Едвард погладив її по чолу, потім по шиї. Він намагався зробити це так, наче просто прибрав неслухняне пасмо, але мені здалося, що він перевіряв її стан — як лікар.

— Тобі не холодно? — муркнув він.

— Ні, все гаразд.

— Белло, ти пам’ятаєш, що тобі сказав Карлайл? — мовила Розалія. — Нічого не приховуй. Це не допоможе нам у турботі про вас двох.

— О’кей, я трохи змерзла. Едварде, ти не міг би дати мені ковдру?

Я закотив очі.

— А я вам не згоджуся?

— Ти щойно зайшов, — сказала Белла. — І либонь, намотував кола всенький ранок. Спочинь хвильку. Гадаю, я за мить зігріюся.

Я не зважив на її слова — просто вмостився біля канапи на підлозі, ще вона й не встигла замовкнути. Але я не знав, як діяти далі. Вона була такою вразливою на вигляд, тож я боявся навіть торкнутися її, покласти їй долоню на плечі. Отож я просто притулився збоку, на всю довжину її тіла, й узяв її за руку. Другу долоню я приклав їй до щоки. Важко було сказати, чи холодніша вона, ніж зазвичай.

— Дякую, Джейку, — мовила вона, і по тілу моєму пробігли дрижаки.

— Еге ж, — відгукнувсь я.

Едвард всівся на бильце канапи в ногах у Белли, він не відривав очей від її обличчя.

Важко було сподіватися, особливо зважаючи на надзвичайно тонкий слух присутніх, що ніхто не почує, як бурчить у мене в животі.

— Розаліє, ти не принесеш Джейкобові щось із кухні? — запропонувала Аліса. Її не було видно — вона сховалася за спинкою канапи.

Розалія, не вірячи власним вухам, втупилася туди, звідки долинав голос Аліси.

— Дякую, Алісо, проте навряд чи я зможу з’їсти страву, в яку наплювала блондинка. Боюся, тіло моє не сприйме отрути.

— Розалія ніколи не поставить Есме в таке незручне становище, виявивши негостинність.

— О ні, звісно! — солоденьким голосом підтвердила білявка — я відразу вчув у ньому підступ. Вона підвелася й вилетіла з кімнати.

Едвард зітхнув.

— Ти ж мені скажеш, якщо вона отруїть страву? — запитав я.

— Так, — пообіцяв Едвард.

І з якогось дива я йому повірив.

З кухні чувся гуркіт і стукіт, а ще — дивна річ — металевий скрегіт, наче хтось погано обходився з начинням. Едвард знову зітхнув, але воднораз і легенько всміхнувся. Але перш ніж я встиг усе це добре обміркувати, повернулася Розалія. З вдоволеним смішком вона поставила переді мною на підлозі срібну миску.

— Смачного, дворняго.

Колись це, либонь, була велика салатниця, проте білявка добряче розплескала метал, щоб салатниця стала схожою на справжню собачу миску — оце звідти й походив металевий скрегіт і гуркіт. Я мав би почувати захват від її майстерності. А якою уважною була вона до деталей! На внутрішньому боці вона навіть вишкрябала слово «Сірко». Чудовий почерк.

Та оскільки їжа мала вельми пристойний вигляд — відбивна, велика запечена картоплина й різні соуси, — я мовив до неї:

— Дякую, білявко. Вона фиркнула.

— Гей, а ти знаєш, як блондинка убиватиме рибу? — запитав я і провадив на одному подисі: — Втопить!

— Цей анекдот я теж уже чула, — відповіла вона, але цього разу без посмішки.

— Спробую згадати щось новеньке, — пообіцяв я — і взявся до їжі.

Вона скривилася з огидою й закотила очі. А далі всілася в одне з великих крісел і почала перемикати канали на телевізорі так швидко, що навряд чи встигала зауважити, яка де програма.

Їжа була смачною, навіть незважаючи на вурдалацький сморід, який витав у повітрі. Я починав до нього звикати. Ха! Не те щоб я саме цього колись прагнув…

Коли я доїв (я ще думав, чи не вилизати мені миску, аби порадувати Розалію), то відчув, як холодні пальчики Белли пробігли по моєму волоссю. Вона поплескала мене по потилиці.

— Час підстригтися?

— Ти трошки заріс, — підтвердила вона. — Може…

— Дай угадаю: хтось із присутніх тут працював перукарем у паризькому салоні?

Вона гигикнула.

— Може бути.

— Ні, дякую, — відмовивсь я, перш ніж вона дійсно запропонувала. — Ще кілька тижнів я і так протягну.

І тут-таки подумав: а скільки тижнів вона протягне? Кортіло запитати про це якось увічливо.

— Отож… е-е-е… а коли намічається? Ну, я кажу, коли там має народитися маленьке чудовисько?

Вона ляснула мене по потилиці приблизно з силою пір’їни, але нічого не відповіла.

— Я серйозно, — сказав я. — Просто хочу знати, скільки мені ще треба бути тут.

Скільки ще будеш тут ти, додав я подумки. І обернувся, щоб поглянути на неї. Очі її були замислені — і знову з’явилася засмучена зморщечка між бровами.

— Я не знаю, — пробурмотіла вона. — Не точно. Очевидно, що про стандартні дев’ять місяців тут не йдеться, а УЗД ми зробити не змогли, тож Карлайл може базувати свої оцінки тільки на тому, який у мене завбільшки живіт. Нормальні люди мають набрати в середньому сорок сантиметрів отут, — вона провела пальцем довкруж величезного живота, — коли дитина цілком сформована. Один сантиметр додається щотижня. Сьогодні зранку в мене було тридцять сантиметрів, і загалом на день я нарощую близько двох сантиметрів, іноді навіть більше…

Два тижні за один день — а дні просто летять. Її життя прокручується, мов пришвидшена кінострічка. То скільки днів їй лишилося, якщо справді ідеться про сорок сантиметрів? Чотири? Цілу хвилину я підраховував — і злякано ковтнув слину.

— З тобою все гаразд? — запитала вона.

Я просто кивнув, не певен, що голос не зрадить мене.

Едвард, слухаючи мої думки, відвернувся від нас, але я бачив його відображення у дзеркальній стіні. Це знову був чоловік, який палав із середини.

Неймовірно, як визначена дата змінила моє ставлення до власної можливості покинути її — і можливості, що вона покине нас. Я навіть був радий, що Сет заговорив про це: тепер я знав, що вони залишаться тут. Було б незносно гадати: підуть вони геть чи ні, віднявши у мене один, два чи три з цих чотирьох днів. Моїх чотирьох днів.

А ще хоча я знав: усе майже закінчилося, було неймовірно, наскільки оцей мій зв’язок із нею ставало важче розірвати. Наче він був пов’язаний із ростом її живота: що більшою робилася вона, то більшою ставала її сила тяжіння.

Якоїсь миті я спробував поглянути на неї ніби збоку, відділити себе від решти. Я усвідомлював, що це не плід моєї уяви: моя потреба в ній і справді зростала. Чому ж так? Бо вона помирала? Чи знання, що навіть якщо вона не помре — оптимістичний сценарій, — то перетвориться на щось зовсім нове, таке, якого я раніше не знав?

Вона провела пальцем мені по щоці, і де вона торкнулася, шкіра моя була вологою.

— Все буде гаразд, — заколисуюче мовила вона. І байдуже, що ці слова анічогісінько не важили. Вона вимовила їх так, як батьки співають дітям безглузді колисанки. Люлі-люлі, хлопче.

— Еге ж, — пробурмотів я.

Вона скрутилася калачиком у мене на руці, поклавши голову мені на плече.

— Я не вірила, що ти прийдеш. Сет переконував, що ти прийдеш, і Едвард також, але я їм не вірила.

— Чому ж ні? — запитав я ображено.

— Ти тут не почуваєшся щасливим. Але ти все одно прийшов.

— Ти ж хотіла, щоб я прийшов.

— Знаю. Але ти міг не приходити, бо це нечесно з мого боку — хотіти, щоб ти був тут. Я б усе зрозуміла.

На хвильку запала тиша. Едвард нарешті оволодів своїм обличчям. Він спостерігав за тим, як Розалія перемикає канали. Вона вже дійшла до шестисотого. Цікаво, скільки часу в неї займе повернутися до початку.

— Дякую, що прийшов, — прошепотіла Белла.

— Можна тебе дещо запитати? — поцікавивсь я.

— Звісно.

Едвард, здавалося, зовсім не звертав на нас уваги, але ж він знав, що саме хочу я запитати, отож йому не вдалося мене обдурити.

— Для чого я тобі тут? Сет міг би зігрівати тебе, і з ним набагато легше: він — таке собі веселе щасливе щеня. Та коли я з’являюся в дверях, ти усміхаєшся, наче тільки мене й чекала.

— І тебе серед інших.

— Оце мене й не радує, сама знаєш.

— Так, — зітхнула вона, — вибач.

— Та все одно — для чого? Ти так і не відповіла.

Едвард знову відвернувся — начебто дивився у вікно. Обличчя його було у задумі.

— Коли ти тут, Джейкобе, у мене відчуття… повноти. Наче вся моя родина зібралася. Тобто мені здається, що саме так і маєш почуватися — я-бо ніколи не мала великої родини. Це приємно, — миттєва усмішка осяяла її обличчя. — Але родина не повна, коли ти не тут.

— Я ніколи не стану частиною твоєї родини, Белло.

Міг би. І мені було б добре. Проте це було у якомусь віддаленому майбутньому, яке померло, так і не народившись.

— Ти завжди був частиною моєї родини, — не погодилася вона.

Зуби мої скреготнули.

— Брехлива відповідь.

— А яка правдива?

— Ну, наприклад: Джейкобе, твій біль мене наснажує.

Я відчув, як вона здригнулася.

— Тобі б це сподобалося більше? — прошепотіла вона.

— Так чесніше принаймні. Це вкладається у мене в голові. З цим я можу зжитися.

А тоді я ще раз поглянув на її обличчя, яке було за волосину від мого. Очі її були заплющені, чоло нахмурене.

— Джейку, ми зійшли з дороги. Ми втратили ґрунт під ногами. Ти маєш бути частиною мого життя — я це відчуваю, і ти це відчуваєш також, — вона хвильку помовчала, не розплющуючи очей, ніби чекала, що я почну заперечувати. Коли ж я нічого не сказав, вона провадила далі: — Але все пішло не так. Ми в чомусь помилилися. Ні. Я помилилася. Я зробила щось не так, і ми зійшли з дороги…

Голос її урвався, а похмура зосередженість помалу розгладилася, і нарешті залишилися тільки тоненькі зморшки в кутиках вуст. Я почекав, поки вона ще трохи поллє мої рани лимонним соком, та зненацька долинуло м’яке хропіння.

— Вона виснажена, — пробурмотів Едвард. — День був дуже довгий. Важкий день. Гадаю, вона б давно вже заснула, але чекала на тебе.

Я навіть не глянув на нього.

— Сет сказав, що оте поламало їй іще одне ребро.

— Так. І тепер їй важко дихати.

— Чудово.

— Покличеш мене, коли в неї знову буде гарячка.

— Еге ж.

У неї й досі були сироти на руці, яка не торкалася моєї. Я ще голови не підвів, шукаючи очима ковдру, як Едвард уже потягнув покривало, яке затуляло спинку канапи, й накрив ним Беллу.

Іноді здатність читати думки економила час. Наприклад, мені не доведеться влаштовувати обвинувачувальний процес із приводу того, як вони чинять щодо Чарлі. Це ж маячня. Едвард точно вчує, який я лютий…

— Так, — погодився він, — то була не найкраща ідея.

— Тоді навіщо? Навіщо Белла запевняла батька, що почала видужувати, якщо згодом це тільки додасть йому болю?

— Вона не могла витерпіти його занепокоєння.

— Отож ліпше…

— Ні. Не ліпше. Але я не примушуватиму її зараз ні до чого, що завдає їй прикрощів. Хай там як, а так вона почувається краще. З рештою впораємося пізніше.

Це все було неправильно. Белла не така, щоб відкладати біль Чарлі на пізніше — тим паче щоб хтось інший потім мав цим займатися. Навіть коли вона при смерті. Це було на неї несхоже. Якщо я хоч трошки знаю Беллу, в неї має бути запасний варіант.

— Вона цілком переконана, що житиме, — відгукнувся Едвард.

— Але не як людина.

— Ні, не як людина. Проте вона ще сподівається побачитися з Чарлі.

Ого, стає дедалі цікавіше!

— Побачитися. З Чарлі, — я нарешті поглянув на нього саркастично. — Згодом. Побачитися з Чарлі, коли вона стане сніжно-білою, з блискучими червоними очима. Я не кровопивця, мабуть, я чогось не тямлю, але Чарлі — не найвдаліший вибір для першої вурдалацької страви.

Едвард зітхнув.

— Вона знає, що не зможе наближатися до нього принаймні рік. Вона вважає, що зможе його обдурити. Сказати, що їй довелося лягти в лікарню на тому кінці світу. Тримати зв’язок тільки по телефону.

— Божевілля.

— Так.

— Чарлі не дурний. Навіть якщо вона його не заріже, він не зможе не помітити відмінності.

— Але вона робить ставку саме на це.

Я не відривав від нього очей, чекаючи на детальніше пояснення.

— Вона не старітиме, звісно, тобто бачитися вони зможуть тільки обмежену кількість років, навіть якщо Чарлі купиться на ту казку, яку вона йому наспіває, — він слабко усміхнувся. — Пам’ятаєш, як ти намагався розтлумачити їй власну переміну? Як ти змусив її здогадатися?

Вільна моя рука стислася в кулак.

— Вона тобі розповіла?

— Так. Вона намагалася пояснити… свою ідею. Розумієш, їй не дозволено розповідати Чарлі правду — для нього це буде вельми небезпечно. Але ж він тямущий, практичний чолов’яга. Вона гадає, що він сам зможе вигадати цілком пристойне пояснення. Звісно, вона вважає, що це пояснення буде далеким від істини, — він пирхнув. — Зрештою, ми не надто притримуємося вурдалацьких законів. Отож він зробить кілька неправильних висновків щодо нас — як і вона зробила з самого початку, а ми їх не розвінчуватимемо. Вона вважає, що зможе бачитися з ним… від часу до часу.

— Божевілля, — повторив я.

— Так, — погодився він знову.

Це була слабкість із його боку — дозволити їй у цьому взяти гору, просто щоб вона сьогодні почувалася щасливою. Бо згодом нічого доброго з цього не вийде.

І тут-таки я подумав: він не вірить у те, що вона житиме й отримає нагоду втілити в життя свій безумний план. Просто підтакує їй, аби вона чимдовше почувалася щасливою.

Наприклад, іще чотири дні.

— Я витримаю все, що б не сталося, — прошепотів він, схилив голову і відвернувся, аби я не міг побачити виразу його обличчя. — Але зараз я не завдаватиму їй болю.

— Протягом чотирьох днів? — запитав я.

Він не підвів погляду.

— Плюс-мінус.

— А далі що?

— Що саме ти маєш на увазі?

Я міркував про те, що сказала Белла. Про те, що та істота огорнена чимось міцним і надійним, схожим на шкіру вампіра. Отож, як усе відбуватиметься? Як істота вивільниться?

— Я зібрав деякі відомості, й з усього виходить, щоб вилізти з лона, такі істоти використовують власні зуби.

Я судомно ковтнув хвилю нудоти, яка піднялася з живота.

— Відомості? — слабким голосом запитав я.

— Саме тому останнім часом не було Джаспера й Еммета. Карлайл саме цим зараз займається — намагається розшифрувати старі міфи та легенди, використовуючи всі наявні у нас пристрої, шукає натяку, який міг би допомогти нам передбачити, як саме поводитиметься ця істота.

Легенди? Якщо існують міфи, тоді…

— Тоді ця істота — не перша? — перепитав Едвард, вихоплюючи в мене з рота запитання. — Можливо. Але все дуже непевно. Міфи цілком можуть бути результатом страху й забобонів. Хоча… — повагався він, — ваші міфи правдиві, чи не так? Мабуть, ці також. Бо вони справді прив’язані до місцевості, пов’язані між собою…

— А як ви надибали…?

— У Південній Америці ми познайомилися з жінкою. Вона зростала в громаді, яка берегла традиції. Вона чула про таких істот — старі легенди, які переповідалися з покоління в покоління.

— А що саме? — прошепотів я.

— Що цих істот треба негайно вбивати. Перш ніж вони наберуться сили.

Сем так і думав. Тож він мав рацію?

— Звісно, про нас легенди кажуть те саме. Що нас треба знищувати. Що ми — бездушні вбивці.

Два потрапляння з двох.

Едвард коротко хмикнув.

— А що в цих легендах розповідалося про… матерів?

Його обличчя спотворила мука, і я, здригнувшись від його болю, збагнув, що він не відповідатиме. Зараз він навряд чи здатен був говорити.

Відповіла Розалія, котра потому, як Белла заснула, сиділа так тихо й нерухомо, що я геть за неї забув.

Вона презирливо пирхнула.

— Звісна річ, ніхто не вижив, — сказала вона. Ніхто не вижив, отак прямо й байдуже. — Народжувати в зараженому болоті, коли якась повитуха розмазує тобі ведмежу слину по обличчю, щоб відігнати злих духів, не найбезпечніший спосіб. Навіть звичайні пологи в половині випадків закінчувалися погано. Ні в кого з них не було того, що має ця дитина: медичного персоналу, який має бодай якусь гадку, чого така дитина може потребувати, і який би намагався задовольнити її потреби. Або лікаря, який володіє унікальним знанням про природу вампірів. Або продуманого плану, як допомогти дитині народитись якомога безпечніше. Отрути, яка загоїть рани, коли щось піде не так. З дитиною все буде гаразд. І решта матерів напевно б вижили, якби мали це все: якщо вони взагалі існували. Іноді я в цьому сумніваюся, — вона презирливо гмикнула.

Дитина, дитина! Наче тільки це й важило! Для неї життя Белли — незначна деталь, якою можна знехтувати.

Едвардове обличчя побіліло, як сніг. Руки його скрючилися, як пташині кігті. А Розалія, егоїстична й байдужа, розвернула крісло до нього спиною. Він же схилився вперед, зіщулився.

Дозволь мені, — запропонував я.

Він помовчав, зводячи брову.

Я тихенько підняв свою собачу миску з підлоги. А тоді метким, дужим рухом долоні жбурнув у голову білявки так, що миска — з пронизливим «бам!» — розпласталася, а тоді зрикошетила через усю кімнату й відтяла круглу верхівку з масивного бильця сходів.

Белла крутнулася, проте не прокинулась.

— Тупа блондинка, — буркнув я.

Розалія повільно обернула голову, очі її палали.

— Ти. Метнув. Їжу. В моє. Волосся.

Мені вдалося!

Я вибухнув. Відсунувшись від Белли, щоб не розтрусити її, я зареготав так, що сльози побігли в мене по щоках. З-поза канапи я чув, як до мене долучився дзвінкий сміх Аліси.

Цікаво, чому Розалія не підстрибнула. Я цього очікував. Але тоді збагнув, що мій регіт збудив Беллу, хоча головний шум вона проспала.

— Що смішного? — муркнула вона.

— Я метнув їжу їй у волосся, — пояснив я, качаючись від сміху.

— Песику, я тобі цього не забуду, — прошипіла Розалія.

— Стерти пам’ять блондинки не так уже й важко, — зауважив я. — Просто треба дмухнути їй у вухо.

— Розкажи хоч один новий анекдот, — гавкнула вона.

— Та ну, Джейку. Лиши Розалію в спо… — Белла обірвала речення на половині й хапнула ротом повітря. Тої ж таки миті Едвард уже нахилився над нами, здираючи покривало. Її били конвульсії, аж спина вигиналася.

— Він просто, — видихнула Белла, — потягується.

Вуста її були білі, а зуби вона стиснула так, наче не давала вихопитися крику.

Едвард притулив обидві долоні їй до щік.

— Карлайле! — погукав він напруженим тихим голосом.

— Уже тут, — відповів лікар. Я й не чув, як він увійшов.

— О’кей, — сказала Белла, досі важко й уривчасто дихаючи. — Гадаю, все минулося. У бідного дитинчати замало місця, і все. Він так підріс.

Важко було уявити, що таким захопленим тоном вона звертається до істоти, яка роздирає її зсередини. Особливо наслухавшись безсердечної Розалії. Зростало нестримне бажання запустити ще чимось і в Беллу.

Але вона не вловила мого настрою.

— Знаєш, він нагадує мені тебе, Джейку, — мовила вона із замилуванням, досі важко дихаючи.

— Не смій порівнювати мене з тою істотою, — виплюнув я крізь зуби.

— Я просто мала на увазі, як ти ріс, — пояснила вона, і в голосі прозвучала образа. Чудово. — Ти просто мов вистрілив угору. Здавалося, ти щохвилі ставав вищим. І він так само. Росте так швидко!

Я прикусив язик, щоб із нього не зірвалося те, що я справді хотів сказати, — так прикусив, що рот наповнився смаком крові. Звісно, заживе перш, ніж я встигну ковтнути. Ось що потрібно Беллі — була б вона такою ж сильною, як я, мала б вона здатність так хутко зцілюватися…

Коли вона знесилено відкинулася на канапу, дихала вже легше.

— Гм, — муркнув Карлайл. Я підвів на нього погляд — очі його втупилися в мене.

— Що таке? — вимогливо запитав я.

Едвардова голова схилилася набік, коли він вивчав думки у голові Карлайла.

— Джейкобе, пам’ятаєш, я намагався з’ясувати генетичний код плоду? Його хромосомний набір?

— І що ви з’ясували?

— Ну, якщо зважати на деякі спільності між вами…

— Спільності?! — рикнув я — мені не сподобалася ця множина.

— Прискорений ріст, а ще те, що Аліса не бачить нічого ні про нього, ні про вас…

Я відчув, як у мене видовжилося обличчя. Про другу особливість я цілком забув.

— Отож я подумав: може, тут і криється відповідь? Якщо ці спільності — на генному рівні.

— Двадцять чотири пари, — буркнув собі під ніс Едвард.

— Але ж ви цього не знаєте напевно.

— Ні. Але це дає поживу для роздумів, — мовив Карлайл заспокійливим голосом.

— Еге ж. Як захопливо.

Белла вже знову легенько похропувала — наче на підтвердження мого саркастичного зауваження.

Тут вони почали змальовувати мені детальну картину, вдаючись у такі генетичні подробиці, що єдині слова, які я був здатен утямити, були «і» та «а». І моє власне ім’я, певна річ. Аліса приєдналася до пояснення, де-не-де вставляючи слово своїм дзвінким пташиним голосом.

І хоча вони балакали про мене, я навіть не намагався втямити висновків, які вони робили. У мене інше було на думці — кілька фактів, які слід було узгодити між собою.

Факт перший: Белла сказала, що істота захищена чимось таким міцним, як шкіра вампіра, чимось, що не міг просвітити ультразвук і не брали голки. Факт другий: Розалія обмовилася, що вони склали план, як допомогти істоті безпечно з’явитися на світ. Факт третій: Едвард сказав, що за легендами чудовиська — такі, як це, — зубами прогризають собі дорогу на волю.

Я здригнувся.

В цьому був певний божевільний сенс, адже (факт чотири) існує вельми мало матеріалів, здатних протяти шкіру вурдалака. Зуби цієї істоти — за легендами — були достатньо міцними для цього. І мої зуби були достатньо міцними.

І зуби вампірів були достатньо міцними.

Важко було не збагнути таку очевидну річ, але я не хотів бачити очевидних речей. Адже я надто чітко уявляв собі, яким саме чином Розалія збирається допомогти істоті «безпечно» з’явитися на світ.

РОЗДІЛ 16. УВАГА: ІНФОРМАЦІЇ СТАЄ ЗАБАГАТО

Я забрався геть рано-вранці, до схід сонця. Прихилившись до канапи, я трошки неспокійно поспав. Едвард збудив мене, коли Беллине обличчя розчервонілося, і зайняв моє місце, щоб охолодити її. Я потягнувся й вирішив, що відпочив достатньо, аби нарешті трошки попрацювати.

— Дякую, — тихо сказав Едвард, прочитавши мої плани. — Якщо дорога буде вільна, наші вийдуть на полювання сьогодні.

— Я тобі повідомлю.

Приємно було повернутися у свою вовчу подобу. Я закляк через те, що забагато сидів останнім часом. Я збільшив крок, намагаючись розрухати суглоби.

Доброго ранку, Джейкобе, — привітала мене Лі.

О, добре, ти не спиш! Скільки часу Сет уже спить?

Іще не спить, — сонно подумав Сет. — Але вже падає. Які завдання?

Гадаєш, витримаєш іще годинку?

Певна річ. Нема питань. Сет миттю звівся на ноги, обтрусився.

Нам слід зробити велику вилазку, — мовив я до Лі. — Сете, тримай периметр.

Слухаюсь. Сет побіг легкою риссю.

Мчимо виконувати ще одне доручення вурдалаків, — буркнула Лі.

Ти щось маєш проти?

Ну, звісно, ні. Я просто обожнюю виконувати забаганки цих миленьких кровопивць.

Гаразд. Ну, побачимо, як швидко ми вміємо бігати.

О’кей! Безперечно, я не відмовлюся від перегонів.

Лі перебувала у найдальшому західному кінці нашої стежки. Але замість того, щоб погнати до мене навпростець попри будинок Калленів, вона вирішила триматися стежки. Я помчав на схід, знаючи, що хоча вона дала мені фору, з її здібностями вже незабаром вона обжене мене, якщо я розслаблюся хоч на секунду.

Лі, тримай ніс біля землі. Це не перегони — це розвідувальна операція.

Я можу поєднати одне й друге — і все одно копну тебе під зад.

Що ж, нехай радіє. Я знаю.

Вона розсміялася.

Ми вибігли на стежку, яка петляла між горами на схід. Це була знайома дорога. Ми вже чатували в цих горах рік тому, коли вампіри забралися геть, — включили їх у звичайний район своєї варти, щоб забезпечити кращий захист місцевим мешканцям. Коли Каллени повернулися, ми знову обмежили свою територію. За угодою це була їхня земля.

Проте для Сема цей факт зараз, мабуть, нічого не значить. Угода скасована. Сьогодні питання — наскільки він прагне показати свою владу? Чи підстерігатиме він самотніх Калленів, якщо вони полюватимуть на його землях? Говорив Джаред правду — чи скористався з того, що ми вже не чуємо одне одного?

Ми заглиблювалися все далі в гори, але не знаходили й сліду зграї. Повсюди були сліди вампірів, які вже вивітрювалися, але я встиг звикнути до їхнього запаху. Я дихав цим запахом цілісінький день.

На одній зі стежок я вловив нещодавній концентрований запах — вся родина вчащала сюди, окрім Едварда. Проте коли Едвард привіз додому свою вагітну помираючу дружину, про якусь особливу принадність цього місця забули. Я заскреготів зубами. Що б то не було, мене це не стосується.

Лі так і не обігнала мене, хоча в цей момент легко могла б. Я набагато більше уваги приділяв кожному новому запаху, аніж нашим із нею перегонам. Вона трималася праворуч, просто бігла поряд, а не боролася за першість.

Ми забралися доволі далеко, — зауважила вона.

Еге ж. Якби Сем підстерігав самотніх мисливців, ми б уже давно наразилися на його слід.

Для нього зараз логічніше зачаїтися в Ла-Пуші, — подумала Лі. — Він знає, що у кровопивць з’явилося додатково три пари очей. Отож навряд чи йому вдасться захопити їх зненацька.

Ми насправді розвідували про всяк випадок.

Еге ж, не хотіли наших дорогоцінних паразитів наражати на небезпеку.

Ні, — погодивсь я, ігноруючи її сарказм.

Джейкобе, ти дуже змінився. У сотню разів!

Та й ти не та сама Лі, яку я завжди знав і любив.

Правда. Але ж я не настільки тебе зараз дратую, як Пол?

Дивна річ… але ні.

Ах, яке чудове досягнення!

Вітаю.

Далі ми бігли мовчки. Либонь, час уже був повертатися, але ні вона, ні я не хотіли. Приємно було отак просто бігти. Ми занадто довго кружляли уздовж однієї коротесенької стежки. Втішно було випростати м’язи й пробігтися перетятою місцевістю. Ми не надто поспішали, отож я подумав, що нам, певно, варто дорогою назад пополювати. Лі вельми зголодніла.

Ням-ням, — подумала вона кисло.

Проблема в твоїй власній голові, — мовив я до неї. — Вовки харчуються саме так. Це природно. І смак нормальний. Якби ти не намагалася судити про це з точки зору людини…

Припини заспокоювати мене, Джейкобе. Я полюватиму. І не обов’язково мені від цього отримувати задоволення.

Звісно, звісно, — легко погодивсь я. Це не моя справа, якщо вона для себе ж не хоче полегшити життя.

Вона мовчала кілька хвилин, і я подумав, що час повертати назад.

Дякую, — зненацька мовила Лі зовсім іншим тоном.

За?

За те, що лишив мене в спокої. За те, що дозволив мені зостатися. Ти поставився до мене краще, ніж я мала право очікувати, Джейкобе.

Е-е-е… які проблеми! До речі, я саме це маю на увазі. Я значно менше занепокоєний твоїм перебуванням тут, ніж сам очікував.

Вона пирхнула, але напрочуд грайливо. Яка похвала!

Нехай вона тобі не кружить голови!

О’кей — якщо це не кружитиме й твоєї, — на секунду вона затнулася. — Гадаю, з тебе вийде гарний Вожак. Не такий, як Сем, але у своєму роді. За тобою варто йти, Джейкобе.

У голові в мене все завирувало зі здивування. Тільки за хвильку я отямився та зміг відповісти.

Е-е-е… дякую. Важко уявити, що від цього моя голова не закрутиться. З чого ти це взяла?

Вона не одразу відповіла, і я простежив безсловесний напрямок її думок. Вона міркувала про майбутнє — про те, що я сказав Джаредові нещодавно. Що скоро все закінчиться, і я знову повернуся до лісу. Що я пообіцяв: незабаром вони з Сетом долучаться до зграї — нехай тільки Каллени заберуться…

Я радше залишуся з тобою, — мовила вона.

У мене аж ноги підігнулися, я спіткнувся. Вона пролетіла повз мене — і нагло загальмувала. Повільно повернулася туди, де я став як уритий.

Я не дратуватиму тебе, правда. Я не плентатимуся за тобою хвостиком. Можеш гуляти, де заманеться. Тобі тільки доведеться терпіти мене, коли ми обоє будемо у вовчій подобі, — вона ходила туди-сюди переді мною, нервово метляючи своїм довгим сірим хвостом. — А оскільки я збираюся повернутися в людську подобу, щойно з’явиться можливість… може, це траплятиметься не надто часто.

Мені забракло слів.

Зараз я щасливіша — як частина твоєї зграї; я так не почувалася вже роки й роки.

І я хочу залишитися, — докинув Сет тихенько. Я не звернув уваги, що він дослуховується до нашої розмови на своїй стежці. — Мені подобається ця зграя.

Гей, там! Сете, ця зграя довго не протримається, — я намагався впорядкувати думки, щоб переконати його. — Зараз у нас є мета, але коли… коли все закінчиться, я просто перетворюся на звичайного вовка. Сете, тобі потрібна ціль. Ти гарний хлопець. Ти з тої породи людей, що вирушають у хрестові походи. І можеш навіть не мріяти зараз покинути Ла-Пуш. Ти спершу закінчиш школу та впорядкуєш власне життя. Ти піклуватимешся про Сью. Мої проблеми не зіпсують твого майбутнього.

Але…

Джейкоб має рацію, — підтримала мене Лі.

Ти погоджуєшся зі мною?!

Звісно. Але те, що ти сказав, мене не стосується. Я так і так планувала забиратися звідси. Я знайду роботу десь подалі від Ла-Пуша. Може, походжу трохи в коледж. Займуся йогою та медитацією, щоб угамувати свій вибуховий темперамент… І залишатимуся частиною твоєї зграї просто для того, щоб не з’їхати з глузду. Джейкобе, ти ж бачиш, що в моїх словах є сенс, правда? Я не заважатиму тобі, ти не заважатимеш мені, і всі щасливі.

Я розвернувся й почав потихеньку забирати на захід.

Лі, ти наговорила забагато, щоб отак одразу впоратися. Дозволь мені трохи поміркувати, о’кей?

Звісно. Не квапся.

Назад ми бігли довше. Поспіху не було. Я хіба що намагався зосередитися, щоб не врубатися головою в дерево. Сет щось тихенько буркотів у глибині моєї свідомості, але я вдало ігнорував його. Він знав, що я маю рацію. Він не покине власної мами. Він повернеться до Ла-Пуша й захищатиме плем’я, як і належить.

Проте Лі навряд чи так учинить. А це просто-таки лякало.

Зграя з нас двох? Незважаючи на фізичну віддаль, я не міг уявити… інтимності такої ситуації. Цікаво, чи добре вона все обміркувала — чи просто божевільно воліла зберегти свободу.

Лі нічого не відповіла, поки я це все пережовував. Наче намагалася довести, як легко все складеться, якщо в зграї залишимося тільки ми вдвох.

Ми натрапили на стадо чорнохвостих оленів саме тоді, коли сонце виповзло з-за обрію, підсвітивши хмари позаду нас. Лі внутрішньо зітхнула, проте не завагалася. Її стрибок був чітким і плідним — і навіть граційним. Вона завалила найбільшого оленя, перш ніж тварини усвідомили небезпеку.

Щоб не пасти задніх, я кинувся на найкрупнішу оленицю, швидко затискаючи щелепами її шию, аби вона не зазнала непотрібного болю. Я відчував, як огида бореться в Лі з голодом, і спробував полегшити їй вибір, дозволивши своїй вовчій суті взяти гору над людською. Я жив як вовк достатньо довго, щоб уміти цілковито перетворюватися на звіра — дивитися його очима й міркувати за його способом. Я дозволив практичним інстинктам випірнути на поверхню — щоб і Лі змогла відчути те ж саме. Вона завагалася на мить, а тоді напружено прочитала мою свідомість і спробувала й собі налаштуватися на таку хвилю. Відчуття були дуже дивними — наші свідомості були з’єднані набагато тісніше, ніж будь-коли, адже ми обоє намагалися думати однаково.

На диво, це їй допомогло. Зуби протяли хутро та шкіру на плечі її здобичі, віддираючи великий шмат паруючого м’яса. Замість здригнутися, як про те волала її людська сутність, вона дозволила вовчим інстинктам взяти гору. Це приглушило відчуття, притлумило думки. Це дозволило їй спокійно поїсти.

Мені ж було зовсім легко чинити так само. І приємно було, що я нічого не забув. Бо ж незабаром моє життя знову стане таким.

Чи стане Лі частиною цього життя? Ще тиждень тому сама думка про це жахала б мене. Я би просто не витримав її. Але зараз я знав Лі краще. І вона, позбавлена постійного болю, перетворилася на цілком інакшого вовка. І на цілком інакшу дівчину.

Ми їли, поки обоє не наситилися.

Дякую, — мовила вона згодом, коли ми качалися по вологій траві, чистячи пазурі й писки. Я не зважав на те, що почав накрапати дощик — на зворотній дорозі нам усе одно доведеться ще раз перепливати річку. Добре помиємося. — Думати по-твоєму було не так уже й зле.

Та будь ласка.

Сет уже ледве ноги волочив, коли ми добігли до знайомої стежки. Я звелів йому поспати, а ми з Лі заступимо на варту. Сетова свідомість вимкнулася буквально за секунду потому.

Ти зібрався назад до кровопивць? — запитала Лі.

Можливо.

Тобі важко там бути — і не легше триматися подалі. Мені знайоме це відчуття.

Знаєш, Лі, тобі варто замислитися про власне майбутнє, про те, чого ти насправді хочеш. Моя голова найближчим часом буде не найщасливішим місцем на землі. І тобі доведеться страждати разом зі мною.

Вона замислилася, як краще мені відповісти. Ого, це мене лякає. Але, щиро кажучи, мені легше буде впоратися з твоїм болем, аніж зі своїм власним.

Таки правда.

Я знаю, що тобі буде важко, Джейкобе. Я розумію це — можливо, ліпше, ніж ти гадаєш. Мені вона не подобається, але… вона — твій Сем. Вона все, чого ти прагнеш і чого не можеш отримати.

Я не спромігся на відповідь.

Я знаю, що тобі навіть важче. Бо ж Сем принаймні щасливий. Він живий і здоровий. Я кохаю його достатньо, щоб зичити йому саме цього. Я хочу, щоб у нього все було якнайкраще, — зітхнула вона. — Просто не волію в цей час крутитися поряд і за всім цим спостерігати.

Може, нам варто побалакати про це?

Гадаю, так. Бо я хочу, щоб ти знав: я не зроблю ситуацію важчою для тебе. Чорт забирай, може, я навіть допоможу! Я ж не народилася безсердечним стервом. Колись я була досить милою, знаєш.

В моїй пам’яті цього не збереглося.

Ми воднораз коротко реготнули.

Мені шкода, Джейкобе. Мені шкода, що тобі боляче. Мені шкода, що стає дедалі гірше, а не краще.

Дякую, Лі.

Вона переглядала найгірші моменти — чорні плями у моїй свідомості, в той час як я намагався безуспішно зупинити її. Вона могла дивитися на такі речі ніби збоку, з відстані, і мені довелося визнати, що це дещо допомагало. Я повірив, що за кілька років і сам зможу на це дивитися так само.

Вона бачила й веселий бік перебування поряд із вурдалаками. Їй сподобалося, як я роздратував Розалію, — вона подумки захихотіла й навіть пригадала кілька анекдотів про блондинок, які мені ще зможуть придатися згодом. Але потім думки її повернулися в серйозне русло — вона затримала на обличчі Розалії погляд якось так, що загнала мене в глухий кут.

Ти знаєш, у чому криється найбільше божевілля? — запитала вона.

Ну, зараз кругом божевілля. Що саме ти маєш на увазі?

Ця білява вампірка, яку ти так ненавидиш, — я повністю поділяю її точку зору.

У мене майнула думка, що вона спробувала погано пожартувати, адже жарт вийшов грубим. Але згодом, коли я усвідомив, що вона цілком серйозна, мене накрила така хвиля люті, що я не міг тримати себе в руках. Добре було, що ми розділилися, коли вийшли на чати. Якби вона була на віддалі укусу…

Стривай! Я зараз поясню!

Нічого не хочу чути. Я зав’язую.

Чекай! Чекай! — благала вона, а я намагався заспокоїтися, щоб перевернутися назад на людину. — Та ну, Джейку!

Лі, це не найкращий спосіб переконати мене, що в майбутньому я хочу зав’язати з тобою тісніші стосунки.

Чорт! Ну ти й реагуєш! Ти навіть гадки не маєш, про що я говорю!

То про що ти говориш?

І раптом вона перетворилася на ту давню зболену Лі. Я кажу про те, щó значить бути генетичним виродком.

Лють у її голосі ледь не збила мене з ніг. Я не уявляв, що мою злобу міг побити сильніший козир.

Я не розумію.

Ти б зрозумів, якби сам був таким. Якби від моїх «жіночих дурниць», — подумала вона жорстко й саркастично, — ти не тікав на злам голови й не ховався, як будь-який тупий чоловік, тоді б ти збагнув, що саме я мала на увазі.

О!

Певна річ, ніхто з нас не хотів разом із нею обмірковувати ці жіночі речі. А хто б схотів? Я пам’ятаю, як панікувала Лі весь перший місяць, коли приєдналася до зграї, — і пам’ятаю, як я старався триматися подалі від цього разом з усіма. Бо не могла ж вона завагітніти — хіба що відбулося бісове непорочне зачаття! Після Сема-бо в неї нікого не було. Та коли минали тижні й нічого не відбувалося, вона збагнула, що тіло її більше не має природних циклів. І з’явився жах — на кого вона перетворилася? Її тіло змінилося, бо вона стала вовкулакою? Чи вона стала вовкулакою саме тому, що в тілі її щось зіпсувалося? Перша жінка-вовкулака в світовій історії. Може, це сталося тому, що вона була не зовсім жінкою?

Нікому з нас не хотілося мати справу з цим нервовим зривом. Бо ж ми очевидячки не могли співчувати.

Ти знаєш, чому, вважає Сем, у нас існує імпринтинг? — подумала вона, трошки заспокоївшись.

Так. Щоб продовжувати рід.

Еге ж. Щоб народити цілу купу маленьких вовченят. Виживання виду, генетичний розвиток. Нас притягує та людина, яка дає нам найбільший шанс передати вовчий ген наступному поколінню.

Я чекав, поки вона розповість усе, що має на думці.

Якби я мала таку здатність, Сема притягувала б я.

Біль її був таким, що я спіткнувся.

Але я не маю. Зі мною щось не так. Я не маю здатності передавати ген, це очевидно, незважаючи на моє зіркове походження. Отак я і стала виродком — дівчам-вавкулакою, ні на що не здатним. Я генетичний виродок, і ми обоє знаємо це.

Ми не знаємо, — заперечив я. — Це тільки Семова теорія. Імпринтинг справді трапляється, але ми не відаємо чому. Біллі вважає, що це пов’язано з чимось іншим.

Знаю, знаю. Біллі вважає, що імпринтинг — це спосіб народжувати найкращих, найдужчих вовків. Тому що і ти, і Сем — просто монстри, набагато більші за своїх батьків. Та хай там як, я все одно не пасую, бо я… бо в мене клімакс. Мені двадцять років — і в мене клімакс.

Бр-р-р! Як я не хотів брати участі в цій розмові! Ти не знаєш напевно, Лі. Мабуть, це через нашу так звану застиглість у часі. Якщо ти скинеш із себе вовчу подобу й почнеш знову старіти, все може… е-е-е… повернутися назад.

Я б могла так себе тішити, та тільки нікого чомусь до мене не тягне, ніякого імпринтингу зі мною, незважаючи на мою шляхетну породу. Знаєш, — додала вона замислено, — якби не було тебе, мабуть, Сет претендував би на роль вожака — принаймні по крові. Звісна річ, нікому б і на думку не спало розглядати мене як…

Ти справді хочеш знайти половинку, відчути імпринтинг, що б там воно не було? — вимогливо запитав я. — А що поганого в тому, щоб просто закохатися, як усі нормальні люди, Лі? Імпринтинг — просто ще один спосіб обмежити твій вибір.

Сем, Джаред, Пол, Квіл… здається, у них і думки не виникало противитися.

У них узагалі немає власних думок.

А ти не хочеш імпринтингу?

Чорт, нізащо!

Це тому, що ти вже закоханий у неї. Але це кохання б минулося, якби ти зустрів половинку, якби пізнав імпринтинг. Ти більше б не відчував через неї болю.

А ти хочеш забути про все, що відчуваєш до Сема?

Вона хвильку вагалася. Гадаю, так.

Я зітхнув. Вона ставилася до ситуації здоровіше, ніж я.

Але повернімося до початку розмови, Джейкобе. Я розумію, чому та білявка-вампірка така холодна — фігурально висловлюючись.

Вона зосереджена. Вона не відриває очей від майбутнього трофею. Адже ми найбільше прагнемо того, чого ніколи не отримаємо.

І ти б повелася, як Розалія? І ти б убила когось — адже саме це вона й робить, попередньо пересвідчившись, що ніхто їй не заважатиме довести Беллу до смерті, — ти б зробила це заради дитини? Відколи це ти стала скотарем?

Просто я б хотіла мати вибір, якого я наразі не маю, Джейкобе. Може, якби зі мною все було гаразд, мені б нічого такого й на гадку не спало.

То ти б убила заради цього? — вимогливо перепитав я, не дозволяючи їй уникнути відповіді.

Вона й не робить цього. Просто вона зараз намагається жити чужим життям. І… якби Белла звернулася по допомогу до мене… — вона на мить затнулася, міркуючи. — Попри те, що я невисокої думки про неї, я б, либонь, вчинила так само, як і кровопивця.

Гучне ричання вихопилося з мого горла.

Оскільки якби ми помінялися ролями, я б воліла, щоб Белла вчинила так само щодо мене. І Розалія хоче цього ж. Ми обидві зробили б так, як хочеться їй.

Ет! Ти така ж лиха, як і вони!

Так, бо це зворотний бік медалі: коли ти знаєш, що не можеш чогось мати. Тоді ти впадаєш в розпач.

Так… мій терпець урвався. Просто зараз. Розмова закінчена.

Гаразд.

Але мені було замало того, що вона погодилася припинити розмову. Я хотів поставити жирну крапку.

Мені залишалося десь із півмилі до місця, де я зоставив свій одяг. Тож я перевернувся на людину й пішов кроком. Я вже не думав про нашу розмову. Не тому, що тут не було про що міркувати, просто не міг більше цього витримувати. Я ніколи не розглядатиму цієї ситуації під таким кутом зору, проте коли Лі вклала свої думки просто в мою голову, триматися власної точки зору стало набагато важче.

Ні, я не буду з нею в одній зграї, коли все це закінчиться. Вона може повертатися страждати в Ла-Пуш. Від останнього наказу Вожака, перш ніж я заберуся звідси назавжди, ніхто не вмре.

Коли я дістався будинку, було ще зовсім рано. Белла, мабуть, досі спала. Я вирішив зазирнути на хвильку, поглянути, що відбувається, сповістити, що горить зелене світло й можна вирушати на полювання, а тоді знайти достатньо м’яку галявинку з травою, щоб на ній можна було виспатися в людські подобі. Я не збираюся перевертатися назад на вовка, поки не ляже спати Лі.

Але в будинку бурмотіли голоси, тож, може, Белла й не спить. А тоді долинув звук якогось апарату згори — знову рентген? Чудово. Схоже, четвертий день із нашого зворотного відліку почавсь яскраво.

Аліса відчинила мені двері, перш ніж я зайшов сам.

Вона кивнула.

— Привіт, вовче!

— Привіт, коротунко. Що коїться нагорі?

Велика кімната була порожньою — голоси линули з другого поверху.

Вона стенула гострими плечиками.

— Мабуть, іще одна тріщина, — вона намагалася говорити байдуже, проте в глибині її очей я зауважив іскри. Ми з Едвардом були не єдиними, хто згорав із середини. Аліса також любила Беллу.

— Ще одне ребро? — хрипко запитав я.

— Ні. Цього разу тазова кістка.

Дивно, як я щоразу здригався, наче це й досі мене дивувало.

Коли вже я припиню чудуватися? В ретроспективі кожне нове нещастя здавалося доволі закономірним.

Аліса втупилася в мої долоні — вони тремтіли.

А тоді ми вдвох почули голос Розалії нагорі:

— Бачиш, я ж казала тобі, що не чула жодного хрускоту. Едварде, тобі слід перевірити слух.

Відповіді не було.

Аліса скривилася.

— Кінець кінцем Едвард роздере Розалію на дрібнесенькі кавалки, я певна. Дивно, що вона досі не усвідомила цього. А може, вона впевнена, що Еммет встигне зупинити його.

— Я притримаю Еммета, — запропонував я. — А ти можеш допомогти Едварду порвати її.

Аліса ледь помітно всміхнулася.

І тут сходами вниз спустилася процесія — цього разу Беллу ніс Едвард. Вона обома долонями стискала горнятко крові, обличчя її було зовсім блідим. І видно було — хоча Едвард намагався рухатись якомога м’якше, щоб не трусити її, — їй дуже боліло.

— Джейку, — прошепотіла вона та крізь біль усміхнулася. Я тільки дивився на неї й не говорив ні слова.

Едвард обережно поклав Беллу на канапу і всівся на підлогу в неї в узголів’ї. Цікаво, чому вони не тримають Беллу нагорі? Та, подумавши, я вирішив, що це Беллина ідея. Вона воліє вдавати, що нічого не відбувається, не хоче лікарняного антуражу. А він догоджає їй. Певна річ.

Карлайл повільно спустився додолу останнім, обличчя його було пооране стривоженими зморшками. Вперше він на вигляд був достатньо старим, щоб бути схожим на лікаря.

— Карлайле, — звернувсь я до нього, — Ми подолали півдороги до Сієтла. Ні знаку зграї. Можна вирушати.

— Дякую, Джейкобе. Саме вчасно. Бо нам уже конче треба, — погляд його метнувся до горнятка, яке Белла так міцно стискала.

— Відверто кажучи, я гадаю, що ви можете ризикнути піти більшою компанією, ніж утрьох. Я цілком переконаний, що Сем зараз зосередився на Ла-Пуші.

Карлайл на згоду кивнув. Я здивувався, як радо він пристав на мою пропозицію.

— Якщо ти так гадаєш, то підемо ми з Есме, Аліса та Джаспер. А пізніше Аліса може відвести туди ж Еммета й Розал…

— В жодному разі, — прошипіла Розалія. — Еммет може рушати з вами просто зараз.

— Тобі теж давно час на полювання, — лагідно зауважив Карлайл.

Його тон не пом’якшив її гумору.

— Я полюватиму тільки разом із ним, — проричала вона, мотнувши головою в бік Едварда, а тоді відкинула назад волосся.

Карлайл зітхнув.

Джаспер і Еммет блискавично спустилися сходами, і тої ж таки секунди до них біля скляних задніх дверей приєдналася Аліса. Есме підлетіла до Аліси і стала збоку.

Карлайл поклав долоню мені на руку. Льодяний доторк був неприємний, але я не відсмикнув руки. Я застиг — частково зі здивування, а частково тому, що не хотів образити його почуття.

— Дякую, — повторив він і зник за дверима, щоб долучитися до решти чотирьох. Я провів їх поглядом, поки вони перетинали газон, але вони зникли, перш ніж я встиг зробити ще один видих. Либонь, ситуація була критичнішою, ніж я уявляв.

Хвилинку було зовсім тихо. Я відчував, що хтось пропалює мене поглядом, і міг навіть вгадати, хто це має бути. Я планував забратися геть і трохи похропти, але можливість зіпсувати Розалії ранок неможливо було проґавити.

Отож я неквапливо дійшов до крісла поряд із Розалією і всівся в нього, випроставшись так, що голова моя схилилася до Белли, а ліва нога опинилася біля обличчя Розалії.

— Фу! Приберіть хтось цього собаку, — пробурмотіла вона, зморщивши носик.

— Слухай, психопатко, а цей ти чула? Питання: як забезпечити блондинці заняття на кілька годин?

Вона не озвалася і словом.

— Ну, — запитав я, — то знаєш відповідь чи ні?

Вона втупилася в телевізор і проігнорувала мене.

— Вона чула цей анекдот? — запитав я Едварда.

Навіть тінь усмішки не ковзнула його обличчям — він не відривав очей від Белли, коли відповів:

— Ні.

— Чудово. Отож насолоджуйся, кровопивце: написати на папірці з обох боків «Перегорни».

Розалія і не глянула на мене.

— Я вбиваю в сотні разів частіше, ніж ти, бридка тварюко. Пам’ятай про це.

— Одного дня, Королево Краси, тобі набридне просто погрожувати мені. А я тільки цього й чекаю.

— Досить, Джейкобе, — мовила Белла.

Я опустив очі — вона хмуро поглядала на мене. Схоже, вчорашній гарний гумор випарувався без сліду.

Що ж, я не хотів дратувати її.

— Мені краще забратися?

Перш ніж мною оволоділа надія (а чи страх), що вона нарешті втомилася від мого товариства, вона моргнула, похмурий вираз щез. Вона, схоже, була щиро вражена, що я зроблю такий висновок.

— Ні! Звісно, ні!

Я зітхнув — і почув, як Едвард також зовсім тихо зітхнув. Я знаю, він би волів, щоб вона нарешті порвала зі мною. Шкода, що він ніколи не зможе зробити нічого, що засмутить її.

— У тебе втомлений вигляд, — зауважила Белла.

— Почуваюся, як побитий пес, — визнав я.

— Я би з задоволенням побила тебе, як пса, — муркнула Розалія так тихо, щоб Белла не почула.

Я тільки посунувся глибше в крісло. Влаштовуючись зручніше. Боса ступня опинилася ще ближче від Розалії, й вона застигла. За кілька хвилин Белла попросила Розалію наповнити її горнятко. Вітерець майнув по моїй шкірі, коли Розалія полетіла нагору, щоб принести ще крові. Було дуже тихо. Я подумав: а чи не подрімати мені?

І тут нагло запитав Едвард:

— Ти щось кажеш?

Голос його був спантеличений. Дивно. Адже ніхто нічого не казав — і, крім того, Едвард мав такий самий гострий слух, як і я, і сам знав про це не гірше за мене.

Він утупився в Беллу, вона теж не відривала від нього очей.

— Я? — перепитала вона через секунду. — Я нічого не казала.

Він став навколішки, нахилився над нею — обличчя його було тривожним, але зовсім по-іншому. Чорні очі зосередилися на її обличчі.

— Що ти зараз думаєш?

Вона безтямно витріщилася на нього.

— Нічого. А що таке?

— А що ти думала хвилину тому? — запитав він.

— Про… Острів Есме. І пір’я…

Прозвучало, як повна нісенітниця, але тут вона почервоніла, і я збагнув, що краще мені й не знати, про що це вона.

— Скажи ще що-небудь.

— Що? Едварде, що відбувається?

Його обличчя знову змінилося, і він зробив таке, від чого в мене просто відпала щелепа. Позаду я вчув гучний вдих і збагнув, що то повернулася Розалія і що вона здивована не менше за моє.

Едвард зовсім легко поклав обидві долоні Беллі на величезний круглий живіт.

— Пло… — він ковтнув, — йому… малюку подобається твій голос.

На якусь мить запанувала цілковита тиша. Я не міг поворухнути ні м’язом, не міг навіть кліпнути очима. І тут…

— Чорт забирай, ти його чуєш! — заверещала Белла. Наступної миті вона здригнулася.

Едвардова рука поповзла до найвищої точки її живота, і він лагідно погладив те місце, де дитина, либонь, штовхнулася.

— Чш-ш-ш, — пробурмотів він, — ти налякала… його.

Очі її розширилися від здивування. Вона поплескала себе збоку по животі.

— Пробач, дитинко.

Едвард щосили прислуховувався, нахиливши голову до здоровенного живота.

— Що він думає зараз? — нетерпляче поцікавилася Белла.

— Він… чи вона… — він затнувся, поглянувши їй в очі. У погляді його читалося таке саме благоговіння — хіба що в його зіницях було більше настороженості й невдоволення. — Він щасливий, — мовив Едвард, не вірячи власним словам.

Вона хапнула ротом повітря, і від мене не приховався фанатичний блиск її очей. Обожнювання і відданість. Величезні сльози наповнили її очі й тихо потекли по щоках до всміхнених вуст.

І коли він дивився на неї, в обличчі його більше не було ні страху, ні люті, ні шалу — жодного з тих почуттів, які відбивалися на ньому весь час відтоді, як вони повернулися з медового місяця. Він захоплювався разом із нею.

— Звісно, ти щасливий, мій гарненький малюче, звісно ж, ти щасливий, — завуркотіла вона, погладжуючи собі живіт, а сльози котилися по щоках. — Як же може бути інакше, коли ти в безпеці й теплі, коли тебе всі люблять! Я так тебе люблю, милий мій Еде, звісно ж, ти щасливий!

— Як ти його назвала? — поцікавився Едвард.

Вона знову пекла раків.

— Ну… я вже дала йому ім’я… Не думала, що ти теж захочеш… ну, розумієш?

— Ед?

— І батька твого звали також Едвардом…

— Так, звали. Що?… — почав був він, затнувся, а за мить гмикнув: — Гм-м-м…

— Що таке?

— Мій голос йому теж подобається.

— Певно, що подобається! — в її тоні звучав заледве не екстаз. — У тебе найчарівніший голос у світі. Кому він може не подобатися?

— А в тебе є запасний план? — раптом запитала Розалія, відхиляючись на спинку канапи з точно таким самим зачудованим, повним екстазу виразом обличчя, як був у Белли. — Що як це не він, а вона?

Белла стерла сльози під очима зворотним боком долоні.

— Я трошки поміркувала. Погралася з двома іменами — Рене та Есме. І придумала… Ренéсма.

— Ранезма?

— Ренéсма. Дивно звучить?

— Ні, мені подобається, — запевнила її Розалія. Долоні їхні лежали поряд — золота й червоного дерева. — Ім’я чарівне. І єдине в своєму роді — це якраз пасує.

— Проте я все-таки гадаю, що це Едвард.

Едвард зосереджено глядів перед собою — він дослухався.

— Що? — запитала Белла, сяючи на обличчі. — Що він думає зараз?

Спершу він нічого не відповів, а потім — вразивши нас трьох, аж із вуст зірвалося три зітхання — він ніжно приклав вухо Беллі до живота.

— Він любить тебе, — прошепотів Едвард зачудовано. — Він просто обожнює тебе.

І тут-таки я збагнув, що залишився сам. Цілковито й безповоротно сам.

Мені хотілося дати самому собі під зад, коли я усвідомив, які великі надії покладав на цього ненависного вурдалака. Який я був дурень — хіба можна довіряти кровопивцям! Звісна річ, що врешті-решт він мене зрадив би!

Я розраховував, що він буде на моєму боці. Я розраховував, що він страждатиме більше за мене. А понад усе я розраховував, що він ненавидітиме цю огидну істоту, яка вбиває Беллу, більше за мене.

Я покладався в цьому на нього.

Але він став на інший бік — зараз двійко їх схилилося над підрослим невидимим чудовиськом, і очі їхні світилися, як у щасливої родини.

А я залишився сам зі своєю ненавистю і болем, який був таким жорстоким, наче мене піддавали тортурам. Наче мене повільно тягнули через ложе з гострих лез. Болем таким, що я б радше прийняв смерть, ніж терпіти його.

Гаряча хвиля розморозила мої м’язи, я скочив на рівні ноги. Три голови воднораз сіпнулися вгору, і я побачив, як мій біль прошив Едварда, коли він зазирнув у мою голову.

— А-а-ах! — ледь не задихнувся він.

Я не знав, що роблю; я стояв там і тремтів, ладен бігти будь-куди, аби тільки втекти.

Миттєвим зміїним рухом Едвард стрибнув до маленького столика й хапнув щось із шухляди. Він пожбурив це мені, і я рефлективно упіймав.

— Забирайся, Джейкобе. Тікай звідси, — сказав він не жорстоко — просто кинув мені ці слова, мов рятувальний круг. Він допомагав мені знайти вихід, якого я так шукав.

А в руці моїй була зв’язка ключів.

РОЗДІЛ 17. ЗА КОГО ВИ МЕНЕ МАЄТЕ? ЗА ЧАРІВНИКА З КРАЇНИ ОЗ? ВАМ ТРЕБА МОЗОК? ВАМ ТРЕБА СЕРЦЕ? УПЕРЕД. ВІЗЬМІТЬ МОЇ. ЗАБИРАЙТЕ ВСЕ, ЩО Я МАЮ

Коли я біг до гаража Калленів, у голові моїй уже склалася подоба плану. І завершувався він тим, як я вщент розбиваю машину кровопивці.

От чому я так здивувався, коли натиснув ґудзик на дистанційному керуванні — і зовсім не «вольво» біпнуло й блимнуло фарами. То була інша машина — вона вирізнялася навіть на тлі всієї шереги машин, кожна з яких у своєму роді змушувала у людей текти слинки.

Він справді свідомо дав мені ключі від «Астон Мартіна» моделі «Венквіш» — чи то була чиста випадковість?

Я й на мить не замислився про те, що це може змінити кінцівку мого плану. Просто бухнувся на шкіряне сидіння й повернув ключ запалювання, ще й не випроставши ніг під кермом. Колись давно муркотіння такого двигуна викликáло в мене заздрісний стогін, але сьогодні я заледве міг зосередитися, щоб змусити машину рухатися.

Я намацав ручку, яка відпускала сидіння, й відсунувсь якомога далі, а тоді щосили натиснув на педаль газу. Машина стрибнула вперед, ледь не відриваючись од землі.

За кілька секунд я подолав вузьку звивисту доріжку. Машина була слухняною, наче підкорялася моїм думкам, а не рукам. Коли я вилетів із зеленого тунелю на шосе, то краєм ока зауважив сірий писок Лі, яка збентежено визирала з-поза папороті.

В голові майнуло: цікаво, що вона подумала, — та за мить я збагнув, що мені байдуже.

Я повернув на південь, бо сьогодні в мене бракувало терпцю на вантажівки, пробки — будь-що, що змусило б мене відірвати ногу від педалі.

Та хай там як, а сьогодні мені щастило. Якщо щастям можна вважати, коли ти несешся досить запрудженою дорогою на швидкості двісті миль — і не зустрічаєш жодного копа, навіть на прилеглій до міста ділянці, де обмеження — тридцять миль на годину. Яке розчарування! Приємно було б трохи погратися в доганялки — особливо якщо зважити, що за номерним знаком одразу вирахують і звинуватять кровопивць. Звісно, вони відкупляться, але ж це завдасть їм трошечки незручностей.

Єдиною ознакою нагляду, яка трапилася мені дорогою, була тінь коричневого хутра, котра миготіла поміж дерев — бігла паралельно зі мною за кілька миль на південь від Форкса. Схоже, то був Квіл. Мабуть, він теж мене впізнав, адже за хвилину зник, так і не здійнявши тривоги. І знову в голові майнуло: а що ж він подумав про мене? — і тут-таки я пригадав, що мені байдуже.

Я мчав довгою вигнутою автострадою до найбільшого міста, яке тільки було поблизу. Це була перша частина мого плану.

Час тягнувся повільно — мабуть, тому, що я й досі лежав на лезах, але насправді менш ніж за дві години я вже повертав на північ до безіменного поселення, яке частково належало до Такоми, а частково — до Сієтла. Там я скинув швидкість, адже зовсім не збирався позбавити життя випадкового перехожого.

План був безглуздий. Він не спрацює. Проте коли я перебирав варіанти, як полегшити власний біль, вигулькнула фраза, яку сьогодні сказала Лі.

Але це кохання б минулося, якби ти зустрів половинку, якби пізнав імпринтинг. Ти більше б не відчував через неї болю.

Буває, іноді, коли в тебе забирають вибір, це не так уже й погано. Можливо, погано — почуватися так.

Але я знайомий з усіма дівчатами в Ла-Пуші, і в резервації Макá, і в Форксі. Мені треба ширші мисливські угіддя.

Як шукати рідну душу в натовпі? Ну… і спершу ж потрібен натовп. Отож я роззирнувся, підшукуючи годяще місце. Проїхав кілька великих універмагів, де точно скупчилося чимало дівчат мого віку, але не зміг примусити себе зупинитися. Невже я хочу імпринтингу з дівчиною, яка вештається по універмагах цілісінькими днями?

Я прямував на північ, і довкруж ставало дедалі людніше. Згодом натрапив на парк, повний дітей, і родин, і скейтбордів, і велосипедів, і повітряних зміїв, і пікніків тощо. Тільки тепер я помітив — гарний стояв день. Сонячний і все таке. Люди висипали надвір, радіючи ясному небу.

Я припаркувався впоперек двох місць для інвалідів — просто напрошувався на штраф — і приєднався до натовпу.

Блукав, здалося, кілька годин поспіль. Сонце перекотилося з однієї половини неба на другу. Я вдивлявся в обличчя кожної дівчини, яка проходила неподалік, змушуючи себе по-справжньому приглядатися, помічаючи, яка була гарненька, а яка мала блакитні очі; яку не псували брекети, а яка була занадто розфарбована. Намагався знайти цікавинку в кожному обличчі, щоб потім мати певність: я таки спробував. І все в голові зринали думки: у цієї дуже прямий ніс; цій варто було б прибрати гривку з очей; ця могла б рекламувати помаду, якби все її обличчя було б таким самим досконалим, як її вуста…

Іноді вони також витріщалися на мене. Іноді лякалися — наче думали: «Що це за здоровезне чудовисько, яке пропікає мене очима?» Іноді, здавалося, в погляді читався інтерес, але це, либонь, давало про себе знати моє еґо.

Та хай там як, нічого не виходило. Навіть коли я зустрівся поглядом із дівчиною, що була — поза конкуренцією — найкрутішою дівчиною в парку та й, певно, в усьому місті, і вона відповіла на мій погляд задумливо і зацікавлено, я нічого не відчув. Тільки ту саму безнадійну спонуку позбутися нестерпного болю.

Час минав, і я почав помічати дрібнички. Пов’язані з Беллою. У тої було волосся того самого відтінку. У тої були очі схожої форми. У тої так само випиналися вилиці. У тої поміж бровами залягла точно така сама зморшка — і я одразу зацікавився, чим вона так стурбована…

І тоді я здався. Адже було повною дурницею сподіватися, що я вибрав потрібне місце в потрібний час і що мені пощастить випадково наштовхнутися на споріднену душу просто тому, що я так відчайдушно цього прагну.

Та й безглуздо шукати її тут. Сем каже, що найпевніше місце, де може трапитися дівчина з моїм генетичним кодом, це Ла-Пуш. А там — це було очевидно — ніхто мені не пасував. Якщо Біллі мав рацію, тоді — хтозна… Звідки беруться дужі вовки?

Я попрямував до машини, важко опустився на капот і покрутив ключі в руці.

Може, я такий, як про себе думає Лі? Виродок, який не здатен продовжити свій рід. А може, моє життя — це жорстокий жарт, і виходу для мене немає…

— Гей, з тобою все гаразд? Алло! Ти там, на вкраденій тачці!

Якусь мить до мене доходило, що хтось заговорив до мене, ще секунда пішла на те, аби підвести голову.

На мене витріщалася дівчина, яка здалася мені знайомою, в очах її була тривога. Я збагнув, чому її обличчя видалося мені відомим: я вже записав її до власного каталогу. Руде волосся з золотавим відтінком, дуже світла шкіра, кілька золотавих цяточок ластовиння на носі й на щоках, а очі кольору кориці.

— Якщо тебе так мучить сумління за те, що спер тачку, — мовила вона, усміхнувшись — на підборідді з’явилась ямочка, — ти завжди можеш здатися.

— Я взяв її напрокат, а не вкрав, — відтяв я. Голос мій звучав жахливо — наче я от-от збирався заплакати. Просто сором.

— Звісна річ, це зарахується на суді.

Я проричав:

— Тобі щось треба?

— Та ні. Я пожартувала про машину. Просто ти… маєш такий засмучений вигляд. Е-е-е… Я — Ліззі, — вона простягнула мені руку.

Я витріщався на долоню, поки та не впала.

— Ну що ж, — мовила вона збентежено, — просто я подумала, що зможу чимось допомогти. Мені здалося перед тим, що ти когось шукав, — вона тицьнула в бік парку й знизала плечима.

— Так.

Вона чекала.

Я зітхнув.

— Мені не потрібна допомога. Бо її тут немає.

— О, вибач, мені прикро.

— Мені теж, — пробурмотів я.

Я ще раз зиркнув на дівчину. Ліззі. Вона була гарненькою. І досить милою, щоб запропонувати допомогу буркітливому незнайомцю, який ще, схоже, й несповна розуму. Чому б не саме їй виявитися тією єдиною? Чому все має бути так до біса складно? Мила дівчина, гарненька, і навіть кумедна. Чом би й ні?

— Красива машина, — мовила вона. — Шкода, що таких більше не виробляють. Звісно, і «Вентидж» — теж стильна, але у «Венквіш» є щось таке…

Мила дівчина, яка розуміється на машинах. Ого! Я пильніше почав вдивлятися в її обличчя, міркуючи: як же це працює? Ну давай, Джейку, час для імпринтингу!

— Як вона в дорозі? — запитала Ліззі.

— Ти не повіриш! — відповів я.

Вона усміхнулася своєю усмішкою, від якої виступила ямочка, вочевидь, задоволена, що нарешті спромоглася витягнути з мене більш-менш увічливу відповідь, і я неохоче усміхнувся навзаєм.

Але її усмішка не згладила гострих лез, які впивалися в моє тіло. Попри те, як сильно мені цього кортіло, моє життя не збиралося налагодитися просто тут і зараз.

Я ще не досяг того здорового стану, до якого вже наблизилася Лі. Я не міг закохатися, як звичайна людина. Принаймні не тоді, коли й досі кривавилася рана за кимсь іншим. Може — якби минуло десять років, і серце Белли давно вже не билося, і я б відбув усю жалобу та знову відродився — може, тоді я би зміг запросити Ліззі прокататися зі мною у швидкісній автівці, і побалакати про моделі машин, і щось дізнатися про неї, і вподобати її як особистість. Але зараз на це не варто було розраховувати.

Чари не врятують мене. Мені доведеться стерпіти тортури, як людині. Випити чашу до дна.

Ліззі чекала, може, сподіваючись, що я таки запрошу її прокататися. А може, й ні.

— Напевно, ліпше мені повернути машину хлопцю, в якого я її позичив, — зауважив я.

Вона знову всміхнулася.

— Рада, що ти став на правильний шлях.

— Еге ж, це ти мене настановила.

Не втрачаючи тривожного виразу, вона дивилася, як я сідаю в машину. Мабуть, я мав вигляд людини, яка просто зараз разом із машиною загуркотить у найближчу прірву. Може, я б так і вчинив, якби це спрацювало у випадку вовкулаки. Вона махнула мені рукою, проводжаючи автівку поглядом.

Спершу на зворотній дорозі я їхав спокійніше. Не квапився. Я не хотів їхати туди, куди їхав. Назад до того будинку, назад до того лісу. Назад до болю, від якого втікав. Назад до відчуття повної самотності наодинці з ним.

О’кей, це все — дешева мелодрама. Тим паче, що я не залишуся зовсім сам, але це — тільки гірше. Лі й Сет страждатимуть зі мною. Я радів тільки, що Сетові не доведеться довго страждати зі мною. Хлопчак не заслуговує на те, щоб хтось так порушував його спокій і рівновагу. Лі теж не заслуговувала, та принаймні вона могла мене зрозуміти. В болю для Лі немає нічого нового.

Я важко зітхнув, згадавши, чого в мене просила Лі, адже нарешті збагнув, що таки пристану на її пропозицію. Я досі був лютий на неї, але не міг ігнорувати той факт, що маю можливість полегшити її життя. А тепер, коли я знав її краще, я подумав, що вона б, либонь, учинила аналогічно щодо мене, якби ми раптом помінялися місцями.

Буде прикольно (це ще м’яко сказано) і вельми дивно отримати собі в особі Лі напарника — і друга. Безперечно, ми чимало попсуємо одне одному нервів. Вона не з тих, хто дозволить мені потонути в горі, і це на краще. Мені, мабуть, знадобиться приятель, який час від часу даватиме мені штурхана. Але якщо по правді, то вона — єдина з усіх друзів, хто має шанси зрозуміти, через що мені зараз доводиться пройти.

Я згадав сьогоднішнє полювання і те, як ми ментально зблизилися під час нього. Це було зовсім не зле. Якось не так. І трохи страшно, і трохи бентежно. Але якось по-дивному мило.

Мені не треба бути цілком самому.

І я знав, що Лі — достатньо сильна, аби витерпіти мене найближчі кілька місяців. Кілька місяців і років. Тоді мої думки помандрували в цьому напрямку. Відчуття було, наче я витріщаюся на безмежний океан, який мені належиться переплисти від берега до берега, перш ніж я зможу спочити.

Так багато часу попереду — і так мало часу до початку. До того, як мене вкинуть в океан. Ще три з половиною дні — а я отут витрачаю цей дорогоцінний час.

І я знову погнав машину.

Женучи до Форкса, обабіч дороги я уздрів Сема та Джареда, які застигли, мов вартові. Вони добре сховалися поміж густого гілля, але я чекав на їхню появу, я знав, чого виглядати. Кивнув, пролітаючи повз них, навіть не замислюючись, що саме подумали вони про мою сьогоднішню мандрівку.

Кивнув Сетові й Лі теж, коли звивався вздовж під’їзної доріжки до будинку Калленів. Уже западав присмерк, і з цього боку затоки нависли хмари, але я бачив, як їхні очі зблиснули у світлі фар. Я все їм поясню пізніше. На це я матиму повно часу.

Дивно, але Едвард чекав на мене в гаражі. За всі ці дні я не бачив, щоб він відходив од Белли хоч на крок. Із його обличчя я миттю збагнув, що з нею нічого страшного не трапилося. Навпаки, вираз його був значно спокійнішим. У мене стиснуло живіт, коли я згадав причину цього спокою.

Шкода, що — через усі ці самокопання — я так і не розтрощив йому машини. Ну що ж. Мабуть, на цю машину в мене й рука б не піднялася. Може, на це він і сподівався, от і запропонував мені саме її.

— Кілька слів, Джейкобе, — мовив він, щойно я заглушив мотор.

Я зробив глибокий вдих і на хвильку затримав у грудях повітря. А тоді повільно виліз із машини і жбурнув йому ключі.

— Дякую за позичку, — кисло мовив я. Вочевидь, за це мені зараз доведеться зробити взаємну послугу. — Що ж ти хочеш тепер?

— По-перше… я знаю, як неприємно тобі користатися своєю владою в стосунках зі зграєю, але…

Я моргнув, просто вражений тим, що він почав саме з цього.

— Що?

— Якщо ти не схочеш чи не зможеш тримати Лі під контролем, тоді я…

— Лі? — перебив я його крізь зуби. — Що сталося?

Обличчя Едварда було жорстким.

— Вона прийшла запитати, чому ти так нагло поїхав. Я намагався пояснити. Гадаю, я неправильно висловився.

— Що вона зробила?

— Вона перевернулася на людину й…

— Справді? — перебив я знову, цього разу шокований. Я не міг повірити власним вухам. Лі, яка позбулася єдиного захисту на порозі ворожого лігвиська?

— Вона хотіла… побалакати з Беллою.

— З Беллою?

Едвард зашипів:

— Я ніколи більше не дозволю, щоб Белла так розхвилювалася. Мені байдуже, що Лі вважає свою поведінку виправданою! Я не завдав їй шкоди — як міг би, — проте наступного разу я викину її з будинку. Пожбурю її просто на той бік річки…

— Стривай! Що саме вона сказала?

Я нічого не тямив.

Едвард глибоко вдихнув, щоб узяти себе в руки.

— Лі була занадто жорстока. Я не вдаватиму, ніби розумію, чому Белла ніяк не дасть тобі спокою, але я точно знаю, що робить вона це не тому, що хоче завдати тобі болю. Вона сама страждає через те, що ранить тебе — і мене, — коли просить, щоб ти був біля неї. Але те, що сказала Лі, було неприпустимо. Белла плакала…

— Стривай… Лі накричала на Беллу через мене?

Він коротко кивнув:

— У тебе є палка захисниця.

Ого!

— Я її про це не просив.

— Я знаю.

Я закотив очі. Звісно ж, він знав. Він знав усе.

Але я не чекав такого від Лі! Хто б міг повірити? Лі, яка приперлася в лігво кровопивць у людській подобі, щоб нажалітися, що зі мною погано обходяться!

— Я не можу пообіцяти тримати Лі під контролем, — зауважив я. — Цього я не можу. Проте я побалакаю з нею. І не думаю, що таке ще раз повториться. Лі не така, щоб зачаїти в собі все надовго — вона, либонь, сьогодні вже вихлюпнула все, що мала на душі.

— Гадаю, так воно й було.

— Ну… я і з Беллою побалакаю про це. Їй не слід почуватися винною. Це мій свідомий вибір.

— Я вже сказав їй це.

— Звісно ж, сказав. Як вона загалом?

— Вона заснула. З нею Роза.

О, психопатка вже удостоїлася називатися «Розою»! Він явно переметнувся на темний бік.

Він проігнорував цю мою думку, натомість детальніше продовжив відповідь на попереднє питання:

— Вона почувається ліпше… певною мірою. Якщо не зважати на тираду Лі й на почуття провини опісля.

Ліпше. Адже Едвард почув думки чудовиська, і тепер усе в шоколаді. Дивовижно.

— Не тільки через це, — пробурмотів Едвард. — Тепер, коли я здатен розрізнити думки дитини, стало очевидним, що він чи вона має вельми розвинені розумові здібності. Він певною мірою вже розуміє нас.

Я роззявив рота.

— Ти серйозно?

— Так. У нього з’явилося нечітке відчуття того, що може завдати їй болю. Він намагається цього уникати — наскільки це можливо. Він… любить її. Вже любить.

Я витріщився на Едварда, відчуваючи, що мої очі ось-ось викотяться. Незважаючи на недовіру, я збагнув, щó стало головною причиною переміни в Едварді — чудовисько переконало його в своїй любові. А він не міг ненавидіти того, хто любить Беллу. Мабуть, саме тому він і мене не міг ненавидіти. Проте між нами була велика відмінність. Я-бо Беллу не вбивав.

Едвард вів далі, наче й не чув цих думок:

— Дитина розвивається, вочевидь, значно швидше, ніж ми гадали. Коли повернеться Карлайл…

— Вони ще й досі не повернулися? — різко перебив я його. Я згадав Сема та Джареда, які чатували при дорозі. Чи не зацікавляться вони надміру тим, що тут відбувається?

— Аліса та Джаспер уже повернулися. Карлайл передав через них усю кров, яку спромігся дістати, але її виявилося замало — Белла вип’є все за день із її зрослим апетитом. Карлайл залишився, щоб спробувати знайти інше джерело поставок. Я не вважаю, що це аж так нагально, але він хоче мати запас про всяк випадок.

— Чому ж це не нагально? Якщо їй весь час треба пити?

Я був певен, що він ретельно прислухається до моєї реакції і, відповідаючи, зважує кожне слово.

— Я спробую переконати Карлайла, щойно він повернеться, прискорити пологи.

— Що?

— Малюк, схоже, намагається поменше завдавати болю матері, але це нелегко. Він уже завеликий. Було б божевіллям чекати й далі — він і так уже розвинувся понад очікування Карлайла. А Белла занадто виснажена, щоб чекати.

Нескінченний океан жалоби, який розпросторився попереду, наблизився впритул.

Я хапав ротом повітря.

Едвард чекав. Я витріщався на нього, приходячи до тями, і усвідомлював, що в його обличчі сталася ще одна переміна.

— Ти вважаєш, що вона виживе.

— Так. І це друге, про що я хотів з тобою перебалакати.

Я втратив дар мови. За хвильку він провадив далі.

— Так, — повторив він. — Чекати, як ото ми чекали, поки дитина достатньо розвинеться, було небезпечним божевіллям. Щохвилі могло статися непоправне. Але якщо підійти до справи з кумекою, якщо діяти швидко, я не бачу, чому б це не могло спрацювати. Тим більше тепер ми знаємо, що розум дитини неймовірно розвинений. На щастя, і Белла, і Роза згодні зі мною. Тепер, коли я переконав їх, що дитині нічого не загрожуватиме, ніщо не завадить нам спробувати.

— Коли повернеться Карлайл? — запитав я все ще пошепки. Я й досі не опанував дихання.

— Завтра до полудня.

У мене підігнулися коліна. Довелося зіпертися на машину, щоб не втратити рівноваги. Едвард простягнув руку, наче пропонував підтримку, проте миттю передумав і опустив її.

— Вибач, — прошепотів він. — Мені справді шкода, що ти зазнаєш такого болю, Джейкобе. Незважаючи на те, як ти мене ненавидиш, я мушу визнати, що не почуваю цього ж до тебе. Я вважаю тебе багато в чому… братом. Товаришем по зброї щонайменше. І мені шкода, що ти страждаєш, значно більше, ніж ти можеш собі уявити. Але Белла виживе, — на цих словах голос його був затятим, навіть лютим, — і я знаю, що тільки це для тебе важить.

Напевно, він мав рацію. Важко було сказати. У мене голова йшла обертом.

— Мені зовсім не хочеться говорити тобі ці речі саме зараз, коли й так на тебе стільки всього навалилося, але в нас справді вже зовсім немає часу. Я змушений просити тебе про дещо — благати, якщо хочеш.

— У мене нічого не лишилося, — видихнув я.

Він іще раз підняв руку, наче збирався покласти її мені на плече, але знову опустив її і зітхнув.

— Я знаю, скільки душі ти їй віддав, — тихо сказав він. — Але в тебе таки залишилося дещо — тільки в тебе. І я прошу це в справжнього Вожака, Джейкобе. Я прошу це в Ефраїмового спадкоємця.

Мені просто заціпило.

— Я прошу твого дозволу порушити умову угоди, яку ми уклали з Ефраїмом. Я прошу тебе зробити для нас виняток. Я прошу твого дозволу врятувати їй життя. Ти знаєш, що я в будь-якому разі це зроблю, проте не хочу зраджувати твою довіру, якщо є хоч маленький шанс уникнути цього. Ми ніколи не сподівалися порушити власне слово, і зараз ми це робимо вельми неохоче. Я прошу твого розуміння, Джейкобе, адже ти знаєш краще за всіх, чому ми так чинимо. Я хотів би, щоб союз наших родин тривав, коли це все закінчиться.

Я судомно ковтнув. Сем, — подумав я, — тобі потрібен Сем.

— Ні. Сем перебрав на себе повноваження. Але влада належить тобі. Ти ніколи не відбереш її в нього, проте ніхто правосильно не зможе погодитися на те, що я зараз попрошу, окрім тебе.

Я не можу ухвалювати таких рішень.

— Можеш, Джейкобе, і ти це знаєш. Твоє слово в цьому разі засудить або виправдає нас. Тільки ти здатен на це.

Я не можу думати зараз. Я не знаю.

— У нас немає часу, — він позирнув на будинок.

Так, часу не було. Мої кілька днів перетворилися на кілька годин.

Я не знаю. Дай мені поміркувати. Дай мені хвильку, о’кей?

— Та к.

Я попрямував до будинку, і він пішов за мною назирці. Неймовірно, як легко це було — іти собі в темряві обіч із вампіром. Я не почував небезпеки, навіть незручності не почував, справді. Я почувався, як міг би поряд із будь-ким. Ну, із будь-ким, від кого тхнуло.

У підліску на межі газону я помітив рух і вчув тихеньке скиглення. Сет пробився через папороть і стрибнув до нас.

— Привіт, хлопче, — буркнув я.

Він схилив голову, і я поплескав його по плечі.

— Все чудово, — збрехав я йому. — Я тобі пізніше розповім. Вибач, що отак утік від вас.

Він вишкірився до мене.

Цього разу я легенько пхнув його в плече.

— Вертайся назад на чати. Я зміню тебе незабаром.

Сет притулився до мене, штовхнув у відповідь — і помчав назад до дерев.

— У нього найчистіша, найщиріша, найдобріша душа з тих, в які я колись зазирав, — пробурмотів Едвард, коли він зник з очей. — Тобі пощастило, що ти можеш поділяти його думки.

— Я знаю, — невдоволено буркнув я.

Ми рушили до будинку — і воднораз сіпнули головами, коли вчули, як хтось сьорбає через соломинку. Едвард миттю заспішив. Він стрибнув на ґанок і щез за дверима.

— Белло, кохана, я гадав, ти спиш, — почув я за мить. — Вибач, якби я знав, то не пішов би.

— Не хвилюйся. Мені просто закортіло пити — від цього я й збудилася. Добре, що Карлайл привезе ще. Малий захоче пити одразу, коли вистрибне з мене.

— Справді. Доречне зауваження.

— Цікаво, чи не закортить йому чогось іншого, — тим часом міркувала вона.

— Гадаю, ми скоро з’ясуємо.

Я увійшов крізь двері.

Аліса мовила:

— Нарешті.

Очі Белли метнулися до мене. І на вустах розцвіла усмішка, яка доводила мене до сказу і якій я не міг опиратися. Але раптом вона зів’яла, обличчя її спохмурніло. Вуста напружилися — вона намагалася не розплакатися.

Мені хотілося дати Лі просто в тупий її писок.

— Привіт, Білко, — швидко мовив я. — Як ся маєш?

— Добре, — відповіла вона.

— Важливий день сьогодні, еге ж? Стільки всього нового!

— Джейкобе, тобі не треба цього робити.

— Гадки не маю, про що ти, — відповів я і рушив до неї, щоб усістися на бильце канапи у неї в головах. Едвард уже зайняв підлогу.

Вона докірливо поглянула на мене.

— Мені так пр… — почала була вона.

Я двома пальцями стиснув їй вуста.

— Джейку, — промурмотіла вона, силкуючись відкинути мою долоню. Вона була настільки слабенькою, що важко було повірити: вона щось пробує зробити.

Я похитав головою.

— Можеш говорити, якщо не збираєшся бовкати дурниці.

— Гаразд, я не бовкатиму, — прозвучало так, наче в неї був повний рот.

Тоді я забрав руку.

— Прикро! — швидко закінчила вона й вишкірилася.

Я закотив очі, а тоді усміхнувся навзаєм.

Коли я зазирнув їй в очі, то знайшов там усе, що марно шукав у парку.

Завтра вона стане кимсь зовсім іншим. Але, маю надію, принаймні залишиться живою, і тільки це важить, хіба ні? І вона дивитиметься на мене такими самими очима — приблизно такими самими. І всміхатиметься тими самими вустами — майже тими самими. І далі розумітиме мене найкраще з усіх, хто не має прямого доступу в мою голову.

Можливо, Лі виявиться цікавим напарником, може, навіть буде мені щирим другом, здатним стати на мій захист. Але вона ніколи не зробиться мені найкращим другом у тому сенсі, в якому була Белла. Окрім неможливого кохання, яке я почував до Белли, між нами був і цей другий зв’язок, і він проникав до кості.

Завтра вона стане моїм ворогом. Або союзником. Це все, очевидячки, залежатиме від мене.

Я зітхнув.

Гаразд, — подумав я, віддаючи останнє, що мав. Усередині я відчув пустку. — Вперед. Рятуй її. Як нащадок Ефраїма я даю тобі дозвіл, даю тобі слово, що цим ти не порушиш угоди. І нехай провина лягає на мене. Ти мав рацію — ніхто не може відмовити мені в праві погодитися на це.

— Дякую, — прошепотів Едвард так тихо, щоб Белла не почула. Але слова його були такими гарячими, що краєм ока я помітив: інші вурдалаки обернулися й витріщилися на нас.

— Отож, — запитала Белла, наче нічого не відбувалося, — то як минув твій день?

— Чудово. Прокатався. Потинявся в парку.

— Непогано звучить.

— Звісно, звісно.

Зненацька вона скривилася.

— Розо? — звернулася вона.

Білявка хихикнула.

— Знову?

— Здається, за останні дві години я вихлебтала два галони[12], — пояснила Белла.

Ми з Едвардом посторонилися, щоб Розалія підвела Беллу з канапи й доправила в туалет.

— Можна мені піти самій? — запитала Белла. — У мене затерпли ноги.

— Ти впевнена? — здивувався Едвард.

— Роза підхопить мене, якщо я перечеплюся через власну ногу. А це може легко трапитися, адже я не бачу їх.

Розалія обережно поставила Беллу на ноги, притримуючи долонями за плечі. Белла випростала руки, ледь-ледь здригаючись.

— Як приємно, — зітхнула вона. — Ох, ну я й величезна!

І вона таки була величезна. Її живіт був окремим континентом.

— Ще один день, — мовила вона й поплескала себе по животі.

Я не зміг не здригнутися від болю, який прошив мене нагло, мов ніж, але силкувався тримати лице. Я же зможу ховати свої відчуття ще один день?

— Гарнесенько… Ой, ні!

Горнятко, яке Белла залишила на канапі, перехилилося, і темно-червлена кров побігла на світлу тканину.

Автоматично, хоча три руки випередили її, Белла нахилилася, щоб підхопити горня.

З її нутра пролунав неймовірно дивний звук, наче щось луснуло.

— Ох! — видихнула вона.

А тоді в неї підігнулися ноги, вона осіла на підлогу. Тої ж миті її підхопила Розалія, не давши впасти. Едвард був уже тут із простягнутими руками, всі забули про бруд на канапі.

— Белло! — вигукнув він, а далі погляд його затуманився, прошитий панікою.

За мить Белла заверещала.

Це був не просто крик, це був вереск смертельно пораненої тварини, від якого кров стигла в жилах. Лемент захлинувся, у горлі забулькало, й очі Белли закотилися. Тіло її здригнулося, вона вигнулася в руках Розалії — а тоді виблювала фонтан крові.

РОЗДІЛ 18. ЦЬОГО ПРОСТО НЕ ОПИСАТИ СЛОВАМИ

Тіло Белли, стікаючи кров’ю, звивалося в руках Розалії, наче через нього пропускали електричний струм. І весь цей час обличчя її було порожнім — безтямним. Нею крутило щось, що вирувало у нутрі. І коли вона конвульсивно здригалася, гучні розриви й хрускіт відлунювали воднораз зі спазмами.

Розалія та Едвард застигли на якусь частку секунди — і разом відмерли. Розалія стиснула тіло Белли в руках і, викрикуючи щось так швидко, що неможливо було розрізнити окремі слова, вони з Едвардом помчали сходами на другий поверх.

Я погнав за ними.

— Морфій! — Едвард заволав до Розалії.

— Алісо! Дзвони Карлайлу! — каркала Розалія.

Кімната, в якій я опинився, схожа була на реанімацію, влаштовану в центрі бібліотеки. Освітлення було білим, яскравим. Беллу поклали на стіл під палючу лампу, в світлі якої вона схожа була на привида. Тіло її билося, як риба на піску. Розалія притисла Беллу до столу, здираючи з неї одяг, поки Едвард застромляв їй голку у вену.

Скільки разів я уявляв її собі оголеною? А зараз не міг на неї дивитися. Я боявся, що ці спогади назавжди залишаться в голові.

— Що коїться, Едварде?

— Він задихається!

— Напевно, плацента відійшла!

І десь поміж усього цього Белла отямилася. Вона відгукнулася на їхні слова воланням, яке ледь не розірвало моїх барабанних перетинок.

— ВИЗВОЛЬТЕ його! — зарепетувала вона. — Він не може ДИХАТИ! Робіть щось МЕРЩІЙ!

Я побачив, як в очах її налилися червоні крапки — то луснули судини від крику.

— Морфій… — проричав Едвард.

— НІ! МЕРЩІЙ! — зойкнула вона — і ще один фонтан крові виплеснувся з рота. Едвард притримував її голову, марно силкуючись звільнити від крові рот, щоб вона могла дихати.

Аліса влетіла в кімнату й пристебнула маленький синій мікрофон Розалії до вуха. Тут-таки Аліса позадкувала геть, її золоті розширені очі палали, а Розалія щось нестямно шипіла в телефон.

У яскравому світлі шкіра Белли була багряною, а не білою. Червоне проступало під шкірою на величезній тремтячій ґулі, яка була її животом. Вигулькнула рука Розалії зі скальпелем.

— Нехай спершу подіє морфій! — заволав Едвард на неї.

— Нема часу! — зашипіла на нього Розалія. — Він помирає!

Долоня її опустилася над Беллиним животом, і там, де лезо торкнулося шкіри, хляпнула червона рідина. Наче відро перевернули, наче на повну відкрутили кран. Белла смикнулася, але й не крикнула. Вона й досі задихалася.

І раптом Розалія наче втратила точку опори. Я помітив, як змінився вираз її обличчя, як вуста її вищирилися, оголюючи ікла, а в чорних очах зблиснула спрага.

— Ні, Розо! — заричав Едвард, але руки його були в пастці: він намагався підтримувати Беллу, аби та не задихнулася.

Я стрибнув на Розалію, перескочивши через стіл і навіть не перевернувшись на вовка. Коли я врізався в її кам’яне тіло, відкидаючи до дверей, то відчув, як скальпель глибоко вп’явся мені в ліву руку. Правою долонею я хапнув її за обличчя, перекриваючи ніс і рот.

Затискаючи лице Розалії, я крутнув її тіло, щоб добряче дати їй під дих — відчуття було, наче я врізався в бетонну стіну. Вона відлетіла до дверей, відламавши половину лутки. Крихітний мікрофон у її вусі тріснув на скалки. Тут-таки опинилася Аліса, вхопила її за горло й потягнула в хол.

Я мав віддати належне білявці: вона й не думала опиратися. Вона хотіла, аби ми її здолали. Дозволила мені жбурнути себе — аби тільки я врятував Беллу. Тобто врятував ту істоту.

Я висмикнув лезо з руки.

— Алісо, забери її звідси! — заволав Едвард. — Відведи її до Джаспера та тримай її там! Джейкобе, ти мені потрібен!

Я не бачив, як упоралася Аліса. Я кинувся до операційного столу — Белла вже посиніла, очі її були широко розплющені, невидющі.

— Штучне дихання і масаж серця умієш? — рикнув до мене Едвард швидко й вимогливо.

— Так!

Я кинув квапливий погляд на його обличчя — чи немає там ознак, що він поведеться, як Розалія. Але там не було нічого — тільки цілеспрямована ярість.

— Роби так, щоб вона дихала! Я маю визволити його, перш ніж…

Іще один страхітливий хрускіт почувся з нутра — такий гучний, що ми на мить заціпеніли, очікуючи, як Белла заверещить. Але ж ні. Ноги її, які перед тим судомно згиналися, тепер обм’якли, розкинулись якось неприродно.

— Це хребет.

Від жаху я задихнувся.

— Витягни оте з неї! — гаркнув я на нього, пожбуривши в нього скальпель. — Зараз вона все одно нічого не відчуває!

А тоді я схилився над її обличчям. Рот її був сухий, тож я притис свої вуста до нього й видихнув із грудей повітря. Я відчув, як надималися її груди — дихальні шляхи були вільні.

На вустах її я смакував кров.

Я чув, як нерівно б’ється її серце. Тримайся, — люто думав я, вдуваючи їй у легені нову порцію повітря. Ти пообіцяла. Змушуй серце битися.

Долинув м’який тихий звук — скальпель розітнув живіт. Знову кров полилася на підлогу.

Наступний звук прошив мене нагло, і я здригнувся. Наче хтось різав метал. Цей дзенькіт повернув спогади про бійку багато місяців тому — звук, із яким ми роздирали перволітків-вурдалаків. Я зиркнув убік — і побачив, що Едвардове обличчя притислося до живота Белли. Вампірські зуби — найпевніший спосіб розтяти вампірську шкіру.

Тремтячи, я вдихнув іще повітря в легені Белли.

Вона кашлянула мені в обличчя, очі її кліпнули, закотилися.

— Белло, не думай втратити свідомість! — загорлав я на неї. — Ти чуєш мене? Тримайся! Ти мене не полишиш! Ти змусиш своє серце битися!

Очі її блукали, шукаючи мене — чи його, але не бачили нічого.

Але я не відривав від них погляду.

І раптом тіло її затихло під моїми руками, хоча вона начебто почала хрипко дихати, а серце її нерівно билося. Я збагнув, що означала ця нерухомість: усе було позаду. Ніхто вже не роздирав її зсередини. Воно вже на волі.

Так і було.

Едвард прошепотів:

— Ренесма.

Отож Белла помилилася. Це був не хлопчик, якого вона нафантазувала. Невеликий сюрприз! В чому вона не помилялася?

Я навіть не відвів погляду від її червоних очей, але відчув, як слабко піднялися її руки.

— Дай мені… — каркнула вона пошепки. — Дай її мені.

Гадаю, мені варто було здогадатися, що він виконає будь-яку її забаганку, незалежно від того, якою безглуздою та буде. Але я й уявити не міг, що він послухається її зараз. І не встиг зупинити його.

Щось тепле торкнулося моєї руки. Це мало б одразу привернути мою увагу. Бо мені ніколи нічого не здавалося теплим.

Але я тоді не зміг відірвати погляду від обличчя Белли. Вона моргнула — і погляд її сфокусувався: вона нарешті щось побачила. З грудей її вихопилося дивне слабке муркотіння:

— Рене… сма. Така… хороша.

А тоді вона задихнулася. Задихнулася від болю.

Коли я нарешті зиркнув, було вже запізно: Едвард висмикнув тепле криваве тільце з її безвільних рук. Око моє ковзнуло її шкірою — вона була червона від тої крові, яка хляпнула їй із рота, якою була вимащена вся істота, і від свіжої крові, котра лилася з двох дірочок на її лівому соску.

— Ні, Ренесмо, — помурмотів Едвард, наче збирався навчити почвару чемності.

Я не дивився ні на нього, ні на істоту. Я дивився тільки на Беллу — очі її закотилися.

Востаннє глухо прозвучав удар, тоді серце зробило перебій — і запала тиша.

Вона пропустила заледве півудару, перш ніж долоні мої впали їй на груди й почали робити масаж серця. Подумки я рахував, намагаючись тримати потрібний ритм. Раз. Два. Три. Чотири.

Відірвавшись на секунду, я вдихнув іще одну порцію повітря їй у легені.

Я вже нічого не бачив. Очі мої були мокрі, видимість розмита. Але чутливість до кожного звуку в кімнаті ще загострилася. Слабеньке тук-тук її серця, яке знехотя піддавалося моїм долоням; стукіт мого власного серця; і ще одне биття — дуже швидке, дуже легке, яке я ніяк не міг упізнати.

Я вдихнув іще повітря Беллі в горло.

— Ти чого чекаєш? — задихаючись гукнув я, знов масажуючи її серце. Раз. Два. Три. Чотири.

— Візьми дитину, — нервово мовив він.

— Викинь її у вікно.

Раз. Два. Три. Чотири.

— Дай її мені, — тихий голос попрохав від дверей.

Ми з Едвардом одноголосно заричали.

Раз. Два. Три. Чотири.

— Я вже оговталася, — запевнила Розалія. — Дай мені дитину, Едварде. Я подбаю про неї, поки Белла…

Я робив Беллі штучне дихання, поки тривав обмін. Швидке стук-стук-стук почало віддалятися.

— Джейкобе, забери руки.

Я відірвав погляд від білих очей Белли, продовжуючи робити їй масаж серця. Едвард тримав шприц — сріблястий, наче весь він був металевий.

— Що це?

Його кам’яна рука відкинула мою. Вчувся слабенький хрускіт — його змах зламав мені мізинця. Тої ж таки миті він застромив голку Беллі просто в серце.

— Це моя отрута, — відповів він, натискаючи на поршень.

Серце її здригнулося, наче його прошив електрошок.

— А тепер продовжуй масажувати, — наказав він. Голос його був льодяний, мертвий. Лютий і бездумний. Наче він був бездушною машиною.

Я не зважав на біль у мізинці, який уже почав заживати, та знову почав ритмічно тиснути на грудну клітину Белли. Стало важче — наче кров її загусала в жилах, ставала в’язкою і повільною. Поки ганяв тягучу кров її жилами, я спостерігав, що ж робить він.

Схоже було, наче він її цілує, торкаючись вустами шиї, зап’ястків, згину ліктя. Але воднораз я чув тріск — то лускала шкіра під його гострими зубами: він випускав отруту в якомога більше місць. Я побачив, як його блідий язик ковзає по відкритих ранах, та перш ніж мене знудило від видовища, я збагнув, навіщо він це робить. Там, де його язик злизував отруту з її шкіри, ранки миттєво затягувалися. Щоб ні кров, ні отрута не могли вилитися назовні.

Я ще раз вдихнув повітря їй у легені — але вона вже не дихала. Просто без жодних ознак життя здіймалися її груди. Я й далі робив масаж серця, рахуючи, а він маніакально обціловував її, намагаючися склеїти докупи. Вся королівська кіннота, вся королівська рать…

І більше нічого не було — тільки я, тільки він.

Над трупом.

Бо від дівчини, яку ми обидва кохали, лишилося тільки це. Я знав це напевно, адже більше не відчував із нею зв’язку. Її тут уже не було. Отож і тіло більше не приваблювало мене. Безглузда потреба бути біля неї зникла.

Чи радше перевернулася на сто вісімдесят градусів. Тепер мене тягнуло геть — вниз по сходах і геть надвір. Бажання втекти звідси і більше ніколи, ніколи не повертатися.

— То й забирайся, — рявкнув Едвард і знову відкинув мої руки, посідаючи моє місце. За відчуттями — три пальці зламалися.

Я бездумно розпрямив їх, навіть не помітивши болю.

Він тиснув на її мертве тіло значно швидше, ніж я.

— Вона не мертва, — заричав він. — З нею все буде гаразд.

Але я вже не був певен, чи справді до мене він говорить.

Обернувшись, залишивши його наодинці з його коханою мертвою, я повільно пішов до дверей. Так повільно… Я не міг примусити ноги переступати швидше.

Ось воно. Океан болю. Протилежний бік ген там, за бурхливою водою — так далеко, що я не міг його уявити, поминаючи вже побачити.

Я знову почувався спустошеним — я втратив свою мету. Так довго порятунок Белли змушував мене боротися! Але її неможливо було врятувати. Вона добровільно пожертвувала собою, віддалася на розтерзання потворі, і я програв боротьбу. Все скінчилося.

Я здригнувся на звук, який струшував повітря позаду, поки я сунувся до дверей, — на звук мертвого серця, яке примушують битися.

Мені б хотілося залити собі мозок відбілювачем, щоб випалити з нього все. Випалити спогади останніх хвилин Белли. Я би згодився зруйнувати власний мозок, коли б це забрало спогади — лемент, і кров, і пронизливий тріск, і хрускіт, коли новонароджене чудовисько проривалося з її лона на волю…

Мені кортіло мчати чимдалі, перестрибувати через десять сходинок і втікати геть за двері, але ноги мої були важкі, мов свинець, а тіло почувалося ще змученішим, ніж перед тим. Я почовгав сходами донизу, шаркаючи ногами, як старий згорблений дідо.

На останній сходинці я зупинився, збираючись на силі, щоб виповзти за двері.

Розалія сиділа в дальньому кінці канапи, спиною до мене, воркуючи та муркочучи до згортка з пелюшок, який лежав у неї на руках. Вона напевно ж почула, як я зупинився, але не звернула уваги, що хтось захопив її в цей момент украденого материнського щастя. Може, зараз вона нарешті щаслива. Розалія отримала, що хотіла, — Белла вже ніколи не прийде, щоб відібрати новонароджену істоту в неї. Цікаво, чи не саме на це весь час і сподівалася отруйна білявка?

Вона тримала щось темне в руках, і від згортка, де ховалася крихітна вбивця, линуло жадібне смоктання.

Запах крові в повітрі. Людської крові. Розалія напувала істоту. Звісно, та хоче крові. А чим же ще годувати чудовисько, яке розтерзало власну матір? Вона могла й Беллину кров зараз пити. А може, й пила.

Слухаючи, як смокче кров цей маленький кат, я відчув, що до мене повертаються сили.

Сили, і ненависть, і жар — розпечений жар, який перекочувався хвилями в моїй голові, палив — але не випалював спогадів. Образи в голові підживлювали його, вони були дровами для пекла, але самі не згорали у вогні. Я відчував, що мене з ніг до маківки б’є пропасниця, але й не силкувався стримати дрож.

Розалія цілком була поглинена істотою, вона абсолютно не зважала на мене. Зараз, коли вона така неуважлива, не встигне зупинити мене.

Сем мав рацію. Ця істота була виродком — її існування суперечило законам природи. Чорний бездушний демон. Який не мав права на життя.

Якого треба було знищити.

Схоже, мене зрештою тягне зовсім не до дверей. Я відчував цей потяг, котрий спонукав мене, заохочував уперед. Підштовхував завершити справу, звільнити світ від виродка.

Розалія спробує вбити мене, щойно істота помре, але я битимуся з нею. Не певен, чи встигну прикінчити і її, перш ніж на допомогу збіжаться інші. Може, так, а може, ні. Та мені було байдуже.

Мені було байдуже, чи вовкулаки — будь-яка зі зграй — вирішать помститися за мене, чи визнають дії Калленів справедливими. Нічого вже не мало значення. Я вірив тільки у власну справедливість. У свою помсту. Істота, яка вбила Беллу, не проживе ні на хвилину довше.

Якби Белла вижила, вона б зненавиділа мене за це. Вона б особисто захотіла придушити мене.

Але мені було байдуже. Їй же було байдуже, як вона вчинила зі мною — дозволила зарізати себе, як тварину? Тож чому я маю брати до уваги її почуття?

А ще ж Едвард. Зараз він, певно, напрочуд заклопотаний — занадто глибоко занурений у божевільне заперечення очевидного, у намагання оживити бездушне тіло; він не дослухається до моїх планів.

Отож у мене не буде шансу стримати свою обіцянку перед ним, якщо тільки — і на це б я не поставив і копійки — я зможу перемогти Розалію, Джаспера й Алісу, трьох проти одного. Та якби я навіть і переміг, не думаю, що мені стане снаги вбити Едварда.

Бо в мене немає до нього співчуття. Чому я маю звільняти його від відповідальності за те, що він учинив? Чи не буде справедливішим — і приємнішим — залишити його жити з нічим, зовсім із нічим?

Я заледве не всміхнувся, незважаючи на ненависть, яка переповнювала мене, коли уявив це. Без Белли. Без бісового поріддя.

А ще без стількох родичів, скількох я спроможуся здолати. Звісно, цих він може спробувати оживити, адже мене вже не буде, щоб спалити їхні тіла. А Беллу вже нікому не оживити.

Цікаво, чи можна буде оживити істоту. Сумнівно. Вона була часточкою Белли, отож мала б успадкувати щось від її вразливості. Я чув це у тоненькому деренчливому серцебитті.

Це серце билося. А Беллине серце — ні.

Я ухвалив рішення буквально за секунду.

Дрож бив мене дедалі сильніше та швидше. Я згрупувався, щоб стрибнути на біляву вурдалачку й зубами видерти в неї з рук маленьку вбивцю.

Розалія знову вуркотіла до істоти, відставляючи металеве горнятко й піднімаючи істоту вгору, щоб притиснути собі до щоки.

Чудово. Чудова позиція для нападу. Я нахилився вперед і відчув гарячу хвилю, яка передувала переверненню, а потяг до убивці зріс — він був набагато сильнішим, ніж раніше, таким дужим, що нагадав мені відчуття після наказу Вожака — наче він здатен розчавити мене, якщо я не скорюся.

Цього разу я прагнув скоритися.

Убивця відвела очі від Розалії і втупилася в мене, і погляд її був набагато сфокусованішим, між мав би бути у немовляти.

Теплі карі очі, кольору молочного шоколаду — точно такої самої барви, як були очі Белли.

Нагло я перестав тремтіти. Жар хвилями пронизував моє тіло, але то був зовсім інший жар — він не палив мене.

Я мов світився.

У мене всередині все розпадалося, а я витріщався на порцелянове личко напіввампіра, напівлюдини. Всі нитки, які прив’язували мене до життя, швидко лускалися, наче відривалися од зв’язки повітряних кульок. Усе, що робило мене тим, ким я був: кохання до мертвої дівчини нагорі, любов до батька, відданість новій зграї, любов до братів, ненависть до ворогів, мій дім, моє ім’я, моє я, — все відірвалося од мене тої миті — трик, трик, трик — і полетіло кудись у небо.

Але я не похитнувся. Нова нитка міцно втримала мене на місці.

Не одна нитка — мільйони! І не ниток, а сталевих канатів. Мільйони сталевих канатів прив’язали мене до точки, яка була центром усесвіту.

Я майже фізично бачив, як усесвіт крутився довкола однієї точки. Я ніколи не усвідомлював ладу всесвіту — а тут він був очевидним.

Вже не тяжіння землі тримало мене там, де я стояв.

То була дівчинка-немовля на руках білявої вурдалачки, то вона тримала мене на землі.

Ренесма.

Згори долинув новий звук. Єдиний звук, який міг збентежити мене в цю мить.

Шалений стукіт, прискорене биття…

Перетворене серце.

КНИГА ТРЕТЯ

БЕЛЛА

Особиста прив’язаність — розкіш, яку можна собі дозволити, тільки коли всі вороги знищені. До цього ж часу кожен, кого ти любиш, заручник, який підриває твою мужність і спотворює твій суд.

Орсон Скотт Кард, «Імперія»

Передмова

Це більше був не нічний кошмар — чорна шерега, яка сунула на нас крізь льодяний туман, збурунений їхніми ногами.

Ми всі помремо, — подумала я в паніці. Мене переповнювала розпука через ту, кого я оберігала, але навіть думка про розпуку відвертала мою пильність, а зараз я не могла собі цього дозволити.

Мов привиди, вони наступали, їхні чорні мантії гойдалися від руху. Я бачила, що пальці їхні скрючені, мов білі як кість пазурі. Вони розосередилися, розійшлися, щоб підступити до нас зусібіч. Нас було значно менше. Все скінчилося.

Та знагла, мов небо розітнула блискавка, сцена цілковито змінилася. Хоча начебто нічого не змінилося — Волтурі й далі насувалися на нас, готові вбивати. Змінився тільки кут, під яким я тепер дивилася на світ. Зненацька я відчула голод. Мені кортіло, щоб вони напали. Паніка поступилася місцем жадобі крові, і я поповзла вперед, усміхаючись, і рик вихопився з-поміж моїх вишкірених зубів.

РОЗДІЛ 19. ВОГОНЬ

Біль був приголомшливим.

Саме так — я була приголомшена. Я не розуміла, не тямила, що зі мною відбувалося.

Тіло моє відштовхувало біль, і я раз по раз поринала в чорноту, яка полегшувала секунди або й хвилини агонії, та водночас ускладнювала і так слабкий зв’язок із реальністю.

Я спробувала розділити свій світ.

Сон був чорним, а біль приглушеним.

Ява була червоною, а відчуття таким, наче мене розпиляли навпіл, на мене наїхав автобус, потовкла ціла банда чемпіонів із боксу, потоптали бики, занурили в кислоту — і все це водночас.

Ява приносила враження, що тіло моє б’ється і звивається, хоча насправді я не могла і м’язом поворухнути.

Ява давала усвідомлення, що існувало дещо набагато важливіше, ніж ці тортури, проте я не могла згадати, що саме.

Ява навалилася на мене занадто швидко.

Якоїсь миті все було так, як і мало бути. Я була оточена людьми, яких любила. Усмішками. І хай як це було неймовірно, але в мене складалося враження, що незабаром я отримаю все, чого так прагнула, за що боролася.

А тоді якийсь крихітний, неважливий гвинтик зламався.

Я побачила, як перехилилося моє горнятко, темна кров потекла з нього, лишаючи плями на бездоганно білому покривалі, й інстинктивно кинулася рятувати ситуацію. Я вже бачила, що інші, прудкіші руки випереджають мене, проте й сама тягнулася…

А в нутрі моєму щось рвонуло у протилежний бік.

Тріск. Хрускіт. Біль.

Чорнота навалилася — і раптом змилася новою хвилею тортур. Я не могла дихати — колись я тонула, але відчуття було зовсім іншим; зараз у горлі просто пекло.

Знову чорнота.

Голоси — вони волали, а біль повертався.

— Напевно, плацента відійшла!

Щось гостріше за леза прошило мене — це були слова, які я втямила, незважаючи на нелюдський біль. Відійшла плацента — я знала, що це означає. Це означало, що дитина моя вмирає у мене в лоні.

— Визвольте його! — заверещала я до Едварда. Чому він і досі нічого не вдіяв? — Він не може дихати! Робіть щось мерщій!

— Морфій…

Він хотів зачекати, поки подіє знеболювальне, — а наша дитина тим часом умиратиме?!

— Ні! Мерщій… — задихнулась я, не в змозі докінчити фразу.

Чорні крапки заплямували світло в кімнаті, коли мій живіт розтяв інший, холодний біль. Це збентежило мене — я інстинктивно хотіла захистити лоно, малюка, мого крихітного Едварда-Джейкоба, але я була заслабкою. У легенях пекло — кисень уже весь вигорів.

Біль знову відступив, хоча зараз я чіплялася за нього. Мій малюк, моє немовля помирає…

Скільки часу минуло? Секунди чи хвилини? Біль відступив. Тіло заніміло. Я нічого не відчувала. Я й досі нічого не бачила, проте чула. У легенях знову з’явилося повітря — воно бульбашками дерло горло — вгору-вниз.

— Белло, не думай втратити свідомість! Ти чуєш мене? Тримайся! Ти мене не полишиш! Ти змусиш своє серце битися!

Джейкоб? Джейкоб і досі був тут, і досі намагався врятувати мене.

Звісно, — хотіла я йому відповісти. Звісно, моє серце битиметься. Хіба я їм обом не пообіцяла?

Я хотіла відчути своє серце, знайти його, але загубилася у власному тілі. Я не відчувала нічого, що мала б, усе наче зрушило зі своїх місць. Кліпнула й нарешті знайшла свої очі. Я бачила світло. Шукала поглядом не це, але то було вже краще, ніж нічого.

Намагаючись сфокусувати погляд, я почула Едвардів шепіт:

— Ренесма.

Ренесма?

Не блідий ідеальний синок, намарений мною? На мить це вразило мене. А тоді мене огорнула тепла хвиля.

Ренесма.

Я змусила свої вуста ворушитися, змусила бульбашки повітря перетворитися на слова на язику. Змусила руки простягнутися.

— Дай мені… Дай мені її.

Світло затанцювало, відбиваючись від Едвардових кришталевих рук. Іскри відсвічували червоним — кольором крові, якою була вимащена його шкіра. І в долонях у нього теж було червоне. Щось маленьке, яке пручалося, і з нього скрапувала кров. Він притулив тепле тільце до моїх слабких рук, щоб я начебто потримала його. Волога шкіра була гарячою — гарячою, як у Джейкоба.

Погляд мій сфокусувався; зненацька все було чітко і ясно.

Ренесма не плакала, але дихала коротко й важко. Очі її були розплющені, вираз у них був такий уражений, що мені аж стало смішно. Маленька, ідеально кругла голівка була вкрита копною скуйовдженого, вимащеного кров’ю волоссячка. Райдужні оболонки очей були знайомого — неймовірного — шоколадного кольору. Попід кров’ю шкіра її була блідою — кремова слонова кість. Уся, окрім щік, на яких грав рум’янець.

Її крихітне личко було таким ідеальним, що я закам’яніла. Вона була вродливішою за власного батька. Неймовірно. Неможливо.

— Ренесма, — прошепотіла я. — Така… хороша.

Неможливе обличчя зненацька всміхнулося — широкою свідомою усмішкою. Попід рожевими мушлями вуст прозирнув повний ряд молочно-білих зубів.

Вона нахилила голову до моїх грудей, шукаючи тепла. Шкіра її була гарячою і шовковистою, але не піддавалася, як моя.

Аж раптом мене знову прошив біль — один теплий удар. Я задихнулася.

І тоді її забрали. Янгольського личка моєї донечки ніде не було. Я не бачила й не відчувала її.

Ні! — хотілося заволати мені. Віддайте її назад!

Але слабкість перемогла. На мить мені здалося, що руки мої перетворилися на безвільні гумові шланги, а тоді відчуття в руках зникло геть-чисто. Я більше не відчувала їх. Я більше не відчувала себе.

Чорнота затулила очі — цілковита чорнота. Наче на обличчя миттю пов’язали товсту чорну пов’язку. Зав’язали не тільки очі, а й усю мене, причавили незмірним тягарем. Боротися з цим не було снаги. Я знала, що набагато легше буде піддатися. Дозволити чорноті причавити мене глибше, глибше, глибше — туди, де немає ні болю, ні виснаження, ні занепокоєння, ні страху.

Якби йшлося тільки про мене, я б не змогла боротися довго. Я була просто людиною, і сили в мене були просто людські. Як висловився Джейкоб, задовго намагалась я вжитися з надприродним.

Але йшлося не тільки про мене.

І якби я зараз пішла найлегшим шляхом, дозволила чорноті поглинути мене, я би зробила боляче іншим.

Едвард. Едвард. Його й моє життя переплелися в єдине. Обірвіть одне — й обірветься друге. Якби він пішов, я б не змогла цього пережити. Якби я пішла, він також не зміг би цього пережити. А світ без Едварда здавався мені цілком безглуздим. Едвард мусив жити.

Джейкоб — він тисячу разів прощався навіки й тисячу разів повертався до мене, коли я найбільше його потребувала. Джейкоб, якого я ранила стільки разів, що почувалася злочинницею. Чи наважусь я ранити його ще раз — на цей раз найгірше? Він залишався зі мною, незважаючи ні на що. А зараз він усього-на-всього просив, щоб я зосталася заради нього.

Проте тут було так темно, що я не бачила жодного з їхніх облич. Все ввижалося нереальним. І тому не здаватися було ще важче.

Але я й далі боролася з темнотою — радше рефлективно. Я не намагалася здолати її. Просто чинила опір. Щоб вона остаточно не поглинула мене. Я не була Атлантом, а чорнота здавалася важкою, як небесне склепіння, — я не могла втримати її на плечах. Все, на що я була здатна, це не дозволити розчавити себе дощенту.

То було дуже схоже на мене — я ніколи не мала снаги повставати проти сил, дужчих за мене: не могла ні нападати на ворогів, ні втікати від них, щоб уникнути болю. По-людському слабка, єдине, що я вміла, це терпіти. Перетривати. Вижити.

І зараз цього має бути досить. Сьогодні цього має вистачити. Я витерплю, поки не прийде допомога.

Я знала, що Едвард робитиме все, на що здатен. Він не здасться. І я не здамся.

Я затримала чорноту небуття на волосину від себе.

Але цього було недосить — самого мого переконання. Чорнота насувалася, поступово долаючи крихітних простір, який розділяв нас, мені потрібне було щось більше, звідки черпати сили.

Я не могла уявити Едвардового обличчя. Ні Джейкобового, ні Алісиного, ні облич Розалії, Карлайла, Рене, Чарлі, Есме… Нічого. Це налякало мене — а раптом уже запізно?

Я відчувала, що кочуся нестримно — і нема нічого, за що зачепитися.

Ні! Мені треба було витерпіти. Едвард розраховував на мене. Джейкоб. Чарлі. Аліса… Розалія… Карлайл… Рене… Есме…

Ренесма.

І тоді, хоча я й досі нічого не бачила, я відчула дещо. То був наче фантомний біль у кінцівках — мені здалося, що я знову відчуваю власні руки. А на них я чула щось крихітне, тверде і напрочуд, напрочуд тепле.

Моє немовля. Мій маленький штовхач.

Я змогла. Проти всіх законів природи я виявилася достатньо сильною, щоб виносити Ренесму, випестити її, поки вона не зміцніє достатньо, аби жити без мене.

Гаряча точка на моїх фантомних руках відчувалася вельми реалістично. Я вхопилася за неї. Притисла її до того місця, де мало бути моє серце. Тримаючись за теплу пам’ять про свою донечку, я усвідомила, що зможу терпіти стільки, скільки буде потрібно.

Теплота навпроти мого серця ставала дедалі реальнішою, дедалі теплішою. Гарячішою. Жар був таким явним, що важко було повірити — він уявний.

Гарячіше.

Неприємно. Занадто гаряче. Занадто, занадто гаряче.

Наче я вхопилася не за той кінець нагрітої плойки: перший імпульс — випустити з рук розпечене залізо. Але в руках моїх нічого не було. І долоні мої зовсім не притискалися до грудей. Руки як мертві лежали вздовж тіла. Вогонь був усередині мене.

Вогонь розгорявся — зростав і зростав, допоки не перевершив усього, що я будь-коли почувала.

Я відчула, як у грудях у вогні щось пульсує, і втямила, що знову знайшла власне серце — саме в ту мить, коли понад усе бажала ніколи вже більше нічого не відчувати. Воліла поринути в чорноту, поки ще мала таку нагоду. Мені кортіло піднести руки й роздерти собі груди, щоб вирвати серце — тільки би припинити ці тортури. Але я не відчувала рук, не могла поворухнути жодним пальцем, наче їх і не було.

Коли Джеймс розчавив мою ногу своєю ступнею, то були тільки квіточки. То було, мов хтось пір’їною лоскотнув мене. Я б залюбки витримала це зараз, сотню разів витримала. Сотню таких переломів. Я би витримала це і була вдячна.

І немовля, яке билося в мої ребра, шукаючи собі шлях назовні, — то було ніщо. То було, мов скупатися в холодній водичці. Я б витримала це тисячу разів. Я би витримала це і була вдячна.

Вогонь палав нестерпно, мені хотілося верещати. Благати будь-кого вбити мене просто зараз, бо я не витримаю і секунди такого болю. Але я не могла поворушити вустами. Тягар і досі лежав на грудях, причавлюючи.

Я усвідомила, що тепер мене тиснула не темрява — це було моє власне тіло. Таке важке. Мене огортало полум’я, яке прогризало собі шлях від серця, розповсюджуючись нестерпним болем у плечі й живіт, звільняючи собі шлях у горло, язиками своїми лижучи моє обличчя.

Чому ж я не могла поворухнутися? Чому ж я не могла скрикнути? Такого мені не розповідали.

Мозок мій був на диво ясний, загострений нестерпним болем, отож відповідь прийшла майже водночас із запитанням.

Морфій.

Здавалося, відтоді як ми обговорювали все з Едвардом і Карлайлом, я померла тисячу разів. Едвард і Карлайл сподівалися, що велика кількість знеболювального допоможе приглушити вогонь отрути. Карлайл уже випробував це на Емметі, але тоді отрута подіяла швидше, ніж знеболювальне, і просто заблокувала доступ ліків у кров. Знеболювальне не змогло розповсюдитися по тілу.

Я намагалася втримати спокійний вираз на обличчі, кивала й дякувала своїй так рідко щасливій зірці за те, що Едвард не здатен читати мої думки.

Адже я вже випробувала суміш морфію й отрути в своїй крові та знала відчуття. Я знала, що полегшення, яке приносить знеболювальне, фактично нівелюється вогнем, котрий палає у жилах, коли отрута розтікається в крові. Але навіть не збиралася натякнути їм на це. Бо від цього він іще неохочіше б зважувався на моє перетворення.

Але я й уявити собі не могла, що морфій матиме на мене таку дію — що він пришпилить мене до ліжка і знерухомить. Паралізує мене, поки я палатиму зсередини.

Я пам’ятала всі розповіді. Знала, що Карлайл намагався поводитись якнайтихіше, аби його не викрили, коли він отак горів. Я відала зі слів Розалії, що крик не приносить полегшення. І сподівалася, що зможу триматися, як Карлайл. Що я повірю словам Розалії і зціплю зуби. Адже кожен зойк, який зірветься з моїх вуст, терзатиме Едварда.

А тепер то був, здавалося, поганий жарт — я справді дотримувалася власного слова.

Якщо я не можу скрикнути, як я попрошу їх убити мене?

Я хотіла тільки смерті. А краще — ніколи не народжуватися. Вся вага мого існування не могла переважити цього болю. Не була варта того, щоб терпіти цей біль іще бодай мить.

Хай я помру, хай я помру, хай я помру…

І довго-довго, нескінченно довго це було єдине, що я відчувала. Тільки пекельні муки, тільки власні беззвучні волання, тільки благання про смерть. Нічого більше — навіть часу. Це була нескінченність, без початку й кінця. Одна безмежна мить болю.

Лише одного разу я відчула переміну — коли біль мій подвоївся. Нижня частина тіла, змертвіла після морфію, раптом теж запалала. Порваний зв’язок відновився, зцілений язиками полум’я.

Нескінченне палання тривало.

Це могло тривати секунди, дні, тижні, роки, але зрештою у мене знову з’явилося відчуття часу.

Три речі трапилися водночас, вони були пов’язані, і я не відала, котра з них ішла першою: плин часу відновився, вплив морфію послабився, сили почали повертатися.

Я відчувала, як потрошку до мене повертається здатність контролювати власне тіло, і нові відчуття стали зарубками в часі. Я збагнула це, коли спромоглася ворухнути пальцем на нозі, а тоді стиснути кулаки. Я збагнула це, але не змогла скористатися з цього.

Хоча полум’я не зменшилося ні на градус (ба більше, у мене з’явилася здатність по-новому відчувати його — усвідомлювати окремо кожен пекельний язичок полум’я, який лизав мене зсередини), я втямила, що можу міркувати.

Змогла згадати, чому саме не здатна кричати. Згадала, навіщо згодилася на ці незносні тортури. Згадала: було дещо, що може виявитися вартим цих тортур.

Ці спомини прийшли саме вчасно, бо я вхопилася за них, коли тягар щез із мого тіла. Ніхто б, спостерігаючи за мною, не помітив цієї зміни. Але всередині, коли я боролася, щоб ні крик, ні рух не зрадили мого болю, щоб нікому іншому не завдати прикрості, з’явилося відчуття, що від стану, коли я була прив’язана до стовпа, на котрому горіла, я перейшла до стану, кола сама відчайдушно чіплялася за цей стовп.

У мене тепер було достатньо сили, аби нерухомо лежати, поки мене підсмажували заживо.

Слух мій прояснявся, я тепер сама могла рахувати шалений, гучний стукіт серця, який відбивав час.

Могла рахувати тихі вдихи й видихи когось, хто був зовсім поряд. Вони були повільними, отож я зосередилася на них. Вони означали, що більше часу минуло. Краще, ніж коливання годинникового маятника, ці вдихи й видихи відлічували секунди й наближали кінець горіння.

Мені додавалося сили, думки мої прояснялися. Коли з’явилися звуки, я почала дослухатися.

Легенькі кроки, потім шепіт повітря, яке гойднулося, коли відчинилися двері. Кроки наблизилися, щось натиснуло на моє зап’ястя. Я не відчула холоду пальців. Полум’я випалило й згадку про холод.

— Досі жодних змін?

— Жодних.

Легенький доторк, дихання діткнулося моєї обпаленої шкіри.

— І запаху морфію не зосталося.

— Знаю.

— Белло! Ти мене чуєш?

Я знала, безсумнівно знала, що коли розчеплю зціплені зуби, втрачу контроль — заволаю, заверещу, почну крутитися й кидатися. Якби я розплющила очі, якби хоча б поворухнула пальцем — будь-яка зміна поклала б край моєму самовладанню.

— Белло! Белло, кохана! Ти можеш розплющити очі? Ти можеш стиснути мені долоню?

Потиск пальців. Не відповісти цьому голосу було важче, але я лишилася нерухомою. Я відала, що теперішній біль у його голосі не йшов у жодне порівняння з тим, який міг би бути. Зараз він тільки боявся, що мені, певно, болить.

— Може… Карлайле, може, я запізнився, — голос звучав приглушено, а на слові «запізнився» зірвався.

Моя рішучість на мить похитнулася.

— Слухай її серце, Едварде. Воно дужче, ніж навіть Емметове було. Я ніколи не чув, щоб серце билося так живо. З нею все буде чудово.

Так, я мала рацію, коли стрималася. Карлайл розрадить його. Йому не доведеться страждати разом зі мною.

— А її… її хребет?

— Її ушкодження були не набагато гіршими за травми Есме. Отрута зцілить її, як зцілила Есме.

— Але вона така нерухома. Я точно зробив щось не так.

— Або щось так, Едварде. Синку, ти зробив усе, що зробив би я, і навіть більше. Я не певен, що мені б вистачило наполегливості, вистало віри для того, аби врятувати її. Припини картати себе. З Беллою все буде гаразд.

Уривчастий шепіт:

— Вона, мабуть, конає.

— Ми не можемо бути певні. У неї в крові було забагато морфію. І ми не відаємо, який ефект це мало на неї.

Щось легенько натиснуло мені вище ліктя. Шепіт:

— Белло, я кохаю тебе. Белло, вибач мені.

Як я хотіла відповісти йому! Але я не завдам йому більше болю, поки маю сили триматися спокійно.

І весь цей час пекельний вогонь продовжував випалювати мене. Але в голові моїй було дуже ясно. Я могла міркувати над щойно почутою розмовою, могла згадати, що зі мною сталося, могла думати про майбутнє, і при цьому залишалося ще місце для страждання.

І для хвилювання.

Де моя дитинка? Чому вона не тут? Чому вони не згадують її?

— Ні, я залишуся тут, — прошепотів Едвард, відповідаючи на не вимовлену вголос думку. — Вони самі впораються.

— Яка нестандартна ситуація, — зауважив Карлайл. — А мені здавалося, що я вже все бачив у житті.

— Я займуся цим згодом. Ми займемося.

Щось м’яко притиснулося до моєї попеченої долоні.

— Я певен, що ми уп’ятьох зможемо уникнути кровопролиття.

Едвард зітхнув.

— Я не знаю, на чий бік ставати. Я б охоче відшмагав обох. Мабуть, згодом.

— Цікаво, як Белла до цього поставиться — на чий бік вона стане, — зронив Карлайл.

Короткий напружений смішок.

— Я певен, що вона мене здивує. Вона завжди дивує.

Карлайлові кроки стихли вдалині; до мого розчарування, я не отримала жодного подальшого роз’яснення. Чи не балакали вони так загадково тільки для того, щоб подратувати мене?

Я знову почала рахувати Едвардові вдихи й видихи, щоб карбувати плин часу.

Через десять тисяч дев’ятсот сорок три вдихи інші тихенькі кроки прослизнули в кімнату. Легші. І… ритмічніші.

Дивина, як я можу розрізняти такі відмінності в кроках, яких до сьогодні я взагалі не могла вчути!

— Скільки ще? — запитав Едвард.

— Уже недовго, — відповіла Аліса. — Гляди, як яснішає її чоло! І я бачу її дедалі чіткіше, — зітхнула вона.

— Досі переживаєш?

— Так, дякую, що нагадав, — буркнула вона. — Ти б також перелякався, якби усвідомив, що твої здібності обмежені. Найкраще я бачу вампірів, адже я одна з них; із людьми теж не виникає проблем, адже колись я була людиною. Тільки не можу бачити нічого про цих дивних напівкровок, бо вони належать до виду, з яким я не маю жодного досвіду. Ба!

— Зосередься, Алісо.

— Гаразд. Зараз Беллу зовсім легко передбачити.

Запала довга тиша, потім зітхнув Едвард. Це був цілком інший звук — щасливіший:

— З нею справді все буде гаразд.

— Звісна річ.

— Ти не була такою оптимістичною два дні тому.

— Два дні тому я ще толком не бачила. Але тепер, коли вона позбулася усіх білих плям, це простіше простого.

— Ти не могла б зосередитися заради мене? Якщо рахувати в годинах — скільки ти ще відводиш їй часу?

Аліса зітхнула:

— Ти такий нетерплячий. Гаразд. Дай мені сек…

Тихий подих.

— Дякую, Алісо, — голос його був радіснішим.

Скільки ще? Невже вони не могли вимовити цього вголос для мене? Невже я забагато прошу? Скільки ще секунд я палатиму? Десять тисяч? Двадцять? Ще один день — вісімдесят шість тисяч чотириста? Чи ще більше?

— Вона просто засліплюватиме.

Едвард приглушено загарчав:

— Вона завжди засліплювала.

Аліса фиркнула.

— Ти знаєш, що я маю на увазі. Поглянь на неї.

Едвард нічого не відповів, але слова Аліси дали мені надію, що зрештою я не нагадувала брикет вугілля, яким почувалася. Відчуття було, що дотепер я вже точно мала перетворитися на купу обпалених кісток. Кожна клітинка моїх кісток обернулася на попіл.

Я чула, як Аліса, мов вітерець, вислизнула з кімнати. Чула шелест тканини. Чула, як дзижчить лампочка, що звисає зі стелі. За вікном я чула, як вітер ковзає по стінах. Я чула все.

Внизу хтось дивився бейсбол. «Маринери» вигравали на два очки.

— Зараз моя черга, — гавкнула Розалія на когось, а у відповідь долинуло приглушене гарчання.

— Гей, ви там, — втрутився Еммет.

Хтось зашипів.

Я прислухалася, але більше нічого не чулося, крім гри. Бейсбол був не таким цікавим, щоб відвернути мене від болю, тож я почала знову дослухатися до Едвардового дихання, рахуючи секунди.

Через двадцять одну тисячу дев’ятсот сімнадцять із половиною секунд біль змінився.

Гарна новина: він почав щезати з кінчиків пальців на руках і ногах. Зникати повільно, але це вже було щось новеньке. Мабуть, це воно. Мабуть, біль починає відступати…

Але була й погана новина. Вогонь у моєму горлі змінився. Горло не тільки палало — воно почувалося, як пергамент. Сухе як кістка. Спрагле. Палючий вогонь, палюча спрага…

Ще одна погана новина: вогонь у моєму серці став іще гарячішим.

Як це взагалі можливо?

Моє серцебиття, і так квапливе, ще пришвидшилося — вогонь збільшив його ритм до нового шаленого темпу.

— Карлайле, — гукнув Едвард. Голос його був тихим, але чітким. Я була певна, що Карлайл почує його, якщо він у будинку або десь поблизу.

Вогонь відступав із долонь, залишаючи їх блаженно безболісними й прохолодними. Але відступав він до мого серця, яке палало, мов сонце, і билося з новою лютою швидкістю.

Карлайл увійшов до кімнати, поруч із ним була Аліса. Їхні кроки були такими чіткими, я навіть могла сказати, що Карлайл іде праворуч, на півкроку попереду Аліси.

— Слухайте, — звернувся до них Едвард.

Найголоснішим звуком у кімнаті було моє пришвидшене серцебиття, яке стукотіло в такт із вогнем.

— А, — мовив Карлайл, — майже скінчилося.

Полегшення, яке принесли його слова, затьмарилося невгамовним болем у серці.

Але вже й зап’ястя мої звільнилися, і кісточки на ногах. Там уже вогонь цілковито згас.

— Скоро, — радо погодилася Аліса. — Я покличу всіх. Може, Розалія краще…?

— Так, нехай дитина залишається подалі.

Що?! Ні! Ні! Що він мав на увазі — нехай моє дитятко залишається подалі? Що це він собі думає?

Пальці мої смикнулися — роздратування пробилося крізь ідеальну маску спокою. Тишу в кімнаті порушувало тільки гучне, як відбійний молоток, серцебиття — всі на мить завмерли й припинили дихати.

Мої норовливі пальці стиснула долоня.

— Белло! Белло, кохана!

Чи зможу я відповісти йому й не заверещати? Я поміркувала про це хвильку, а тоді вогонь, який відступав із ліктів та колін, з новою силою прошив мені груди. Ні, ліпше не ризикувати.

— Я їх закличу просто зараз, — мовила Аліса, і в голосі її прозвучала нагальність, а тоді я вчула повів вітерцю, коли вона вислизнула з кімнати.

А далі — ох!

Серце моє зірвалося, воно забилося, як вертолітний гвинт, звук був майже безперервний; враження було, що воно зараз вихопиться крізь ребра. Вогонь палав у грудях, засмоктуючи останні язики полум’я в тілі, щоб підживити неймовірний, палючий біль. Цей біль приголомшив мене, відірвав мене від стовпа, за який я чіплялася. Спина моя вигнулася дугою, наче вогонь у серці тягнув мене догори.

Жоден мій м’яз не поворухнувся, коли тіло рухнуло назад на стіл.

У нутрі моєму розпочалася боротьба — прискорене серцебиття силкувалося перегнати полум’я. У цій битві не було переможців. Полум’я було приречене, адже зжерло все, що ще можна було зжерти; але й серце моє галопом мчало до свого останнього удару.

Полум’я зібгалося, зменшилося до єдиного людського органу, який іще залишився в мені, в останньому незносному стрибку. У відповідь на цей стрибок пролунав глибокий, слабкий удар. Моє серце зробило перебій, а потім іще раз тихо стукнуло.

І все. Ніхто не дихав. Навіть я.

Якусь мить усе, що я усвідомлювала, то була відсутність болю.

А тоді я розплющила очі й із подивом витріщилася поперед себе.

РОЗДІЛ 20. НОВЕ ЖИТТЯ

Все було напрочуд виразним.

Загостреним. Чітким.

Діамантове світло над головою й далі було сліпучо-яскравим, і все-таки я цілком ясно бачила розжарену спіраль усередині лампочки. У білому світлі я вирізняла кожну-кожнісіньку барву веселки, а на краю спектру — восьмий колір, назви якому не знала.

Позаду світла я могла розрізнити окремі скабки на темній дерев’яній стелі. А поперед неї бачила порошинки в повітрі, з одного боку підсвічені промінцями, а з другого темні — чіткі й виразисті. Вони крутилися, як маленькі планети, кружляли навколо одна одної у небесному танку.

Порошинки були такими красивими, що я вражено вдихнула й затамувала повітря; від цього руху пилинки закрутились у вирі. В мене виникло дивне відчуття. Я зважила все — і збагнула, що від свого інстинктивного поруху не відчула полегшення. Мені не потрібне було повітря. Легені мої не чекали на нього. Вони байдуже зреагували на вдих.

Мені не потрібне було повітря, але воно подобалося мені. У ньому я мов на смак відчувала кімнату, в якій лежала: приємні порошинки, суміш задавненого повітря зі свіжим струменем знадвору. Духмяний запах шовку. Натяк на щось тепле й бажане, яке мало би бути вологим, але насправді не є таким… Від цього запаху в моєму горлі пересохло й запекло — це було віддалено схоже на вогонь отрути, хоча до смаку примішувався кусючий запах хлору й аміаку. Але понад усе я відчувала схожий на смак квіткового меду аромат, який був найсильнішим, найближчим до мене.

Я вчула, як інші теж почали дихати — разом зі мною. Їхній подих приносив трошки інший, відмінний від квіткового меду аромат. Кориця, гіацинт, груша, морський бриз, хліб у печі, глиця, ваніль, шкіра, яблуко, мох, лаванда, шоколад… Я порівняла його в голові з тисячами відомих мені запахів, але жоден не пасував. А він був такий солодкий і приємний!

Телевізор унизу приглушили, і я вчула, як хтось — Розалія? — рухалася на першому поверсі.

А ще я почула слабенький ударний ритм, і в унісон із ритмом кричав сердитий голос. Музика? Реп? На мить я була зачудована, але скоро звук віддалився, наче повз відчинене вікно проїхала машина.

Здригнувшись, я збагнула, що це могло так і бути. Невже зараз я здатна була чути аж до шосе?

Я не усвідомлювала, що хтось тримає мене за руку, допоки цей хтось легенько не стиснув моєї долоні. Як раніше, щоб приховати біль, моє тіло застигло, аби не зрадити подиву. Не такого доторку я очікувала. Шкіра була абсолютно гладенькою, але температура її була не такою, як завжди. Нехолодною.

Але після секундної затримки моє тіло відгукнулося на незнайомий дотик так, що це вразило мене ще більше.

Повітря зашипіло в мене в горлі, вихоплюючись крізь стиснені зуби з низьким погрозливим звуком, що нагадував дзижчання цілою рою бджіл. Перш ніж зник звук, м’язи мої напружилися й вигнулися, відхиляючись від незнаного. Я підскочила так швидко, що кімната мала закрутитися вихором перед очима, але натомість я й далі чітко бачила кожну порошинку, кожну скабку на дерев’яній стелі, кожну ниточку до мікроскопічних деталей, коли погляд мій пролітав повз них.

Отож у мить, коли я усвідомила, що в захисній позі зіщулилася попід стіною — десь за одну шістнадцяту секунди, — я вже знала, що саме налякало мене так і що реакція моя була неадекватною.

Ох. Звісно. Едвард більше не міг здаватися мені холодним. Тепер температура наших тіл була однаковою.

Я завмерла ще на якусь одну восьму секунду, щоб звикнути до сцени перед очима.

Едвард спирався на операційний стіл, який був моїм погребальним вогнищем, руку він простягнув до мене, а обличчя його було тривожним.

Едвардове лице було найголовнішим у цій сцені, проте периферійним зором я відмічала все навколо — про всяк випадок. Запустивсь якийсь захисний механізм, і я автоматично шукала ознак небезпеки.

Моя вампірська родина обережно чекала попід стіною у протилежному кінці кімнати біля дверей, Еммет і Джаспер стояли попереду. Наче й справді була небезпека. Нюхом я не відчувала нічого незвичного. Тільки слабенький аромат чогось делікатесного — щоправда, спотворений хімічними запахами — знову залоскотав моє горло, від чого воно заболіло й запекло.

Аліса визирала з-за Джасперового ліктя, на обличчі її сяяла широчезна усмішка; світло грало на її зубах — ще одна веселка з вісьмох кольорів.

Ця усмішка заспокоїла мене — і все стало на свої місця. Джаспер та Еммет вийшли наперед, щоб у разі чого захистити інших. Тільки я не відразу усвідомила, що небезпечною була саме я.

Але це все відбувалося десь збоку. Головна ж частина мене й досі була зосереджена на Едвардовому обличчі.

До цієї миті я ще ніколи по-справжньому не бачила його.

Скільки разів я витріщалася на Едварда й чудувалася з його вроди? Скільки годин — днів, тижнів — свого життя провела я, мріючи про того, кого вже тоді вважала ідеалом? Я гадала, що знаю його обличчя ліпше за власне. Думала, що це єдина певна річ у моєму світі: бездоганність Едвардового обличчя.

Та я була просто сліпа!

Вперше в житті, коли з моїх очей впала людська полуда, я побачила його обличчя. Затамувала подих і гарячково почала шукати слова, і ніяк не могла знайти. Потрібні були кращі, потужніші слова.

В цей момент інша частка мене втямила, що поблизу немає небезпеки, тож я механічно випросталася; відтоді як я зістрибнула зі столу, минула майже ціла секунда.

Мене вразило, як рухається моє тіло. Не встигла я подумати, що треба випростатися, як уже стояла. Ця дія взагалі не зайняла часу — зміна була миттєвою, наче руху зовсім не відбулося.

Я продовжувала вдивлятися в Едвардове обличчя, знову застигнувши.

Він повільно обійшов стіл — кожен крок його займав майже півсекунди, кожен крок був плавним, як вода, яка омиває гладкі камінці, — а рука його й далі була простягнена до мене.

Я спостерігала, з якою грацією він наближається, вбираючи його рухи своїми новими очима.

— Белло! — звернувся він тихим заспокійливим тоном, але хвилювання в його голосі затьмарило моє ім’я якоюсь напругою.

Я не могла відразу відповісти, загубившись ув оксамитових брижах його голосу. Це була майже ідеальна симфонія, симфонія, зіграна на одному інструменті, але інструменті набагато складнішому, ніж будь-який зі створених людьми…

— Белло, кохана! Вибач, я знаю, зараз ти дезорієнтована. Але з тобою все гаразд. Усе чудово.

Все? Розум мій закрутився, відмотуючи назад спогади до моєї останньої години людського життя. Зараз спогад здавався нечітким, наче я дивилася крізь щільну чорну вуаль — адже мої людські очі були наполовину сліпими. Все було вельми розмитим.

Коли він зауважив, що все гаразд, чи мав він на увазі Ренесму? Де вона? З Розалією? Я силкувалася згадати її обличчя — я знала, що вона неймовірно вродлива, — але просіювати людські спогади страшенно дратувало. Її обличчя губилося в темноті, в кепському освітленні…

А що Джейкоб? Із ним усе гаразд? Чи мій найкращий друг, який стільки настраждався через мене, тепер зненавидів мене? Чи повернувся він назад до Семової зграї? А Сет і Лі також?

Чи були зараз Каллени в безпеці — чи моє перетворення розпалило війну зі зграєю? Чи Едвардові слова означали, що всього цього не сталося? Чи він просто намагався заспокоїти мене?

А Чарлі? Що я йому тепер скажу? Він, мабуть, дзвонив, коли я горіла. Що йому відповіли? Що, він гадає, сталося зі мною?

Поки якусь частку секунди я міркувала, яке питання поставити першим, Едвард неспокійно потягнувся до мене й погладив мене пучками по щоці. Дотик був гладеньким як атлáс, легеньким як пір’їна, і температура шкіри точно співпадала з моєю.

Його дотик, здалося, проникнув мені під шкіру, попід кості на моєму обличчі. Відчуття було кусючим, мов електричний розряд, — воно прошило кістки, спустилося по хребту й затремтіло в животі.

Стривай, — подумала я, коли дрож розквітла в тепло, в млість. Хіба я не мала втратити ці відчуття? Хіба відмова від почуттів не була частиною угоди?

Я була перволітком-вурдалаком. Сухий палючий біль у моєму горлі беззаперечно свідчив про це. І я знала, що означало бути перволітком. Людські відчуття та емоції мали б повернутися до мене пізніше у якійсь іншій формі, але я була переконана, що на самому початку й близько нічого такого не почуватиму. Тільки спрагу. Такою була угода, такою була ціна. Я згодилася сплатити її.

Та коли Едвардова долоня вразила моє обличчя своїм шовковим і твердим дотиком, збудження шугнуло моїми висохлими венами, прошивши мене від маківки до п’ят.

Він звів одну бездоганну брову, очікуючи, коли я заговорю.

Я обхопила його руками за шию.

Знову було відчуття, що ніякого руху не відбулося. В один момент я стояла прямо й нерухомо, як статуя, — і тої ж таки миті він уже був у моїх руках.

Теплий — принаймні так мені здалося. Запах його був таким солодким і п’янким, який я й близько не могла оцінити своїм старим людським нюхом, але на сто відсотків це був Едвард. Я притулилася обличчям до його гладеньких грудей.

І раптом він ніяково ворухнувся. Відхилився від моїх обіймів. Я втупилася в його обличчя, спантеличена й налякана цією відмовою.

— М-м-м… Обережно, Белло. Ай!

Я відкинула руки, сплівши пальці в замок, щойно все зрозуміла.

Я була занадто дужою.

— Ой, — пробурмотіла я.

Він усміхнувся так, що моє серце б зупинилося, якби воно й досі билося.

— Не панікуй, кохана, — мовив він, піднявши руку й торкнувшись моїх вуст, напіврозтулених від усвідомленого жаху. — Просто зараз ти трошки міцніша за мене.

Мої брови зійшлися на переніссі. Я про це також знала, але зараз це здавалося ще сюрреалістичнішим, ніж будь-що інше в цьому цілком сюрреалістичному моменті. Я була дужчою за Едварда. Я примусила його скрикнути «Ай!».

Долоня його знову погладила мене по щоці, й розчарування миттю випарувалося, коли моє нерухоме тіло пронизала нова хвиля бажання.

Ці відчуття були настільки сильнішими за все, до чого я звикла, що було важко дотримуватись якогось певного плину думок, незважаючи на те, якою ясною тепер була моя голова. Кожне нове чуття переповнювало мене. Я згадала, як одного разу Едвард сказав (голос його був слабкою тінню порівняно з кришталевою музикою, котру я чула зараз), що такі як він, такі як ми легко захоплюються. Тепер я збагнула чому.

Я зробила навмисне зусилля, щоб зосередитися. Я мала дещо сказати. Щось найважливіше.

Дуже обережно — так обережно, що навіть рух можна було вловити, я витягнула праву руку з-за спини й підняла вгору долоню, щоб торкнутися його щоки. Я силкувалася не звертати уваги ні на перлистий колір власної руки, ні на шовковистість його долоні, ні на струм, який прошив мої пучки.

Я вдивилася в його очі й уперше почула власний голос.

— Я кохаю тебе, — промовила я, і це прозвучало, як спів. Мій голос бринів і відлунював, як дзвін.

Його усмішка у відповідь засліпила мене значно сильніше, ніж засліплювала, коли я була людиною, бо тільки зараз я по-справжньому побачила її.

— І я кохаю тебе, — сказав він.

Він узяв моє обличчя в долоні й нахилився до нього — зовсім повільно, і це нагадало мені, що я маю бути обережною. Він поцілував мене — спершу це був м’який шепіт, який зненацька зробився дужчим, шаленішим. Я силкувалася не забувати, що маю бути лагідною з ним, але в цьому вирі почуттів було занадто важко пам’ятати щось, було важко втримати послідовний плин думок.

Було враження, що раніше він ніколи мене не цілував — наче це був наш перший поцілунок. І, щиро кажучи, він і справді ніколи раніше так мене не цілував.

Я почувалася майже винною. Звісно, зараз я порушую угоду. Бо ж цього я теж не мала б відчувати.

Хоча мені не потрібен був кисень, дихання моє прискорилося — я задихалася, як коли горіла. Але це був цілком інший вогонь.

Хтось прочистив горло. Еммет. Я миттю впізнала глибокий голос, жартівливий і роздратований водночас.

Я й забула, що ми не самі. А тоді усвідомила, що притуляюся до Едварда так, як на людях не надто чемно притулятися.

Засоромлена, я на півкроку відступила — знову миттєвим рухом.

Едвард гигикнув і зробив крок зі мною, так і тримаючи руки довкола моєї талії. Обличчя його палало — наче поза діамантовою шкірою горіло біле полум’я.

Я зробила цілком непотрібний вдих, щоб заспокоїтися.

Наскільки відрізнявся цей поцілунок! Я вдивлялася у Едвардів вираз обличчя й порівнювала розмиті людські спогади з оцим ясним насиченим відчуттям. Вигляд у нього був… самовдоволений.

— Ти мене не надто балував, — звинуватила я його своїм новим співочим голосом, ледь-ледь звужуючи очі.

Він розсміявся, сяючи від полегшення, що все нарешті позаду — страх, біль, непевність, очікування, все-все вже в минулому.

— На той час і не можна було інакше, — нагадав він мені. — А тепер твоя черга не розчавити мене, — знову розреготався він.

Я нахмурилася, зважуючи його пропозицію, і тоді слідком за Едвардом почали реготати й інші.

Карлайл обійшов Еммета й швидко попрямував до мене; очі його були зовсім трошки сторожкими, але Джаспер ступав за ним слід у слід. До сьогодні я ніколи по-справжньому не бачила й Карлайлового обличчя також. У мене з’явилася нагальна потреба моргнути — наче я витріщалася на сонце.

— Як ти почуваєшся, Белло? — запитав Карлайл.

Я поміркувала якусь частку секунди.

— Приголомшено. Стільки всього… — не договорила я, дослухаючись до власного голоса-дзвіночка.

— Так, спершу буваєш розгублений.

Я кивнула швидко й різко.

— Але я почуваюся собою. Нібито такою, як була. Я не очікувала цього.

Едвардові руки легенько стисли мене за талію.

— Я ж тобі казав, — прошепотів він.

— Ти досить добре контролюєш себе, — зауважив Карлайл. — Набагато краще, ніж я сподівався, навіть незважаючи на той час, що ти мала, аби морально підготуватися до перетворення.

Я згадала про дикі переміни настрою, про складнощі з концентрацією, і прошепотіла:

— Але я ще не певна.

Він серйозно кивнув, а тоді його діамантові очі зблиснули цікавістю.

— Схоже, цього разу з морфієм ми вгадали. Скажи мені, що ти пам’ятаєш із процесу трансформації?

Я завагалася, чітко вловлюючи Едвардове дихання, яке лоскотало мені щоку, пропускаючи хвильки струму через шкіру.

— До цього все було… вельми туманним. Я пам’ятаю, що дитинка не могла дихати…

Я поглянула на Едварда, миттєво нажахана спогадом.

— Ренесма здорова й чудово почувається, — запевнив мене він із блиском в очах, якого я раніше ніколи в нього не помічала. Він вимовив її ім’я з якимсь внутрішнім жаром. Із благоговінням. Так релігійні люди згадують своїх богів. — А потому що ти пам’ятаєш?

Я зосередилася, щоб одягнути непроникну маску. Я ніколи не вміла брехати.

— Важко пригадати. Спершу було дуже темно. А тоді… Я розплющила очі й побачила все.

— Дивовижно! — видихнув Карлайл, очі його загорілися.

Гіркота огорнула мене, і я чекала, коли спалахнуть мої щоки та зрадять мене. І раптом згадала, що вже ніколи не червонітиму. Може, саме це вбереже Едварда від правди.

Але мені треба буде зізнатися Карлайлу. Колись. Коли йому знадобиться створити ще одного вурдалака. Проте сама можливість цього видавалася вельми малоймовірною, тож це трошки пом’якшувало сором за мою брехню.

— Прошу, добре подумай — розкажи мені все, що пригадаєш, — збуджено попросив Карлайл, і я не змогла стриматися й не скривитися. Я не хотіла й далі брехати, бо могла вибовкати все. І ще я не хотіла думати про той вогонь. На відміну від людських спогадів, цей був напрочуд яскравим, і виявилося, що я здатна згадати його до найменших подробиць.

— О, вибач, Белло, — миттю вибачився Карлайл. — Звісно, зараз тебе має мучити спрага. А балачки можуть і почекати.

Поки він не згадав про це, я цілком спокійно терпіла спрагу. В голові моїй тепер уживалося дуже багато речей. Якась окрема ділянка мозку реєструвала всі відчуття в горлі — майже рефлективно. Так, як мій старий мозок контролював дихання й кліпання повіками.

Але Карлайлове припущення пробудило цю ділянку мозку. Зненацька я вже не могла ні про що думати, крім сухості й болю в горлі, і що більше я на цьому зосереджувалася, то гірше мені пекло. Долоня підскочила й обхопила глотку, наче хотіла притлумити полум’я, яке палало всередині. Відчуття власної шкіри під пучками було дивним. Вона була такою гладенькою, що видавалася м’якою, хоча насправді була твердою, як камінь.

Едвард забрав руки з талії й узяв другу мою долоню.

— Белло, то ходімо на полювання.

Очі мої розширилися, і біль від спраги відступив, переможений приголомшенням.

Я? На полювання? Разом з Едвардом? Але… як? Я й гадки не мала, як чинити.

Він прочитав переляк на моєму обличчі й підбадьорливо усміхнувся.

— Це дуже легко, кохана. Спрацює інстинкт. Не хвилюйся, я все тобі покажу.

Я не ворухнулася, і тоді він розцвів своєю фірмовою півусмішкою та звів догори брову.

— А мені здавалося, що тобі завжди кортіло поглянути, як я полюю.

Я коротко й заразливо засміялася (якась частина мене зачудовано дослухалася до дзвінкого мелодійного сміху), бо його слова нагадали мені розмову з мого затуманеного людського життя. І цілу секунду я пригадувала свої перші дні з Едвардом — справжній початок свого життя, закарбовуючи це в голові так, щоб уже ніколи не забути. Я не очікувала, що пригадування буде таким важким. Наче я продиралася крізь брудну воду. Я знала з досвіду Розалії, що коли звертатися до людських спогадів достатньо часто, вони не зітруться з часом. Я ж не хотіла забувати й хвилини, проведеної з Едвардом, — навіть зараз, коли попереду в нас була вічність. Отож мені слід буде потурбуватися, щоб зацементувати людські спогади в бездоганній пам’яті вампіра.

— То ходімо? — запитав Едвард. Він потягнувся до долоні, яку я досі притискала до горла. Пальці його погладили мені шию. — Я не хочу, щоб ти відчувала дискомфорт, — ледь чутно муркнув він. Раніше я б ніколи цього не розчула.

— Зі мною все гаразд, — мовила я за людською звичкою з усім зволікати. — Стривай. Спершу…

Стільки всього! І я так і не поставила жодного запитання. Зараз були справи важливіші, ніж мій голод.

Тепер заговорив Карлайл.

— Так?

— Я хочу побачити її. Ренесму.

Було навдивовижу важко вимовити це ім’я. Моя дочка — сказати подумки ці слова було навіть важче. Все здавалося таким далеким! Я спробувала згадати, що почувала три дні тому, й автоматично руки мої висковзнули з Едвардових долонь і потягнулися до живота.

Плаский. Порожній. Я вчепилася в світлий шовк, який прикривав шкіру, раптово запанікувавши, а якась незначна ділянка мозку відмітила, що Аліса, мабуть, одягнула мене.

Я знала, що в лоні моєму нічого не лишилося, я слабко пам’ятала криваву сцену пологів, але фізичний доказ цього й досі не вкладався у голові. Я знала тільки, як любити мого маленького штовхача всередині. Зовні ж вона здавалася чимось, що я собі просто вигадала. Розпливчастий сон — сон, який наполовину був нічним кошмаром.

Поки я боролося з розгубленістю, Едвард і Карлайл обмінялися сторожкими поглядами.

— Що таке? — вимогливо запитала я.

— Белло, — заспокійливо мовив Едвард. — Це не дуже гарна ідея. Вона наполовину людина, кохана. Її серце б’ється, у жилах її шумує кров. І перш ніж твоя спрага буде цілковито під контролем… Ти ж не хочеш поставити її під загрозу, правда ж?

Я нахмурилася. Звісно, я цього не хочу.

Але невже я не контролюю себе? Я розгублена, це правда. Увага легко перескакує з предмета на предмет, це правда. Але невже я небезпечна? Для неї? Для власної дочки?

Проте я не мала стовідсоткової певності, що можу відповісти «ні». Отож мені доведеться виявити терплячість. Це буде важко. Адже допоки я її знову не побачу, вона здаватиметься нереальною. Просто туманний сон… про когось чужого…

— Де вона? — я пильно прислухалася — і вчула серцебиття з-під підлоги піді мною. Я чула, що дихає не одна людина — тихо, наче внизу також дослухалися. А ще звучав стукіт, деренчання, яке я не могла зрозуміти…

Але звук серцебиття був таким привабливим, що в мене потекли слинки.

Саме тому мені справді спершу доведеться навчитися полювати, перш ніж я побачу її. Моє чуже немовля.

— Розалія з нею?

— Так, — відповів Едвард коротко, і я бачила, що якась думка засмучує його. Я подумала, що між ним і Розалією знову виникли розбіжності. Невже вони знов почали ворогувати? Та я не встигла запитати, бо Едвард уже забрав мої руки з плаского живота й знову потягнув мене.

— Стривай, — вдруге запротестувала я, силкуючись зосередитися. — А як же Джейкоб? А Чарлі? Розкажи все, що я проґавила. Скільки часу я була… непритомною?

Едвард, здавалося, не помітив, як я завагалася на останньому слові. Натомість він іще раз обмінявся сторожкими поглядами з Карлайлом.

— Щось не так? — прошепотіла я.

— Все так, — запевнив мене Карлайл, зробивши дивний наголос на останньому слові. — Фактично нічого не змінилося — ти була без тями заледве понад дві доби. Як для такого складного перетворення, твоя зміна минула напрочуд швидко. Едвард дуже постарався. Яка інновація — впорснути отруту просто в серце! Це була його ідея, — він зробив паузу й усміхнувся до сина, потім зітхнув. — Джейкоб і досі тут, а Чарлі й досі певен, що ти хворієш. Він гадає, що зараз ти в Атланті, проходиш обстеження в Центрі контролю інфекційних захворювань. Ми дали йому неправильний номер, він просто в розпачі. Весь час надзвонює Есме.

— Мені слід подзвонити йому… — промурмотіла я сама до себе, але, слухаючи власний голос, одразу передбачила складнощі. Він не впізнає цього голосу. Я не зможу заспокоїти його… Та раптом я згадала про перший сюрприз: — Стривайте, то Джейкоб і далі тут?

Вони знову обмінялися поглядами.

— Белло, — швидко сказав Едвард, — нам багато чого варто обговорити, але спершу ми маємо потурбуватися про тебе. Тобі, певно, болить…

Коли він зауважив це, я згадала про вогонь у горлі й конвульсивно ковтнула.

— Але Джейкоб…

— У нас попереду ціла вічність на пояснення, кохана, — лагідно мовив він.

Звісно. Я зможу трошки зачекати з відповіддю; слухати стане легше, коли лютий біль вогненної спраги не відвертатиме більше моєї уваги.

— О’кей.

— Чекай, чекай, чекай! — проспівала Аліса від дверей. Вона протанцювала через усю кімнату — неймовірно граційно. Як і у випадку з Едвардом і Карлайлом, я була вражена, коли наче вперше поглянула на її обличчя. Яка вродливиця! — Ви пообіцяли, що першого разу я зможу бути присутня. А що як вам двом у лісі трапиться якесь природне дзеркало?

— Алісо… — запротестував Едвард.

— Я на секундочку, — мовивши це, Аліса вилетіла з кімнати.

Едвард зітхнув.

— Про що це вона?

Та Аліса вже повернулася, тягнучи величезне люстро в золоченій рамі з кімнати Розалії, заввишки ледь не вдвічі більше за неї, а завширшки більше у кілька разів.

Джаспер весь час стояв так тихо й спокійно, що відтоді, коли він зробив кілька кроків слідком за Карлайлом, я цілковито забула про нього. Тепер він знову ворухнувся — затулив Алісу, не зводячи з мене очей. Адже і тут я являла собою небезпеку.

Я знала, що зараз він намагається з’ясувати атмосферу довкола мене, отож він напевне помітив, як мене вразило його обличчя, коли я вперше поглянула на нього зблизька.

Своїми підсліпуватими людськими очима я майже не помічала шрамів, які залишились йому на згадку про війну з армією перволітків-вампірів на Півдні. Тільки коли на них світило яскраве сонце, я могла заледве розрізнити слабенькі відмітини на шкірі.

Тепер, коли я стала бачити по-новому, шрами зробилися найяскравішими у його зовнішності. Неможливо було відвести погляду від його спотвореної шиї та щелепи — важко повірити, що навіть вурдалак міг витримати стільки зубів, які вп’ялися в його горло.

Інстинктивно я напружилася та стала в захисну позу. Будь-який вампір, хоч раз побачивши Джаспера, вчинив би так само. Шрами були — мов записи на дошці пошани. Небезпека, — волали вони. Скільки вурдалаків пробували вбити Джаспера? Сотні? Тисячі? І всі вони загинули в марній спробі.

Джаспер і побачив, і відчув, як я оцінюю його, відчув мою обережність, і криво посміхнувся.

— Едвард заледве не побив мене за те, що я не підвела тебе до люстра перед весіллям, — сказала Аліса, відвертаючи мою увагу від свого застрашливого коханця. — Ще раз йому в зуби я не попадуся.

— В зуби? — скептично мовив Едвард, зводячи вгору одну брову.

— Ну, може, я трохи перебільшую, — муркнула вона неуважливо, обертаючи дзеркало до мене.

— І може, зараз ти просто вдовольняєш власні вуаєристичні збочення.

Аліса підморгнула йому.

Але я дослухалася до цього обміну люб’язностями тільки якимсь незначним краєчком мозку. Решта ж зосередилася на особі в люстрі.

Перша моя реакція — неусвідомлене задоволення. Незнайома істота в дзеркалі була безперечно вродливою, настільки ж вродливою, як Аліса чи Есме. Вона, навіть стоячи, наче порхала, а її бездоганне обличчя було блідим як місяць на тлі темного важкого волосся. Члени її були округлими й міцними, шкіра ледь-ледь світилася — наче перлина.

Друга реакція — жах.

Хто вона? З першого погляду я не могла знайти власних рис у цьому гладенькому досконалому обличчі.

А очі! Я знала, чого очікувати, але її очі змусили дрижаки пробігти в мене по тілу.

Весь час, поки я вивчала істоту в дзеркалі, охоплена різноманітними почуттями, її обличчя залишалося на диво врівноваженим — дерев’яна статуя богині, яка не виказує жодних ознак збурення, що вирує в мені. А потім її повні вуста ворухнулися.

— Очі! — видихнула я, не змігши вимовити «мої очі». — Скільки?

— За кілька місяців вони потемніють, — мовив Едвард м’яким і заспокійливим тоном. — Кров тварин приглушує цей колір набагато швидше, ніж людська кров. Спершу вони стануть бурштиновими, потім золотими.

Мої очі палатимуть пекельним червоним вогнем іще кілька місяців?!

— Місяців? — голос мій підвищився через стрес. У дзеркалі бездоганні брови недовірливо піднялися над палючими червоними очима — яскравішими, ніж мені доводилося бачити.

Джаспер зробив крок уперед, стривожений глибиною мого несподіваного хвилювання. З юними вурдалаками він був занадто добре знайомий; чи мій вибух емоцій був призвісткою небезпечної поведінки?

Ніхто мені не відповів на мовчазне запитання. Я обернулася до Едварда й Аліси. Вони обоє були заглиблені в себе — реагували на Джасперів неспокій. Дослухалися до його причини, зазирали в найближче майбутнє…

Я знову зробила глибокий — непотрібний — вдих.

— Ні, зі мною все гаразд, — запевнила я їх. Погляд мій метнувся до чужинки в люстрі й назад. — Просто… забагато нового.

Джаспер звів брови на переніссі, й через це став помітнішим шрам через ліве око.

— Я не знаю, — пробурмотів Едвард.

Жінка у дзеркалі нахмурилася.

— Яке запитання я проґавила?

Едвард вишкірився.

— Джаспер дивується, як тобі це вдається.

— Вдається що?

— Контролювати свої почуття, Белло, — відповів Джаспер. — Я ще не зустрічав перволітка, який би так поводився: умів приборкати почуття на самому початку. Спершу ти була засмучена, та коли побачила наше хвилювання, ти приборкала свій смуток, взяла себе в руки. Я був готовий допомогти, але тобі це не знадобилося.

— Це погано? — запитала я. Я інстинктивно заледеніла, очікуючи на його вердикт.

— Ні, — відповів він, але в голосі його не було певності.

Едвард погладив мене по руці, наче заохочуючи відтанути.

— Белло, це просто вражає, хоча ми й не розуміємо, як це тобі вдається. І не знаємо, скільки ти протримаєшся.

Я зважувала його слова якусь частку секунди. Я можу накинутися на них щомиті? Можу перетворитися на чудовисько?

Але я нічого такого не відчувала в собі… А може, це й неможливо було відчути.

— А про це ти що думаєш? — втрутилася Аліса нетерпляче, вказуючи на дзеркало.

— Я не впевнена, — розмито мовила я, не бажаючи визнавати, наскільки видовище насправді налякало мене.

Я витріщилася на вродливу жінку з жахливими очима, шукаючи хоч якихось власних рис. Щось було-таки у формі вуст — якщо заплющити очі на сліпучу вроду, видно було, що її верхня губа трошечки недосконала — завелика порівняно з нижньою. Коли я знайшла цю маленьку знайому ваду, мені потеплішало на душі. Може, у тому віддзеркаленні десь є і решта мене.

Для експерименту я підняла руку — і жінка в люстрі вчинила так само, торкнувшись власного обличчя. Її червоні очі напружено спостерігали за мною.

Едвард зітхнув.

Я відвернулася від неї та, звівши брову, поглянула на Едварда.

— Розчаровані? — запитала я, і мій голос-дзвіночок був спокійним.

Він розсміявся.

— Так, — визнав він.

Я відчула, як шок нарешті пробився через маску спокою на моєму обличчі, а за тим миттю мені стало боляче.

Аліса заричала. Джаспер подався вперед, чекаючи мого нападу.

Але Едвард не зважав на них — він міцно пригорнув моє нове кам’яне тіло й притиснувся вустами до моєї щоки.

— А я так сподівався, що зможу читати твої думки, коли твій мозок стане схожим на мій, — промурмотів він. — І ось я — знову розчарований, запитую себе, що ж коїться у твоїй голові!

Мені зразу зробилося легше.

— Та годі, — легковажно зауважила я, розслабившись, що мої думки й тепер зоставалися тільки моїми, — схоже, розум мій так і залишиться з дефектом. А зате я гарненька.

Коли я потроху почала звикати до себе, знову ставати самою собою, робилося дедалі легше жартувати з ним.

Едвард загарчав мені у вухо:

— Белло, ти завжди була не просто гарненькою.

Тут Едвард відірвався від мене і зітхнув.

— Гаразд, гаразд, — відповів він комусь.

— Що таке? — запитала я.

— Ти дедалі більше нервуєш Джаспера. Може, після першого полювання він нарешті розслабиться.

Я поглянула на Джасперове стривожене обличчя й кивнула. Не хотіла когось покусати тут, якщо до цього йшлося. Краще зірватися серед дерев, ніж серед родини.

— Гаразд. Тоді полювання, — погодилась я, і від хвилювання й передчуття у мене засіпало в животі. Я відірвала Едвардові долоні від своєї талії і, тримаючи його за одну руку, відвернулася від жінки в люстрі.

РОЗДІЛ 21. ПЕРШЕ ПОЛЮВАННЯ

— Через вікно? — запитала я, позираючи вниз із другого поверху.

Загалом я не так уже й боялася висоти, але через той факт, що тепер я могла настільки чітко бачити кожну подробицю внизу, перспектива значно менше приваблювала мене. Гостряки каміння на землі випиналися так, як я собі раніше й уявити не могла.

Едвард усміхнувся.

— Це найзручніший вихід. Якщо боїшся, я тебе сам винесу.

— Тепер, коли перед нами вічність, ти турбуєшся за ті кілька секунд, які у нас займе, щоб вийти через двері у двір?

Він трошки нахмурився.

— Внизу Ренесма та Джейкоб…

— А-а-а…

Еге ж. Тепер я чудовисько. І маю триматися подалі від усього, що може запустити мої дикі інстинкти. А зокрема — від людей, яких люблю. Навіть від тих, яких я ще толком і не знаю.

— А це нормально… що Ренесма… там унизу з Джейкобом? — прошепотіла я. І з запізненням втямила, що чула на першому поверсі, либонь, саме Джейкобове серце. Я знову пильно прислухалася, але тепер розрізняла тільки одне стабільне серцебиття. — Він її не так щоб дуже любив…

Едвардові вуста дивним чином напружилися.

— Повір мені, вона у повній безпеці. Я точно знаю всі Джейкобові думки.

— Так, звісно, — буркнула я та знову роззирнулася.

— Боїшся? — кинув він мені виклик.

— Трошки. Я не знаю, як…

А ще я спиною відчувала присутність нашої родини, яка мовчки спостерігала за мною. Здебільшого мовчки. Еммет один раз уже не стримав тихенького гиготіння. Одна помилка з мого боку — і він качатиметься по підлозі. І тоді почнуть складатися анекдоти про єдиного в світі незграбного вурдалака…

Крім того, сукня — либонь, Аліса примудрилася натягнути її на мене, коли я взагалі нічого не тямила у вогні, — аж ніяк не пасувала ні для стрибків, ні тим паче для полювання. Блідий, як блакитний лід, шовк в обтяжку? Для чого це вона мене так вбрала? Для вечірки опісля?

— Слідкуй за мною, — мовив Едвард. А тоді цілком розкуто зробив крок із високого відчиненого вікна й упав униз.

Я пильно дивилася, щоб запам’ятати кут, під яким він зігнув коліна, аби пом’якшити удар об землю. Звук його приземлення був зовсім тихим — приглушений удар, мов хтось обережно причинив двері або ж акуратно поклав книжку на столі.

На вигляд було нескладно.

Зціпивши зуби, щоб якнайкраще зосередитися, я спробувала зімітувати його розслаблений крок у повітря.

Га! Здавалося, земля наближалася так повільно, що я ще й чекала, аби поставити ноги… (А в які це туфлі взула мене Аліса? На шпильках? Вона геть збожеволіла!)…аби поставити ноги так, наче я роблю крок уперед на прямій поверхні.

Я пом’якшила удар пальцями, щоб не зламати тоненьких підборів. Схоже, моє приземлення було таким самим тихим, як і Едвардове. Я усміхнулася до нього.

— Справді. Просто.

Він відповів усмішкою.

— Белло!

— Що?

— Це було вельми граційно — навіть для вампіра.

Я хвильку поміркувала, а тоді розцвіла. Якби він сказав просто так, то Еммет би вже зараз реготав. Але не схоже, щоб комусь було смішно, тож його зауваження, либонь, має під собою ґрунт. Оце вперше за моє життя… чи радше існування… хтось ужив означення граційна щодо мене.

— Дякую, — мовила я до нього.

А тоді я одну по одній скинула туфлі з ніг і пожбурила назад у відчинене вікно. Мабуть, трохи засильно, проте я почула, що хтось устиг їх упіймати, перш ніж вони пробили обшивку на стіні.

Аліса буркнула:

— Її смак не покращився так, як рівновага.

Едвард узяв мене за руку — я й досі не могла не дивуватися шовковистості його шкіри, її приємній температурі — та помчав через двір до річки. Без жодних зусиль я прямувала за ним.

Все, пов’язане з фізичними зусиллями, здавалося напрочуд простим.

— Поплаваємо? — запитала я, коли ми зупинилися на березі річки.

— Щоб зіпсувати твою чарівну сукню? Ні. Ми стрибнемо.

Я стиснула вуста, зважуючи його слова. Річка була щонайменше ярдів п’ятдесят завширшки.

— Ти перший.

Він торкнувся моєї щоки, відступив на кілька кроків назад, швидко розігнався та стрибнув із плаского каменя, який глибоко сидів у березі річки. Я споглядала його швидкий рух, поки він летів понад водою, зробив сальто й зник поміж густого гілля дерев на тому боці річки.

— Показуха, — пробурмотіла я й почула його виразний сміх.

Я відійшла на п’ять кроків і глибоко вдихнула.

Зненацька я знову відчула тривогу. Не через те, що можу впасти або поранитися, — я злякалася, що розтрощу ліс.

Це відчуття зростало в мені повільно, але я нарешті усвідомила в собі дику, шалену силу, від якої тремтіли члени. Я зненацька збагнула, що якби схотіла прокласти тунель попід водою, кігтями викопати чи прогризти собі дорогу в її кам’яному дні, це б не забрало багато часу. Предмети довкола мене: дерева, кущі, каміння… будинок, — усе тепер мало вельми вразливий вигляд.

Сподіваючись, що на тому боці річки Есме нічого особливого не вирощує, я почала розганятись — і зупинилась як стій, коли тонкий шов тріснув дюймів на шість вище стегон. Аліса!!!

Ну, Аліса завжди ставилася до одягу так, ніби його наступного дня слід викидати, що вдруге його не можна вдягати, отож це не має її засмутити. Я обережно нахилилася, взялася за непошкоджений шов і легеньким рухом рвонула його до середини стегна. Тепер розрізи були однакові.

Отак краще.

З будинку долинув приглушений сміх, а хтось навіть скреготнув зубами. Сміх долетів із другого поверху вниз, а от із першого я дуже виразно вчула цілком інший — грубий глибокий смішок.

То Джейкоб також за мною спостерігає? Не можу уявити, що він зараз думає — чи що він досі робить у будинку. Я собі гадала, що наше возз’єднання — якщо він узагалі колись зміг би пробачити мене — відбудеться у віддаленому майбутньому, коли я стану врівноваженішою, а час залікує усі рани, які я полишила в його серці.

Я не озирнулася, щоб поглянути на нього, хвилюючись через можливі перепади настрою. Не варто дозволяти якійсь одній емоції взяти гору над моєю хисткою рівновагою. Джасперів страх тримав мене в напрузі. Мені треба пополювати, перш ніж я візьмуся до інших справ. Я спробувала забути про все і по-справжньому зосередитися.

— Белло! — гукнув Едвард із лісу — голос його наближався. — Хочеш іще раз поглянути, як це робиться?

Але я все чудово пам’ятала, певна річ, і не хотіла давати Емметові нагоду ще більше позбиткуватися з процесу мого навчання. Стрибок пов’язаний із фізичними вміннями — отож має бути інстинктивним. Я глибоко вдихнула й помчала до річки.

Коли не заважала спідниця, я сягнула води одним довгим стрибком. Він тривав якусь частку секунди — і воднораз нескінченність: і очі мої, і розум мій працювали так швидко, що відчували кожен крок. Я легко поставила праву ногу на рівному камені й доклала зусилля рівно стільки, щоб відштовхнути власне тіло, яке просто злетіло в повітря. Я зважала значно більше на ціль, ніж на зусилля, тож помилилася в розрахунку необхідної сили — але, на щастя, помилилася не в мінус, я в плюс, отож хоча б не скупаюся в річці. Відстань у п’ятдесят ярдів виявилася залегкою ціллю…

Цей стрибок був дивним, запаморочливим, елекризуючим, проте зовсім коротким. Минула одна секунда — і я вже була на другому боці.

Я боялася, що щільні зарості, які підступали до води, заступлять мені дорогу, проте вони, навпаки, тільки допомогли. Коли я летіла до землі, то зовсім легко й природно витягнула одну впевнену руку й ухопилася за зручну гілляку; потім гойднулася, відпустила гілку й приземлилася на пальці — за п’ятнадцять футів від землі, на широкій гілці ситхінської ялини.

Відчуття було фантастичним.

Крізь дзвінкий звук мого задоволеного сміху пробивався інакший шум — це Едвард гасав у пошуках мене. Мій стрибок був удвічі довшим за його. Коли він підбіг до дерева, де я сиділа, очі його були розширені від подиву. Я спритно зістрибнула з гілки обіч нього, безшумно приземлившись на пальці.

— Добре в мене вийшло? — запитала я, від збудження прискорено дихаючи.

— Дуже добре, — схвально усміхнувся він, але недбалий тон суперечив здивуванню в очах.

— Можна ще раз?

— Зосередься, Белло, ми ж на полюванні.

— О… так, — кивнула я, — на полюванні.

— Тримайся за мною… якщо зможеш, — вишкірився він, зненацька змінивши свій тон на глузливий, і помчав геть.

Біг він швидше за мене. Я не могла уявити, як йому вдавалося переставляти ноги з такою неймовірною прудкістю, але я й близько не могла повторити це. Але я, натомість, була дужчою, отож кожен мій стрибок був утричі довшим за його. І я полетіла крізь живе зелене павутиння обіч нього, а не позаду. На бігу я не могла стримати схвильованого сміху; але сміх не заважав зосередитися і не сповільнював руху.

Нарешті я спромоглася втямити, чому Едвард на бігу ніколи не врізався в дерева — це питання в попередньому житті залишалося для мене загадкою. Відчуття було особливим — баланс між швидкістю і чіткістю. Адже поки я пролітала над, під та крізь густий підлісок зі швидкістю, від якої все навкруги мусило б перетворитися на розмиту зелену піну, я насправді ясно бачила кожен найменший листочок на кожній найменшій гілочці на кожному найменшому кущику, який минала.

Вітер, спричинений моєю прудкістю, здував назад волосся й розчахнуту сукню, і хоча я знала, що такого не може бути, його доторк до шкіри видавався теплим. Так само, як і жорстка земля попід моїми босими ногами не могла здаватися м’яким оксамитом, а віття, яке хльоскало мене по обличчю, не мало би бути схожим на дотик лагідної пір’їни.

Ліс видався мені набагато заселенішим, ніж зазвичай: крихітні істоти, про чиє існування я й не підозрювала, ховалися поміж листя довкруж мене. Всі вони завмирали, коли ми пролітали повз, а дихання їхнє прискорювалося зі страху. Тварини реагували на наш запах набагато мудріше, ніж люди. На мене їхній запах мав цілком протилежний вплив.

Я чекала, коли вже нарешті задихаюся, проте дихалося мені зовсім без зусиль. Чекала, коли почнуть пекти м’язи, але здавалося: що більше я звикала до бігу, то далі зростала моя міць. Мої стрибки видовжувалися, і незабаром уже Едварду довелося наздоганяти мене. Я знову захоплено зареготала, відчувши, що він уже пасе задніх. Мої босі ноги торкалися землі так рідко, що враження було — я радше лечу, ніж біжу.

— Белло, — сухо покликав він рівним, навіть лінивим голосом. Більше кроків не було чути — він зупинився.

Якусь мить я вагалася, чи варто коритися.

Але, зітхнувши, я крутнулася й легко плигнула до нього — ярдів на сто назад. Очікувально поглянула на нього. Він усміхався, вигнувши брову. Він був таким вродливим — неможливо було погляду відвести.

— Ти збираєшся полювати в нашій країні? — зачудовано запитав він. — Чи плануєш до вечора вже бути в Канаді?

— І тут непогано, — згодилась я, зважаючи менше на те, що саме він говорив, а більше на заворожливу плавність, із якою ворушилися його вуста. Важко було зосередитися, коли моїм новим очам усе видавалося таким свіжим. — На що ми полюємо?

— На лося. Я гадав, для першого разу підійде щось легеньке… — він не договорив, помітивши, як звузилися мої очі на слові «легеньке».

Але я не збиралася сперечатися. Зараз, коли я знову згадала про спрагу, вона, здавалося, затьмарювала кожнісіньку думку в моїй голові, домішувалася до значно приємніших думок про біг, і про Едвардові вуста, і про поцілунки, і про… Ця палюча спрага! Я не могла відмахнутися від неї.

— Постій хвильку спокійно, — мовив Едвард, легко поклавши долоні мені на плечі.

Він його дотику жага миттєво притлумилася.

— А тепер заплющ очі, — пробурмотів він.

Коли я скорилася, він підняв долоню до мого обличчя й погладив мене по щоці. Я відчула, як прискорилося моє дихання, й очікувала, що зараз почервонію, — знаючи, що цього ніколи не станеться.

— Слухай, — звелів Едвард. — Що ти чуєш?

Усе, — могла б я відповісти: його довершений голос, його подих, як торкаються одна одної його губи, коли він говорить, шепіт пташок, які чистять пір’ячко у верховітті, їхнє швидке серцебиття, шелест кленових листків, тихеньке тріскотіння мурах, які прямують вервечкою стовбуром найближчого дерева. Але я знала: він має на увазі щось особливе, отож дозволила вухам захопити побільше віддалених звуків, шукаючи чогось інакшого, ніж легенький шум життя навколо мене. Десь неподалік була відкрита місцина — звук вітру над полем трави був зовсім інакшим — і невеличкий струмок із кам’янистим дном. І звідти, від води, лунав плюскіт язиків, які хлебтали воду, і голосне биття важких сердець, які качали широкі потоки крові…

Миттєво в мене немов набрякло горло.

— На березі струмка, на північному сході? — запитала я, досі не розплющуючи очей.

— Так, — схвально мовив він. — А тепер… дочекайся подуву вітру… що ти відчуваєш?

Здебільшого його запах — квітково-медовий, настояний на сонці. А ще густий земляний дух гнилизни й моху, смоли вічнозелених дерев, м’який, майже пряний аромат гризунів поміж коріння дерев. Та коли я вдихнула глибше, відчула запах чистої води — він, незважаючи на спрагу, зовсім не привабив мене. Я зосередилася на воді й відчула пахощі, які, либонь, були пов’язані зі звуком хлебчучих язиків і стуком сердець. Іще один теплий дух, густий і ясний, дужчий за всі інші. І все ж таки не принадніший, аніж запах від струмка.

Він хихикнув.

— Знаю — доведеться звикати.

— Троє? — спробувала вгадати я.

— П’ятеро. Ще двоє ховаються поміж дерев позаду решти.

— Що я маю робити?

У голосі його явно прозвучала усмішка:

— А що б тобі зараз хотілося зробити?

Я хвильку поміркувала, дослухаючись із заплющеними очима й принюхуючись. Ще одна хвиля пекучої спраги затьмарила мою свідомість, і раптом теплий і ясний запах уже не був таким непривабливим. Нарешті щось гаряче й вологе потрапить у моє пересохле горло. Очі мої різко розплющилися.

— Поменше думай, — попередив мене Едвард, забираючи долоню від мого обличчя й роблячи крок назад, — просто віддайся на волю інстинкту.

Я дозволила собі прямувати на запах, майже не усвідомлюючи власного руху, коли, мов привид, полетіла пагорбом униз до дзюркотливого струмка. Моє тіло самочинно припало до землі, я мить повагалася на узліссі. Здалеку я помітила величезного лося з розгалуженими рогами, які вінчали його голову, він стояв на краю води; четверо інших, мов тіні, вже ліниво прямували на схід у ліс.

Я зосередилася на запаху цього лося — на гарячій точці на його косматій шиї, де тепло пульсувало найдужче. Всього-на-всього тридцять ярдів — два-три кроки — розділяли нас. Я напружилася для першого стрибка.

Та щойно мої м’язи згрупувалися, війнув дужчий вітерець — цього разу з півдня. Не замислюючись, я вистрибнула з-поміж дерев на стежку, перпендикулярно до мого початкового напрямку, злякавши лося, який помчав у ліс, і погналася за новим, значно принаднішим запахом. Це був не вибір — нагальність.

Запах цілковито керував мною. Тільки одна думка билася в голові, коли я винюхувала цей слід, — спрага й дух, який обіцяв утамувати її. Жага дедалі дужчала, вона зробилася такою болючою, що в мене переплуталися всі думки і я мимоволі згадала відчуття вогню у венах, спричиненого отрутою.

І тільки одне зараз могло збити мене з курсу — інстинкт потужніший, важливіший, ніж потреба загасити полум’я, — інстинкт самозахисту від небезпеки. Інстинкт самозбереження.

Знагла я усвідомила, що мене переслідують. Принада запаху, якому неможливо було опиратися, боролася з імпульсом розвернутися й боронити намічену жертву. У грудях загуркотів звук, губи самі собою розтулилися, застережливо оголюючи зуби. Кроки мої сповільнилися, а потреба захистити власну спину боролася зі спокусою втамувати спрагу.

І тут я вчула, що переслідувач наздоганяє мене, отож самозахист переміг. Я крутнулася на місці, й гарчання вихопилося з глотки.

Дикий тваринний рик, який зірвався з мого власного горла, був таким несподіваним, що я затнулася. Він розтривожив мене — і водночас на секунди просвітлив мою голову: спричинене спрагою помутніння відступило, хоча сама спрага й досі пекла.

Вітер змінився — він кинув мені в обличчя пахощі землі й близького дощу, звільняючи від принади отого другого запаху — такого смачного, що міг належати хіба що людині.

Едвард вагався за кілька кроків од мене, піднявши руки, наче хотів обійняти мене — чи стримати мене. Обличчя його набуло обережного й напруженого виразу — я ж від жаху завмерла.

Я усвідомила, що ледь не напала на нього. Зусиллям волі я виструнчилася, відкинувши захисну позу. Затамувавши подих, я намагалася зосередитися на чомусь іншому, бо мене страшенно лякала сила запаху, яка долинала з півдня.

Едвард помітив, що на обличчі моєму знову з’явився осмислений вираз, отож зробив крок до мене, опустивши руки.

— Мені слід негайно забратися звідси, — прошипіла я крізь зуби на останньому подиху.

На його обличчі застиг уражений вигляд.

— Ти здатна опиратися?

Я не мала часу перепитувати, що саме він має на увазі. Знала, що змога мислити ясно триватиме доти, доки я зможу змушувати себе не думати про…

Я знову помчала — просто рвонула на північ, намагаючись концентруватися на тисняві в грудях, яка, я гадала, викликана нестачею повітря. На меті я мала відбігти геть якнайдалі, щоб не відчувати звабливого запаху. Щоб я просто не могла його внюхати, навіть якщо знову мною опанує інстинкт…

Вдруге я усвідомила, що мене переслідують, але цього разу в мене не сталося нападу божевілля. Я боролася зі спокусою втягнути повітря носом, щоб пересвідчитися: мене наздоганяє Едвард. Мені не довелося боротися надто довго: хоча я мчала, як ракета, прокладаючи крізь гущавину найпрямішу можливу стежку, незабаром Едвард порівнявся зі мною.

Нова думка вразила мене — і я зупинилась як урита. Я вже була певна, що тут поблизу ніде немає спокуси, проте про всяк випадок затамувала подих.

Едвард проскочив повз, здивований через мою наглу зупинку. Він розвернувся й за секунду вже був побіля мене. Поклав мені руки на плечі й втупився в очі — шок усе ще переважав на його обличчі.

— Як тобі це вдалося? — вимогливо запитав Едвард.

— Але ж ти піддавався мені раніше? — кинула я у відповідь, ігноруючи його запитання. А я гадала, що це моя власна заслуга!

Коли я розтулила рота, то відчула повітря на смак — тепер до нього нічого не домішувалося, жодного принадливого запаху, який спокушав мою спрагу. Я обережно вдихнула.

Він стенув плечима й похитав головою, наче не хотів, щоб його відволікали.

— Белло, як це тобі вдалося?

— Втекти? Я затамувала подих.

— Але як ти не піддалася на поклик полювання?

— Коли ти опинився в мене за спиною… Мені так соромно…

— Навіщо ти вибачаєшся переді мною? Це саме я припустився жахливого недбальства. Я гадав, що ніхто не зможе так далеко відхилитися від головних стежок, але ж я мав спершу перевірити! Яка дурна помилка! То б і не слід переді мною вибачатися.

— Та ж я ричала на тебе! — мене досі жахала думка, що я була здатна на таке блюзнірство.

— Так, певна річ. Але ж це природно. Проте я ніяк не збагну, як тобі вдалося втекти.

— Що ж іще я могла зробити? — запитала я. Його поведінка заплутала мене — що ж він очікував від мене? — Там же міг бути хтось із моїх знайомих!

Він налякав мене, раптом вибухнувши голосним реготом, закинувши голову назад і сколихнувши луною верхівки дерев.

— Чого це ти смієшся з мене?

Він миттю зупинився, і знову вираз його став сторожким.

Тримай себе в руках, — подумки наказала я собі. Слід держати свої емоції під контролем. Наче я була молодим вовкулакою, а не вурдалаком.

— Я сміюся не з тебе, Белло. Я регочу, бо я в шоці. А в шоці я, бо цілковито вражений.

— Чому?

— Ти не повинна мати здатність так реагувати. Ти не повинна бути такою… врівноваженою. Ти не повинна мати змогу стояти отут зі мною й обговорювати це спокійно та холоднокровно. Ба більше, ти не повинна була виявити здатність перервати полювання, коли у повітрі витав запах людської крові. Навіть старим вампірам не так легко це зробити — тому ми завжди дуже обережно обираємо місця для полювання, щоб не наражатися на спокусу. Белло, ти поводишся так, ніби прожила десятки років, а не дні.

— О!

Але ж я заздалегідь знала, що буде нелегко. Ось чому я весь час була напоготові. Я очікувала можливих труднощів.

Він знову притулив долоні мені до обличчя, а в очах його застиг подив.

— Скільки б я віддав за можливість зазирнути тобі в думки хоча б на мить!

Який потужний вияв емоцій! Я була готова до спраги, але не до цього — настільки була певна, що коли він знову торкнеться мене, я відчуватиму зовсім по-іншому. Ну… щиро кажучи, я й відчувала по-іншому.

Дужче.

Я потягнулася, щоб торкнутися його гладкого обличчя; пальці пробігли по його вустах.

— Я гадала, що не звідаю нічого такого ще довгий, довгий час, — невпевненість додала моїм словам запитальної інтонації. — Але я й зараз хочу тебе.

Він вражено кліпнув.

— Як ти можеш думати про це? Невже тебе не мучить нестерпна спрага?

Звісно, мучить — коли він про неї згадав!

Я спробувала ковтнути й зітхнула, заплющивши очі, щоб зосередитися. Я дала власним відчуттям вишикуватися довкруж мене, готова до відсічі, якщо ще один звабливий заборонений аромат атакує мене.

Едвард опустив руки і затамував подих, поки я принюхувалася до найтонших запахів у зеленому павутинні життя, просіюючи запахи та звуки й шукаючи чогось, що хоч якось зможе втамувати мою спрагу. На сході я відчула щось відмінне, якийсь слабкий і віддалений натяк…

Очі мої миттю розплющилися, але я й досі перебувала під владою інших відчуттів, коли розвернулася й безшумно помчала на схід. Пагорб вивищувався переді мною, і я зігнулася до землі, як хижий мисливець, готовий до стрибка, іноді заскакуючи на дерева, де так було легше продиратися. Я радше відчувала, ніж чула, що Едвард поруч зі мною, — він мовчки летів поміж дерев, дозволяючи мені вести перед.

Що вище ми забиралися, то рідшим ставав ліс; дух гниття й смоли ставав дедалі відчутнішим — так пахнула стежка, якою я прямувала: теплий запах, гостріший, ніж дух лося, і значно принадніший. Ще кілька секунд — і я змогла розрізнити приглушені кроки великих ніг — звук набагато тонший, ніж стукіт копит. Цей звук лунав звисока — з-поміж гілля, а не з землі. Інстинктивно я також метнулася в гущавину, щоб захопити стратегічну позицію повище у сріблястій глиці.

Тепер м’які кроки лап опинилися піді мною, а насичений запах був зовсім близько. Очі мої відшукали рух, пов’язаний зі звуком кроків, і я помітила рудувато-коричневу шубку великої пуми, яка скрадалася по широкій гілці ялини ліворуч від мене. Вона була величезною — мабуть, учетверо більшою за мене. Очі її прикипіли до землі внизу — велика кішка також полювала. Я вловила запах чогось меншого, який домішувався до аромату моєї здобичі, — тваринка ховалася у заростях попід деревом. Хвіст пуми сіпнувся, коли вона приготувалася до нападу.

Легким стрибком я злетіла в повітря та приземлилася на гілці, де сиділа пума. Вона відчула, як здригнулася гілка, миттю розвернулася й нявкнула від подиву та злості. Вона виставила пазурі, очі її палали люттю. Напівбожевільна від спраги, я проігнорувала виставлені ікла та вигнуті пазурі й кинулася на неї, збивши нас удвох на землю.

Бійки як такої й не було.

Гострі пазурі заледве могли подряпати мою шкіру. А зуби не здатні були мені вп’ятися ні в плече, ні в горло. І вага її не тиснула на мене. Зуби мої безпомилково знайшли її шию — інстинктивний самозахист був жалюгідно слабким проти моєї моці. Щелепи мої зімкнулися точно в тому місці, де тепла пульсація була найсильнішою.

Зуби прошили тіло, мов масло. Ікла були, мов сталеві леза; вони роздерли хутро і лій і м’язи так, ніби їх там і не було.

Смак був якимсь не таким, але кров була гарячою й вологою, і вона погамувала шарпку, кусючу жагу за кілька жадібних ковтків. Спротив пуми дедалі слабшав, а крики захлинулися. Тепло крові розлилося по моєму тілу, зігрівши з голови до самих п’ят.

Я випила пуму, так і не втамувавши спраги до кінця. Згага знову охопила мене, щойно я з відразою скинула безкровне тіло собі під ноги. Як я після цього й досі можу відчувати спрагу?

Швидким рухом я виструнчилася. Стоячи я збагнула, що вся вимастилася. Я витерла обличчя тильним боком долоні та спробувала обтрусити сукню. Кігті, які не змогли вразити мою шкіру, були набагато ефективнішими у двобої з сукнею.

— Гм-м-м, — муркнув Едвард. Я поглянула вгору й побачила, що він ліниво прихилився до дерева, задумливо роздивляючись мене.

— Гадаю, у мене могло б вийти і краще.

Я вся була вимащена землею, волосся скуйовджене, сукня в крові, висить подертими клаптями. Едвард ніколи не приходив після полювання у такому вигляді.

— У тебе вийшло просто чудово, — запевнив він мене. — Просто… мені було набагато важче спостерігати за тобою, ніж я очікував.

Мої брови спантеличено полізли вгору.

— Це суперечить моїй природі, — пояснив він, — дозволити тобі боротися з пумою. Мені весь час кортіло втрутитися.

— Ну й дурниця!

— Знаю. Але старих звичок важко позбутися. Проте мені подобаються зміни, які ти внесла в сукню.

Я б, либонь, почервоніла, якби могла. Отож я змінила тему.

— Чому я й досі не напилася?

— Бо ти перволіток.

Я зітхнула.

— І, гадаю, поблизу немає побільше пум — цих гірських левів.

— Але повно оленів.

Я скривилася.

— Запах у них не дуже.

— Вони ж травоїдні. М’ясоїдні на запах більше схожі на людей, — пояснив він.

— Не так уже й схожі, — заперечила я, намагаючись не згадувати звабливого запаху.

— Можемо повернутися, — серйозно сказав він, але в очах читалося глузування. — Хто б там не був, якщо це чоловіки, вони не заперечуватимуть і проти смерті, якщо вона прийде від твоєї руки, — він окинув оком мою пошарпану сукню. — Ба більше, гадаю, щойно вони угледять тебе, то подумають, що вже померли й опинилися на небесах.

Я закотила очі й фиркнула.

— Ліпше ходімо полювати на смердючих травоїдних.

Дорогою додому ми натрапили на велике стадо мулів. Цього разу Едвард полював разом зі мною, бо я вже інстинктивно знала, що робити. Я завалила величезного мула, вимастившись чи не більше, ніж із пумою. Він же випив двох, перш ніж я упоралася з одним, і жодна волосинка не вибилася з зачіски, жодна пляма не з’явилася на білій сорочці. Він погнався за переляканим стадом, яке розбігалося врізнобіч, але цього разу замість полювати, я уважно спостерігала, як йому вдається робити це так охайно.

Щоразу, коли я не хотіла, аби Едвард, вирушаючи на полювання, залишав мене вдома, в душі я насправді відчувала полегшення. Адже була певна, що видовище налякає мене. Нажахає. Що після цього видовища я нарешті почну сприймати його як вурдалака.

Звісно, коли я сама перетворилася на вурдалака, враження були зовсім іншими. Але я мала сумніви, що навіть мої колишні людські очі не змогли б сприйняти краси цього полювання.

Спостерігати за Едвардом на полюванні подарувало мені на диво чуттєве задоволення. Його плавні стрибки нагадували блискавичні атаки змій; руки його були напрочуд упевнені, сильні, невідворотні; його повні губи мали бездоганний вигляд, розтуляючись і оголюючи глянсові зуби. Він був просто блискучий. Знагла я відчула воднораз гордість і жадання. Він належав мені. Ніщо тепер не зможе роз’єднати нас. Я тепер була занадто дужа, щоб хтось спромігся відірвати його від мене.

Він рухався блискавично. Обернувся й зацікавлено поглянув, як я пожирала його очима.

— Більше не мучить спрага? — запитав він.

Я знизала плечима.

— Ти відвернув мою увагу. Ти набагато краще пораєшся з цим, аніж я.

— Століття практики, — усміхнувся він. Очі його набули приємного відтінку золотавого меду.

— Одне століття, — виправила я його.

Він засміявся.

— На сьогодні досить? Чи хочеш продовжити?

— Досить, гадаю.

Я почувалася ситою, можна сказати, натоптаною. І не була певна, скільки ще рідини вмістить мій шлунок. Але спрага в горлі була заледве приглушена. Проте знову ж таки, я знала, що зга-га — невіддільна частина мого нового життя.

Варта всього іншого.

Мої відчуття були під контролем. Можливо, відчуття безпеки було оманливим, але справді приємно було усвідомлювати, що сьогодні я нікого не вбила. Якщо мені вдасться цілком уникати незнайомих людей, може, я витримаю близькість вовкулаки і дитини-напіввампіра, яку я любила?

— Я хочу побачити Ренесму, — мовила я. Коли спрага моя дещо вгамувалася (хоча й близько не зникла), мені важко було викинути з голови свої нещодавні хвилювання. Я хотіла примирити незнайомку, яка була моєю дочкою, із тою істотою, яку я любила ще три дні тому. Так дивно, так неправильно, що її більше немає в моєму лоні! Зненацька я відчула порожнечу й неспокій.

Едвард простягнув мені руку. Я взяла її — шкіра його здавалася теплішою, ніж перед тим. Щоки його трошки зарум’янилися, а круги під очима зникли.

Я не змогла втриматися й погладила його по щоці. І ще раз.

І коли я вдивлялася в його блискучі золоті очі, то мало не забула про своє попереднє прохання.

Було майже так само важко, як не піддатися спокусі людської крові, проте я якимсь чином пам’ятала про те, що маю бути обережною, коли звелася навшпиньки й охопила його за шию руками. Ніжно.

Він не так вагався, відповідаючи на мій рух — руки його зімкнулися в мене на талії й міцно притиснули мене до тіла. Вуста вп’ялися в мої, але відчуття було на диво м’яким. Мої ж губи більше не повторювали форми його вуст — вони тримали власну форму.

Як і раніше, у мене було враження, що дотик його шкіри, вуст, долонь проникав крізь мою гладеньку тверду шкіру до самих кісток. До самого мого нутра. Я й не уявляла, що зможу кохати його більше, ніж уже кохала.

Стара моя свідомість не могла вмістити стільки кохання. Старе моє серце не було достатньо міцним, щоб витримати його.

Можливо, саме ця частка мене старої перенеслася в нове життя, аби посилитися. Як співчуття у випадку з Карлайлом чи відданість у випадку з Есме. Либонь, я ніколи не відкрию в собі незвичайних здібностей, як Едвард, Аліса чи Джаспер. Може, я просто кохатиму Едварда більше, ніж будь-хто кохав ув історії світу.

Мені цього досить.

Я дещо пам’ятала: як накручувала його волосся собі на палець, як гладила пучками його груди, — але здебільшого відчуття були новими. Він сам був новим. Це було цілком нове відчуття — коли він цілував мене так безстрашно, так міцно. Я відповіла на цей міцний поцілунок і знагла відчула, що ми падаємо.

— Ой, — скрикнула я, і він розреготався піді мною, — я не хотіла отак тебе перекинути. З тобою все гаразд?

Він погладив мене по щоці.

— Трохи краще, ніж гаразд, — відповів він, і раптом на його обличчі з’явився збентежений вираз. — Ренесма? — запитав він непевно, наче чекаючи на підтвердження, що саме цього я найбільше хотіла в цю мить. Важко було відповісти, адже мені одночасно кортіло безлічі речей.

Не скажу, що його дратувало зволікання дорогою додому, і важко було думати про щось інше, окрім дотику його шкіри до моєї — від сукні вже мало що залишилося. Але згадка про Ренесму — до народження й після — дедалі більше здавалася сном. Здавалася нереальною. Всі мої спогади про неї були людськими спогадами, у них було щось штучне. Ніщо не видавалось явним, поки я не побачила його новими очима, не торкнулася новими руками.

Щохвилини реальність моєї маленької чужинки дедалі більше віддалялася від мене.

— Ренесма, — погодилась я сумно, скочила на ноги й потягнула Едварда за собою.

РОЗДІЛ 22. ОБІЦЯНА

Думка про Ренесму вивела її на перший план у моїй дивній новій просторій свідомості, увага якої так легко відверталася. Як багато питань!

— Розкажи мені про неї, — наполягла я, коли Едвард узяв мене за руку. Те, що ми трималися за руки, не сповільнило нашого руху.

— Вона не схожа ні на кого в світі, — відповів він, і знову в його голосі з’явилася майже релігійна відданість.

Я відчула напад ревнощів до цієї чужинки. Він знав її, а я ні. Це несправедливо.

— Наскільки вона схожа на тебе? А на мене? Чи на мене колишню?

— Наші риси розподілилися досить рівномірно.

— Вона була теплокровна, — пригадала я.

— Так. У неї б’ється серце, хоча й трошки швидше, ніж у людей. Температура тіла в неї також трішки вища, ніж у людини. Вона спить.

— Справді?

— І досить непогано для немовляти. Ми — єдині батьки в світі, яким не потрібен сон, а наша дитина любенько спить собі всю ніч, — гигикнув він.

Мені сподобалося, як він це сказав — наша дитина. Ці слова зробили її реальнішою.

— У неї точнісінько твій відтінок очей — отож він зрештою не втратився, — усміхнувся він до мене. — Вони такі гарні!

— А що в неї від вурдалаків? — запитала я.

— Шкіра, схоже, така ж невразлива, як у нас. Хоча ніхто й не думав це випробувати.

Я вражено кліпнула.

— Ніхто й не подумав би, — запевнив він мене. — Харчується вона… ну, вона полюбляє кров. Карлайл досі намагається переконати її скуштувати якогось дитячого харчування, але в неї миттю уривається терпець. Цілком її розумію — воно так бридко пахне, навіть порівняно з рештою людської їжі.

Тепер я вже відкрито роззявила рота. З його вуст це прозвучало так, наче вони ведуть із нею полеміку.

— Переконати її?

— Вона розумна, неймовірно розумна, і розвивається просто шаленими темпами. Хоча вона не говорить — поки що, — але вміє дуже добре з усіма порозумітися.

— Вона… не говорить… поки що…

Він сповільнив ходу, щоб я могла трохи опанувати себе.

— Що ти маєш на увазі — вміє порозумітися? — запитала я.

— Гадаю, краще буде, якщо ти… побачиш усе на власні очі. Це досить важко пояснити.

Я зважила його слова. Я була певна, що попереду ще багато чого мені треба буде побачити на власні очі, аби переконатися в його реальності. Я не знала, скільки всього витримаю, отож змінила тему.

— То Джейкоб і досі тут? — запитала я. — Як він це витримує? Та й навіщо? — мій дзвінкий голос затремтів. — Навіщо йому й далі страждати?

— А Джейкоб не страждає, — відповів він дивним, якимсь новим тоном. — Хоча я б, мабуть, залюбки змінив це, — докинув Едвард крізь зуби.

— Едварде! — зашипіла я, смикнувши його так, що він зупинився (я відчула хвилювання, що мені вдалося це зробити). — Як ти можеш так говорити? Джейкоб пожертвував усім, щоб захистити нас! Через мене йому довелося пройти крізь таке…

Я зіщулилася на розмиту згадку про сором і провину. Зараз було дивно, що мені він так був потрібен весь цей час. Відчуття порожнечі, коли його не було поруч, зараз цілком вивітрилося; мабуть, то була якась людська слабкість.

— Побачиш, чому я так говорю, — буркнув Едвард. — Я пообіцяв йому, що дам нагоду все пояснити, але маю сумнів, що ти поставишся до цього не так, як я. Хоча, звісно, я так часто помиляюся щодо твоїх думок, правда? — він піджав губи та скосив на мене оком.

— Пояснити що саме?

Едвард похитав головою.

— Я дав обіцянку. Хоча й не певен, чи досі щось йому винен… — він скреготнув зубами.

— Едварде, я нічогісінько не розумію.

Розпач і обурення заполонили мене.

Він попестив мене по щоці, а коли моє обличчя у відповідь розгладилося, то лагідно усміхнувся: жага миттю подолала роздратування.

— Це набагато важче, ніж ти показуєш, я знаю. Я й сам пам’ятаю.

— Мені не подобається почуватися такою заплутаною.

— Знаю. Отож вертаймося додому, щоб ти все побачила на власні очі, — він окинув поглядом залишки моєї сукні й насупився. — Гм.

Поміркувавши хвильку, він розстебнув білу сорочку й простягнув мені так, щоб я просунула руки в рукави.

— Невже все так погано?

Він вишкірився.

Я попхнула руки в рукави та швидко зашпилила ґудзики, ховаючи порепану сукню. А він лишився без сорочки, і тепер я заледве могла думати про щось інше.

— Я обжену тебе, — мовила я і застерегла, — але цього разу жодних піддавків!

Він відпустив мою долоню і всміхнувся:

— На старт…

Відшукати дорогу до мого нового дому було простіше, ніж прогулятися вулицею до старого будинку Чарлі. Наш запах лишив чіткий слід, я легко могла триматися його, навіть біжучи щодуху.

— Ха! — видихнула я, першою торкнувшись ногами трави.

Дослухаючись, коли й він приземлиться, я почула неочікуваний звук. Щось дуже гучне і зовсім близько. Удари серця.

Едвард опинився обіч мене тої-таки секунди, його долоні міцно стиснули мене за руки.

— Не дихай, — напружено застеріг він мене.

Зачаївши подих, я силкувалася не панікувати. Єдине, що рухалося, були мої очі — вони крутилися навсібіч, шукаючи джерело звуку.

Джейкоб стояв на межі лісу, де той підступав до газону перед будинком Калленів; руки він схрестив на грудях, а зуби міцно зціпив. У лісі позаду нього я почула стукіт двох невидимих сердець і легенький хрускіт гілочок під величезними нетерплячими лапами.

— Джейкобе, обережно, — мовив Едвард. Хвилювання в його голосі відлунило в ричанні, яке долинуло з лісу. — Можливо, це не найкращий спосіб…

— Ти гадаєш, буде краще, якщо я спершу підпущу її до немовляти? — перебив його Джейкоб. — Безпечніше спершу поглянути, як Белла поведеться зі мною. Мої рани швидко гояться.

То це було випробування? Поглянути, чи не вб’ю я Джейкоба, перш ніж спробую не вбивати Ренесму? До горла підступила нудота — але вона була не тілесна, а розумова. Чи була це Едвардова ідея?

Я тривожно поглянула йому в обличчя; схоже було, що якусь хвильку Едвард вагався, а тоді його вираз перемінився зі схвильованого на якийсь інший. Він стенув плечима, і коли заговорив, у голосі прозвучала ворожість:

— Гадаю, це твоя шия.

Цього разу ричання з лісу було лютим; я не мала сумніву, що це Лі.

Але що таке з Едвардом? Після всього, що ми перетривали разом, невже в нього не залишилося бодай краплі співчуття до мого найкращого друга? Я гадала — дурість, мабуть, — що Едвард тепер теж став кимсь на кшталт його друга. Либонь, я все неправильно зрозуміла.

Але що це робить Джейкоб? Чого це він пропонує себе за наживку, аби захистити Ренесму?

Це просто не трималося купи. Навіть якби ми залишилися друзями…

А коли я зустрілася з Джейкобом очима, то подумала, що, може, ми таки зосталися друзями. Він і досі здавався моїм найкращим другом. Але ж це не він змінився. Ким здавалася йому я?

А тоді він усміхнувся знайомою усмішкою — усмішкою рідної душі, і я впевнилася, що наша дружба не зникла. Все було, як колись — коли ми зависали в його гаражі, просто як друзі, які вбивають час. Легко й природно. Крім того, я зауважила, що потреба, яку я в ньому відчувала перед перетворенням, цілком зникла. Він був просто моїм другом — як і мало бути.

Але я й досі не могла втямити, що він тут робить. Він і справді такий самовідданий, що спробує захистити мене — ціною власного життя — від неконтрольованого вчинку, який я можу зробити за частку секунду, я потім каратимуся через нього до кінця днів? Це означало трошки більше, ніж терпимість до того, ким я зараз стала, — це дивовижне рішення залишатися моїм другом. Джейкоб був одним із найкращих людей серед моїх знайомих, але те, що він робив зараз, було трохи забагато навіть для нього.

Його усмішка стала ширшою, він легенько здригнувся.

— Я не можу стриматися, Білко, маю це сказати. Ти просто чудовисько.

Я усміхнулася у відповідь, легко повертаючись до нашого звичного стилю спілкування. Це було те, що я в ньому розуміла. Едвард загарчав:

— Слідкуй, що мелеш, дворняго.

У спину подув вітер і швидко наповнив мої легені чистим повітрям, тож я змогла говорити.

— Ні, він має рацію. Очі — це щось, правда?

— Найстрашніший нічний кошмар. Але не такий страшний, як я очікував.

— Ги-ги! Дякую за неймовірний комплімент.

Він закотив очі.

— Ти знаєш, що я маю на увазі. Ти й досі схожа на себе — більш-менш. Може, це не тільки зовні… просто ти і є Белла. Я не вірив, що й далі відчуватиму, наче ти тут, — знову усміхнувся він до мене без сліду гіркоти чи відрази на обличчі. Тоді хихикнув і сказав: — Хай там як, а я гадаю, що згодом звикну до твоїх очей.

— Звикнеш? — збентежено перепитала я. Дивина, що ми досі залишалися друзями, але схоже, що він планує й надалі проводити зі мною чимало часу.

Дуже дивний вираз майнув на його обличчі, стираючи усмішку. Це була… провина? Очі його перебігли на Едварда.

— Дякую, — мовив він. — Я не був певен, що ти зможеш тримати це від неї в секреті, незважаючи на обіцянку. Зазвичай ти робиш усе, що вона захоче.

— Може, я сподіваюся, що вона роздратується й відірве тобі голову, — зауважив Едвард.

Джейкоб фиркнув.

— Що тут відбувається? Ви двоє завели секрети від мене? — недовірливо запитала я.

— Я все згодом поясню, — мовив Джейкоб сором’язливо, наче насправді не планував цього робити. А тоді змінив тему. — Спершу продовжимо шоу.

Усмішка його стала викличною, коли він почав наближатися до мене.

Позаду нього хтось заперечливо заскиглив, а далі з-поміж дерев вислизнуло сіре тіло Лі. Вищий Сет із пісочного кольору шерстю вигулькнув за нею.

— Заспокойтеся, друзі, — мовив Джейкоб. — Не втручайтеся. Я була рада, що вони не послухалися його, а просто сповільнили крок.

Вітру не було, отож ніщо не зможе здути його запах від мене. Він наблизився настільки, що я вже могла відчувати в повітрі жар його тіла. У відповідь моє горло запекло.

— Давай, Белло. Покажи себе.

Лі засичала.

Я не хотіла вдихати. Неправильно було отак користатися з переваги над Джейкобом, навіть якщо він сам пропонував. Але логіка його вчинку була зрозуміла й мені. Як інакше я зможу переконатися, що не зачеплю Ренесму?

— Белло, я тут скоро постарію, — підкусив мене Джейкоб. — Гаразд, не в тому сенсі, але ти зрозуміла. Давай, нападай.

— Тримай мене, — мовила я до Едварда, відхиляючись до його грудей.

Його долоні міцніше стиснули мені руки.

Я напружила м’язи, сподіваючись, що змушу себе триматися. Вирішила, що поведуся принаймні не гірше, ніж на полюванні. У найгіршому разі я зачаю подих і втечу геть. Я зробила маленький нервовий вдих через ніс, готова до чого завгодно.

Стало трошки боляче, але моє горло так і так весь час легенько свербіло. Джейкоб на запах був не більше схожим на людину, ніж пума. Тваринний запах у людській крові одразу відвернув мене. Хоча голосний стукіт його вологого серця зваблював мене, від духу, який супроводжував цей звук, у мене поморщився ніс. Із запахом стало навіть легше погамувати свій потяг, який викликали стукіт серця й пульсування крові.

Я ще раз вдихнула й розслабилася.

— Ха! Тепер я розумію, про що мені всі торочили. Джейкобе, від тебе тхне!

Едвард вибухнув сміхом; руки його сповзли з моїх передпліч і обхопили мене за талію. Сет гавкнув коротким смішком в унісон з Едвардом; він підступив на кілька кроків, а Лі відступила. А тоді я збагнула, що моя аудиторія ширша — з-за скляної стіни, яка розділяла нас, долинув чіткий приглушений смішок Еммета.

— На себе подивись! — відтяв Джейкоб, театральним жестом затискаючи собі носа. Обличчя його не поморщилося ні коли Едвард пригорнув мене, ні навіть коли Едвард узяв себе в руки й тихенько прошепотів мені на вухо: «Я тебе кохаю». І це вселило в мене надію, що все між нами буде гаразд — так, як уже дуже давно не було. Може, я зможу насправді стати йому другом, адже я викликаю в нього досить огиди, щоб він уже ніколи не зміг кохати мене, як раніше. Може, саме це йому і треба.

— Отож я витримала випробування, правда ж? — мовила я. — І тепер ти мені розповіси, що там за страшні секрети?

Джейкоб помітно рознервувався.

— Тобі не слід хвилюватися про це просто зараз…

Я вчула, як Еммет знову гигикнув — він чогось очікував.

Я б і далі наполягала, та коли дослухалася до Еммета, то вчула й інші звуки. Семеро людей дихали. Одні легені рухалися значно швидше, ніж решта. Й одне серце тріпотіло, як пташині крильця — легенько й квапливо.

Я вся поринула туди. Моя дочка була за тонкою скляною стіною. Я не бачила її — світло відбивалося від дзеркальної стіни. Я бачила хіба себе, дуже дивну, чужу — білу й нерухому — порівняно з Джейкобом. А порівняно з Едвардом — саме таку, як треба.

— Ренесма, — прошепотіла я. Від хвилювання я перетворилася на статую. Ренесма не матиме звіриного запаху. Чи стане моя поява для неї загрозою?

— Ходімо — побачимо, — пробурмотів Едвард. — Я певен, ти упораєшся.

— Ти мені допоможеш? — прошепотіла я самими нерухомими вустами.

— Певна річ.

— А Еммет і Джаспер — про всяк випадок?

— Белло, ми подбаємо про тебе. Не хвилюйся, ми будемо напоготові. Ніхто з нас не ризикне Ренесмою. Гадаю, ти вельми здивуєшся, як її маленькі пальчики легко крутять усіма нами. Вона буде у цілковитій безпеці, що б там не було.

Моє прагнення побачити її, збагнути джерело цього обожнювання в його голосі нарешті розморозило мене. Я зробила крок уперед.

І тут Джейкоб заступив мені дорогу, на обличчі читалася стурбованість.

— Ти певен, кровопивце? — запитав він Едварда майже благально. Я ніколи не чула, аби він так говорив до Едварда. — Мені це не подобається. Може, їй варто зачекати…

— Джейкобе, ти здійснив своє випробування.

То це була Джейкова ідея?

— Але… — почав був Джейкоб.

— Жодних але, — відтяв Едвард, зненацька роздратувавшись. — Белла має побачити нашу дочку. Отож забирайся з її дороги.

Джейкоб кинув на мене дивний безтямний погляд, тоді розвернувся й заледве не помчав до будинку попереду нас.

Едвард загарчав.

Я не могла збагнути причини їхньої конфронтації, але й не надто цим зараз переймалася. Я могла думати хіба про розмитий спогад про дитину й боротися з її примарністю, намагаючись повернути чіткість її обличчю.

— Ходімо? — лагідно мовив Едвард.

Я нервово кивнула.

Він міцно взяв мене за руку й повів у хату.

На мене вже чекали — шерега усміхнених облич, водночас гостинних і насторожених. Розалія стояла за кілька кроків позаду всіх, біля вхідних дверей. Вона стояла сама, аж тут Джейкоб приєднався до неї й загородив її. У їхній близькості не було відчуття комфорту — обоє наче скулилися від необхідності триматися поряд.

Хтось зовсім маленький потягнувся вперед із рук Розалії, визираючи з-за Джейкоба. Миттю крихітна істота заволоділа всією моєю увагою, кожною моєю думкою — так, як ніщо не могло заволодіти з тої миті, коли я вперше розплющила очі.

— Я була без тями лишень два дні? — хапнула я ротом повітря, не вірячи власним очам.

Цій чужій дитині на руках Розалії на вигляд було кілька тижнів, якщо не місяців. Вона була, либонь, удвічі більша за немовля з мого розмитого спогаду, і схоже було, що вона сама чудово трималася прямо, коли тягнулася до мене. Її блискучі коси бронзової барви довгими кучериками спадали на плечі. А шоколадного кольору очі роздивлялися мене з інтересом, який навряд чи можна було назвати дитячим; погляд був дорослим, осмисленим і розумним. Вона підняла ручку й потягнулася до мене, а тоді обернулася назад до Розалії і торкнула її за шию.

Якби її обличчя не вражало своєю вродою і досконалістю, я б і не повірила, що це те саме немовля. Моє немовля.

Але й Едвардові риси були в її обличчі, а в барві її очей і в щічках було щось від мене. Навіть від Чарлі їй дісталися густі кучерики, хоча їхній колір був таким, як у Едварда. Це наша дитина. Неможливо, але таки правда.

Та коли я побачила цю довгоочікувану дитину, вона не стала для мене реальнішою. Навпаки — ще фантастичнішою.

Розалія поплескала її по щоці й мовила:

— Так, це вона.

Ренесма втупилася очима в мене. А тоді, точно як за кілька секунд по своєму дикому народженню, вона всміхнулася. Сліпучий зблиск маленьких бездоганних білих зубів.

Голова йшла обертом, і я зробила невпевнений крок назустріч.

Рух довкола був блискавичним.

Еммет і Джаспер виросли переді мною пліч-о-пліч, виставивши руки. Едвард схопив мене ззаду — його пальці міцно стиснули мені передпліччя. Навіть Карлайл та Есме стали обабіч Еммета й Джаспера, Розалія ж позадкувала до дверей, міцно вчепившись у Ренесму. Джейкоб ворухнувся, займаючи захисну позицію перед ними.

Тільки Аліса залишилася на місці.

— Гей, дайте їй спокій! — спробувала вона всіх утихомирити. — Вона не збиралася нічого робити. Вам би теж схотілося поглянути зблизька.

Аліса мала рацію. Я цілком контролювала себе. Я була готова опиратися будь-чому — навіть запаху такому ж звабливому, як людський запах у лісі. Але тут спокусу не можна було й рівняти.

Аромат Ренесми був чудово збалансований — чиста суміш неймовірно духмяних парфумів і запаху вишуканої страви. У цьому ароматі було досить солодкавого вурдалацького запаху, щоб людський дух не взяв гору.

Я впораюся. Я була переконана.

— Зі мною все гаразд, — запевнила я, поплескавши Едвардову долоню, яка лежала в мене на руці. Далі я завагалася й докинула: — Але тримайся поблизу — про всяк випадок.

Джасперові очі були напружені й зосереджені. Я знала, що зараз він намагається оцінити емоційну атмосферу навколо мене, отож я намагалася опанувати себе й цілковито заспокоїтися. Щойно Едвард прочитав у думках Джаспера позитивний вердикт, миттю відпустив мене. Та хоча Джаспер найкраще з усіх міг оцінити мій стан, він усе одно досі вагався.

Коли розумничка-дитина почула мій голос, вона почала борюкатися на руках Розалії. І якимсь дивом на її обличчі з’явився нетерплячий вираз.

— Джаспере, Еммете, пропустіть нас. Белла має право…

— Едварде, але ризик… — почав був Джаспер.

— Мінімальний. Слухай, Джаспере, на полюванні вона вловила запах туристів, які опинилися не в тому місці й не в той час…

Я почула, як Карлайл вражено хапнув ротом повітря. На обличчі Есме стурбованість змішалася зі співчуттям. Джасперові очі округлилися, але він ледь помітно кивнув, наче Едвард своїми словами відповів на якесь його невисловлене питання. Джейкобів рот скривився у відразливу гримасу. Еммет стенув плечима. Розалія виказала найменше стурбованості — вона намагалася втримати дитину на руках.

Але вираз обличчя Аліси миттю сказав мені, що вона не дасть себе надурити. Її прискалене око, яке пильно й напружено втупилося в позичену сорочку, зраджувало занепокоєння через те, що саме зробила я зі своєю сукнею.

— Едварде! — дорікнув Карлайл. — Як ти міг бути таким безвідповідальним?

— Знаю, Карлайле, знаю. Я повівся, як останній бовдур. Я мав переконатися, що навколо нас усе чисто, перш ніж дати їй волю.

— Едварде, — пробурмотіла я, засоромлена тим, як вони витріщалися на мене. Було враження, наче вони приглядаються, чи не почервоніли мої очі ще більше.

— Белло, він має повне право докоряти мені, — усміхнувся Едвард. — Я вчинив жахливу помилку. Той факт, що ти виявилася набагато сильнішою, ніж ми могли очікувати, нічого не змінює.

Аліса закотила очі:

— Який тонкий гумор!

— Я не жартую! Я намагався пояснити Джасперові, чому Белла точно впорається. І не моя провина, що всі зробили занадто поквапливі висновки.

— Стривай, — видихнув Джаспер, — то вона не полювала на людей?

— Вона хотіла, — мовив Едвард, насолоджуючись ефектом. Я скреготнула зубами. — Вона навіть сфокусувалася на полюванні…

— І що трапилося? — перебив його Карлайл. Зненацька його очі засвітилися, здивована усмішка розпливалася на вустах. Це нагадало мені попередню розмову, коли він вимагав подробиць про процес мого перетворення. Жага нової інформації.

Едвард натхненно нахилився до нього:

— Вона відчула, що я позаду, й ладна була захищатися. І тільки-но усвідомила, що її переслідують, куди й поділася зосередженість на полюванні! Я ще нічого схожого не бачив! Вона миттю усвідомила, що саме відбувається, і тоді… вона затамувала подих і втекла.

— Ого! — пробурмотів Еммет. — Серйозно?

— Він не все розповідає, — буркнула я, засоромлена ще більше, ніж до того. — Він випустив те, що я заричала на нього.

— То ви двійко обмінялися парочкою чудових хуків? — радісно запитав Еммет.

— Ні! Звісно, ні!

— Ні? Справді ні? Ти не напала на нього?

— Еммете! — запротестувала я.

— О, яка прикрість! — застогнав Еммет. — Ти ж єдина особа, яка могла взяти його тепленьким, адже він не може влазити тобі в голову, як нам, і до того ж у тебе чудове виправдання, — він зітхнув. — Я вмираю — так хотів би подивитися, як би він упорався без жодних своїх переваг.

Я обпекла його крижаним поглядом.

— Я б ніколи!..

Мою увагу привернуло те, як нахмурився Джаспер; схоже було, що він стурбований більше, ніж раніше.

Едвард жартівливо пхнув його кулаком у плече:

— Бачиш, що я мав на увазі?

— Це неприродно, — буркнув Джаспер.

— Вона могла накинутися на тебе — це ж було за кілька годин після перетворення! — насварилася Есме, притиснувши руку до серця. — Нам слід було піти з вами!

Але я вже не слідкувала за розмовою, бо ж Едвард розповів свій анекдот до кінця. Я втупилася у прегарну дитину біля дверей, яка також і досі дивилася на мене. Її маленькі ручки в ямочках тягнулися до мене, наче вона точно знала, хто я така. Моя рука автоматично піднялася, повторюючи її жест.

— Едварде, — попрохала я, визираючи з-за Джаспера, щоб роздивитися її ліпше, — будь ласка!

Джаспер зціпив зуби й не поворухнувся.

— Джаспере, того, що ти очікуєш, не станеться, — тихо мовила Аліса. — Повір мені.

На секунду їхні погляди схрестилися, і тоді Джаспер кивнув. Він відступив із дороги, але поклав руку мені на плече й попрямував разом зі мною, коли я поволі рушила.

Я зважувала кожен крок, перш ніж ступити, аналізувала власний настрій, печіння в горлі, розташування родини навколо мене. Оцінювала, наскільки сильною почуваюся і наскільки швидко вони змогли би приборкати мене. Моя ступа була зовсім повільною.

І раптом дитина, яка весь час крутилася на руках Розалії, щомиті виказуючи дедалі більше роздратування, голосно та пронизливо схлипнула. І всі зреагували так, ніби — як і я — ще ніколи не чули її голосу.

Її вмить оточили, одна я закам’яніла на місці. Крик Ренесми пронизав мене, пришпиливши до підлоги. Дивним чином очі мої напружилися, наче от-от вибухнуть.

Й от уже Ренесму гладять усі без винятку руки, заспокоюють. Усі, крім моїх.

— Що сталося? Вона поранена? Що таке?

Джейкобів голос був найголоснішим — він перекрикував усіх решту. Я вражено спостерігала, як він потягнувся по Ренесму, а потім просто вжахнулася, коли Розалія без заперечень віддала дитину йому.

— Ні, з нею все гаразд, — заспокоїла його Розалія.

Розалія заспокоювала Джейкоба?!

Ренесма цілком охоче пішла до Джейкоба, пхнула його в щоку своєю крихітною ручкою, а тоді розвернулася та знову потягнулася до мене.

— Бачиш? — мовила до нього Розалія. — Вона просто хоче до Белли.

— Вона хоче до мене? — прошепотіла я.

Очі Ренесми — мої очі — нетерпляче втупилися в мене.

Едвард миттю опинився обіч мене. Він легенько поклав долоні мені на передпліччя й підштовхнув вперед.

— Вона чекала на тебе майже три дні, — сказав він.

Тепер ми стояли буквально за крок від неї. Здавалося, вона випромінювала хисткі гарячі хвилі, які обпікали мене.

А може, просто це Джейкоб тремтів. Наблизившись, я помітила, як трусилися в нього руки. І попри його очевидне хвилювання, обличчя його було таким спокійним, якого я вже давним-давно в нього не бачила.

— Джейку, не переймайся через мене, — мовила я до нього. Я панікувала, бачачи Ренесму на його тремтячих руках, але намагалася опанувати себе.

Він насупився до мене, очі його застигли, наче й сам, уявивши Ренесму в мене на руках, не менше запанікував.

Ренесма радісно загукала й потягнулася, раз у раз стискаючи в кулачки свої маленькі ручки.

І в цю мить щось усередині мене клацнуло і стало на місце. Її плач, її знайомі очі, те, що вона, здавалося, ще більше нетерпеливилася возз’єднатися, ніж я, — все це склалося в якусь цілком природну мозаїку, коли вона простягнула кулачки, щоб подолати відстань між нами. Зненацька вона стала цілком реальною, і звісно ж, я знала її. І таким природним було зробити останній крок, покласти руки туди, де вони лягають так природно, і притягнути її до себе.

Джейкоб витягнув свої довгі руки так, щоб я могла пригорнути Ренесму до грудей, але не відпустив її. Коли його і моя шкіра діткнулися, він легенько здригнувся. Шкіра його, яка й так завжди здавалася мені гарячою, зараз обпекла мене, як відкрите полум’я. Вона була майже такої самої температури, як і шкіра Ренесми. Відрізнялася хіба на один-два градуси.

Ренесма, схоже, й не зауважила холоду моєї шкіри — чи вже звикла до цього.

Вона звела на мене очі та знову всміхнулася, показавши рівненькі зубки і дві ямочки на щоках. А тоді вельми цілеспрямовано потяглася до мого обличчя.

Щойно вона це зробила, всі руки навколо нас напружилися, очікуючи на мою реакцію. Та я навіть не помітила цього.

Я важко дихала, приголомшена й налякана дивним, тривожним образом, який зринув у голові. Відчуття було, наче то — дуже чіткий спогад (я бачила його водночас і очима, і внутрішнім зором), але зовсім незнайомий спогад. Крізь цей образ я втупилася в очікувальне обличчя Ренесми, намагаючись збагнути, що відбувається, силкуючись зберігати спокій.

Попри те, що образ був приголомшливим і незнайомим, він був якимсь неправильним — я начебто упізнала своє обличчя в ньому, своє старе обличчя, але ніби обернене навпаки. Я швидко втямила, що бачу власне лице так, як його бачать інші, а не як я сама в дзеркалі.

Моє обличчя зі спогаду було перекривленим, спустошеним, вимащеним кров’ю і потом. Незважаючи на це, у видінні воно розпливлося в благоговійній усмішці, а карі очі засвітилися з чорних кругів, що залягли навколо них. Образ збільшився, моє обличчя наблизилося до точки спостереження — і знагла зникло.

Ручка Ренесми впала з моєї щоки. Вона усміхнулася ширше, знову на щоках з’явились ямочки.

В кімнаті стояла цілковита тиша, чути було тільки серцебиття. Ніхто не дихав, окрім Джейкоба та Ренесми. Мовчанка тривала; схоже було, всі чекали, щоб я щось сказала.

— Що… це… було? — спромоглася видихнути я.

— Що ти бачила? — зацікавлено запитала Розалія, визираючи з-за Джейкоба, який у цю мить здавався не на своєму місці й вельми заважав. — Що вона тобі показала?

— Це вона мені показала? — прошепотіла я.

— Я ж сказав тобі, що це важко пояснити, — муркнув Едвард мені на вухо. — Але воно добре спрацьовує як засіб спілкування.

— То що це було? — запитав Джейкоб.

Я кілька разів швидко кліпнула.

— Ну. Я. Мені здалося. Але вигляд у мене був жахливий.

— Це єдиний спогад, який у неї був про тебе, — пояснив Едвард. Очевидно було, що він теж бачив цей образ у її голові, коли вона мені його показувала. Він і досі кулився, голос його був хрипким від пережитого спогаду. — Вона дає тобі знати, що встановила зв’язок, вона знає, хто ти.

— Але як вона це робить?

Ренесма не переймалася через мої витріщені очі. Вона легенько всміхалася й тягнула мене за пасмо волосся.

— А як я чую думки? Як Аліса бачить майбутнє? — риторично запитав Едвард і стенув плечима. — Вона має дар.

— Цікавий поворот, — зауважив Карлайл до Едварда. — Її дар начебто протилежний твоєму.

— Справді, — погодився Едвард. — Мені цікаво…

Я усвідомлювала, що вони продовжують дискусію, але не зважала. Я вдивлялася в найпрекрасніше обличчя на світі. Її гаряче тіло палило мені руки, нагадуючи про той час, коли чорнота мало не перемогла, адже в світі не лишилося жодної опори. Нічого, що могло б витягнути мене з руйнівної чорноти. У ту мить я подумала про Ренесму та знайшла те, що ніколи не відпущу.

— Я теж тебе пам’ятаю, — тихо сказала я їй.

Було цілком природно нахилитися до неї і притиснути вуста їй до чола. Пахла вона чудово. Від аромату її шкіри в мене запекло горло, але я легко це проігнорувала. Ніщо не могло зіпсувати момент. Ренесма була реальною, і я впізнала її. Вона була саме тою, за кого я боролася від самого початку. Мій маленький штовхач, який любив мене уже в лоні. Наполовину Едвардова донька — досконала й мила. Наполовину моя — і це, хоч як може дивно прозвучати, робило її ще милішою, а не гіршою.

Я мала рацію весь цей час. Вона була варта боротьби.

— З нею все гаразд, — пробурмотіла Розалія до Джаспера. Я відчувала, як вони топчуться, не довіряючи мені.

— Чи не досить експериментів для одного дня? — запитав Джейкоб, і голос його був на тон вищим через знервованість. — О’кей, Белла тримається чудово, але ж не варто перегинати палицю.

Я обпалила його по-справжньому роздратованим поглядом. Джаспер одразу неспокійно підсунувся до мене. Ми так скупчилися, що кожна найменша дія здавалася перебільшеною.

— Джейкобе, в чому проблема? — з притиском мовила я. Я трошки потягнула на себе Ренесму, а він змушений був підступити до мене. Тепер він заледве не притискався до мене, а Ренесма торкалася нас обох.

Едвард шикнув на нього:

— Те, що я поставився з розумінням до тебе, не означає, що я ніколи не викину тебе з хати, Джейкобе. Белла тримається неймовірно. Не псуй їй цього моменту.

— Я допоможу йому викинути тебе, собако, — пообіцяла Розалія, булькаючи, як чайник. — Я ще тобі винна добрячого стусана під дих.

Очевидячки, у цих стосунках анічогісінько не змінилося, хіба що погіршилося.

Я втупилася в сердите обличчя Джейкоба. Його очі прикипіли до Ренесми. Коли ми всі отак були скупчені, він одночасно торкався шістьох вампірів — і не схоже, щоб це хоч трохи його хвилювало.

Невже він терпить усе це тільки для того, щоб захистити мене від самої себе? Що могло трапитися під час мого перетворення — моєї переміни на когось, кого він ненавидів, — щоб пом’якшити його ставлення до причини всіх його незручностей?

Я замислилася на цим, спостерігаючи, як він дивиться на мою дочку. Дивиться так… як сліпий, що вперше в житті угледів сонечко.

— Ні! — ледь не задихнулась я.

Джаспер зціпив зуби, а Едвардові руки обвилися довкола мене, як хвіст удава. Джейкоб вихопив Ренесму з мої рук у ту ж таки мить, і я не чинила опору. Адже я відчула його наближення — нападу, на який вони всі очікували.

— Розо, — мовила я крізь зуби дуже повільно й чітко, — забери Ренесму.

Розалія простягнула руки, і Джейкоб миттю передав їй мою дочку. Удвох вони позадкували геть від мене.

— Едварде, я не хочу поранити тебе, отож, будь ласка, відпусти мене.

Він завагався.

— Ходи стань попереду Ренесми, — запропонувала я.

Він поміркував, а тоді відпустив мене.

Я напружилася, як хижак на полюванні, і зробила два повільні кроки до Джейкоба.

— Ти цього не зробив, — гаркнула я на нього.

Він позадкував, піднявши руки, намагаючись урезонити мене.

— Ти же знаєш, що я не здатен цього контролювати.

— Ти дурний цуцик! Як ти міг! Моє немовля!

Він позадкував до вхідних дверей, він майже біг, а я переслідувала його.

— Белло, я й на гадці не мав!

— Я її один раз на руках потримала, а ти вже вважаєш, що маєш на неї якісь свої тупі вовчі права? Вона моя.

— Я можу поділитися, — благально мовив він, відступаючи через газон.

— Платіть грошики, — почула я Емметів голос позаду себе. Якась частина мого розуму здивувалася: невже хтось закладався проти такого висліду? Але я не витрачала на це своєї уваги. Я була занадто люта.

— Як ти насмілився на імпринтинг із моїм немовлям? Ти з глузду з’їхав?

— Я ненавмисно! — захищався він, задкуючи до дерев.

Раптом він уже був не сам. Знову з’явилися двоє величезних вовків, зайнявши позиції обабіч нього. Лі клацнула на мене зубами.

Застрашливе гарчання вихопилася з-поміж моїх зціплених зубів. Звук стривожив мене, але не настільки, щоб зупинити.

— Белло, чому б тобі не послухати хвильку? Будь ласка! — благав Джейкоб. — Лі, відступися! — докинув він.

Лі оскалила зуби й не ворухнулася.

— Чого це я маю слухати? — зашипіла я. У голові моїй царювала лють. Вона затьмарювала все інше.

— Бо то саме ти мені це сказала. Пригадуєш? Ти сказала, що наші життя пов’язані. Що ми — одна родина. Ти сказала, що ти — частина мого життя, а я — частина твого, бо так має бути. Отож… тепер так і є. Ти ж цього хотіла.

Я спопелила його лютим поглядом. Я справді розпливчасто пам’ятала схожі слова. Але мій новий кмітливий розум на два кроки випереджав ті дурниці, що він зараз бовкав.

— Ти гадаєш долучитися до моєї родини як зять?! — верескнула я. Мій голос-дзвіночок підвищився на дві октави — і все одно звучав, як музика.

Еммет зареготав.

— Зупини її, Едварде, — муркнула Есме. — Вона шкодуватиме, якщо зараз поранить його.

Але позаду мене так нікого й не було.

— Ні! — у цей час наполягав Джейкоб. — Як ти можеш на це дивитися під таким кутом? Вона ж просто немовля, чорт забирай!

— А я про що!!! — зарепетувала я.

— Ти ж знаєш, що я про неї не думаю так! Ти гадаєш, Едвард дозволив би, щоб я й досі жив, якщо б це було правдою? Все, чого я прагну для неї, — це безпеки та щастя — невже це погано? Невже ти хочеш не цього самого? — волав він на мене.

У мене скінчилися слова, і я просто загарчала на нього.

— Вона дивовижна, правда? — почула я, як промурмотів Еммет.

— Вона ще й руху не зробила до його горла, — погодився Карлайл цілком приголомшено.

— Гаразд, тут ти виграв, — з претензією мовив Еммет.

— Тримайся від неї подалі, — зашипіла я на Джейкоба.

— Я не можу!

Я кинула крізь зуби:

— Спробуй. Починай уже.

— Це неможливо. Ти не пам’ятаєш, як я тобі був потрібен три дні тому? Як нам важко було триматися на віддалі одне від одного? Тепер твоя залежність зникла, правда?

Я тільки попелила його очима, не певна, до чого він веде.

— Це було через неї, — пояснив Джейкоб. — З самого початку. Ми мали бути разом — уже тоді.

Я згадала — і тут-таки втямила; щось у мені розслабилося, коли це божевілля знайшло пояснення. Але водночас моє роздратування посилилося. Невже він гадає, що такого пояснення мені достатньо? Що його уточнення переверне мою думку?

— Тікай, поки ще маєш нагоду, — застерегла я.

— Та ну тебе, Білко! Нессі теж мене любить, — заперечив він.

Я закам’яніла. Навіть припинила дихати. Позаду мене всі теж замовкли — зреагували тривожно.

— Як… ти її назвав?

Джейкоб зробив іще крок назад, засоромлено глянувши на мене.

— Ну, — забубонів він, — те ім’я, що ти вигадала, і не вимовиш, і я…

— Ти дав моїй дочці прізвисько Лох-Неського чудовиська?! — каркнула я.

І нарешті кинулася до його горла.

РОЗДІЛ 23. СПОГАДИ

— Вибач, Сете. Знаю, я мав стояти ближче.

Едвард і досі вибачався, і мені не здавалося це ні справедливим, ні доречним. Врешті-решт це не Едвард цілковито й непростимо втратив контроль над собою. Не Едвард намагався відірвати Джейкобу голову — Джейкобу, який навіть не перевернувся на вовка, щоб захищатися, — не Едвард випадково зламав Сетові плече і ключицю, коли той стрибнув, щоб розборонити. Не Едвард заледве не вбив свого найкращого друга.

Не те щоб найкращому другові зовсім не було за що відповісти, але ж очевидно: Джейкоб не зробив нічого такого, щоби спровокувати мою бурхливу реакцію.

Тож чи не я повинна була вибачатися? Я зробила другу спробу.

— Сете, я…

— Не хвилюйся через це, Белло, зі мною все гаразд, — мовив Сет, а Едвард воднораз із ним докинув:

— Белло, кохана, ніхто тебе не засуджує. Ти й так добре тримаєшся.

Вони ще ні разу не дали мені навіть речення закінчити.

І те, що Едвард ледве стримувався, щоб не усміхнутися, тільки погіршувало справи. Я знала, що Джейкоб не заслуговував на таку бурхливу реакцію, але Едварду, схоже, це приносило задоволення. Може, він би теж не відмовився бути перволітком і мати виправдання, щоб трохи зігнати на Джейкобі своє роздратування.

Я силкувалася цілковито притлумити злість, але це було важко, я ж бо знала, що зараз Джейкоб надворі з Ренесмою. Захищає її від мене, божевільного перволітка.

Карлайл примотав іще одну шину до Сетової руки, і Сет здригнувся.

— Вибач, вибач! — пробурмотіла я, знаючи, що мені все одно так і не вдасться сформулювати повноцінне перепрошення.

— Не дурій, Белло, — перебив Сет, поплескавши мене по коліну здоровою рукою, в той час як Едвард із другого боку потер мені руку.

Здавалося, Сет не має нічого проти, що я сиджу поряд із ним на канапі, поки Карлайл накладає шини.

— За півгодини зі мною все буде в нормі, — вів далі він, досі плескаючи мене по коліну й не зважаючи, яке воно холодне і тверде. — Та будь-хто вчинив би так само, дізнавшись про Джейкоба і Несс… — він обірвав себе на півслові та квапливо змінив тему. — Ну, принаймні ти мене не вкусила абощо. Оце було б прикро.

Я заховала обличчя в долонях і здригнулася на саму думку, на саму можливість цього. А це ж могло так легко статися! А вовкулаки реагують на вурдалацьку отруту зовсім не так, як люди, — для них вона токсична.

— Я погана.

— У жодному разі. Це я мав… — почав був Едвард.

— Припини, — зітхнула я. Не хотілося, щоб він картав себе за все, як він це завжди робив.

— Щастя, що Несс… Ренесма не отруйна, — мовив Сет по секундній ніяковій паузі. — Бо вона кусає Джейкоба повсякчас.

Я опустила руки.

— Справді?

— Натурально. Щойно він чи Роза невчасно піднесуть їй обід до рота. Роза вважає, це дуже прикольно.

Я вражено витріщилася на нього, водночас почуваючи провину за те, що це мене якось по-особливому потішило.

Звісно, я вже знала, що Ренесма не отруйна. Бо ж я була першою людиною, кого вона вкусила. Але цього я не сказала вголос, бо ж симулювала цілковиту непам’ять про нещодавні події.

— Що ж, Сете, — мовив Карлайл, випростуючись і відступаючи від нас, — гадаю, я зробив усе, що міг. Намагайся не рухатися… ну, кілька годин принаймні, — Карлайл хихикнув. — Хотів би я, щоб лікування людей приносило такі миттєві результати, — на секунду він поклав руку на Сетів чорний чуб. — Не крутися, — звелів він і зник нагорі. Я чула, як зачинилися двері в його кабінет, і мені стало цікаво, чи вже прибрали всі сліди мого перебування там.

— Деякий час я можу посидіти спокійно, — погодився Сет, коли Карлайл уже зник, а тоді широко позіхнув. Обережно, щоб не рушити руку, він схилив голову на спинку канапи й заплющив очі. За кілька секунд рот його розтулився.

Хвилину я хмурилася на його спокійне обличчя. Як Джейкоб, Сет, здається, мав дар засинати на власне бажання. Знаючи, що деякий час мені ні перед ким вибачатися, я звелася; від мого руху канапа навіть не здригнулася. Все, пов’язане з фізичними зусиллями, було дуже легким. Але решта…

Едвард провів мене до вікна і взяв за руку.

Лі нетерпляче ходила вздовж ріки, час від часу зупиняючись, аби поглянути на будинок. Легко було розрізнити, коли вона очима шукала свого брата, а коли — мене. Вираз її змінювався з турботливих позирків на убивчі погляди.

Я чула, як Джейкоб і Розалія на ґанку тихенько гиркаються, чия зараз черга годувати Ренесму. Ці стосунки бути такими ж натягнутими, як завжди; вони сходилися тільки в одному: мене треба тримати подалі від моєї власної дитини, поки я на сто відсотків не вилікувалася від нападів роздратування. Едвард не погоджувався з їхнім вироком, але я не сперечалася. Я теж хотіла мати певність. Щоправда, мене турбувало, що мої сто відсотків і їхні сто відсотків можуть суттєво відрізнятися.

Якщо не рахувати їхньої сварки, Сетового повільного дихання, а ще злостивого зітхання Лі, було зовсім тихо. Еммет, Аліса та Есме полювали. Джаспер лишився вдома, щоб наглядати за мною. Зараз він ненав’язливо стояв за колоною сходів, намагаючись не набридати.

Я скористала спокоєм у хаті для того, щоб обміркувати все, що Едвард і Сет сказали мені, поки Карлайл накладав шини на Сетову руку. Поки я горіла, то багато чого проґавила, отож це була перша справжня нагода заповнити пробіли.

Головним був кінець міжусобної війни з Семовою зграєю — ось чому всі так вільно йшли собі з дому й верталися, коли заманеться. Перемир’я було міцнішим, ніж завжди. Чи радше відповідальнішим — це з чиєї точки зору дивитися.

Відповідальним — бо найвищий закон над усіма законами зграї виголошував, що жоден вовк ніколи не вб’є особу, з якою іншого вовка поєднує імпринтинг. Цього не стерпить уся зграя. А провина, вмисна чи невмисна, не зможе бути прощена; задіяні вовки битимуться на смерть — іншого виходу немає. Колись дуже давно таке трапилося — ненавмисно. Жоден вовкулака ніколи зумисно таким чином не знищить свого брата.

Отож Ренесма була недоторканна через те, що Джейкоб до неї зараз почував. Я намагалася більше думати про позитивний бік цієї справи, ніж негативний, хоча це й було нелегко. У моїй свідомості зараз було досить місця, щоб прихистити обидва почуття.

І Сем не міг оскаженіти через моє переродження, адже Джейкоб — волею справжнього Вожака — дав своє веління на це. Мене мучило усвідомлення, чим я зобов’язана Джейкобу, бо мені насправді кортіло просто лютитися на нього.

Я наполегливо спрямовувала свої думки в інше русло, щоб контролювати власні емоції. Я міркувала ще над одним цікавим феноменом: хоча зграї між собою не могли спілкуватися подумки, Джейкоб і Сем виявили, що вожаки, перевернувшись на вовкулак, здатні говорити між собою. Це спілкування було не таким, як раніше: вони вже не чули кожної думки, як до розриву. Тепер це більше було схоже на звичайну розмову, пояснив Сет. Сем міг чути тільки ті думки, якими Джейкоб хотів поділитися, і навпаки. І тепер, коли вони знову почали розмовляти, то виявили, що можуть спілкуватися і на віддалі.

Вони нічого цього не знали, допоки Джейкоб сам — попри заперечення Сета й Лі — не пішов до Сема, щоб пояснити ситуацію з Ренесмою. Це був єдиний раз, коли він залишив Ренесму відтоді, як уперше побачив її.

Коли Сем збагнув, як тотально все змінилося, він разом із Джейкобом повернувся, щоб побалакати з Карлайлом. Вони розмовляли як люди (бо Едвард відмовився відійти від мене, аби перекладати їхні думки), й угода була поновлена. Але дружні почуття, можливо, вже ніколи не вдасться відновити.

Та хоч однією турботою менше.

Проте ще одна турбота, хоч і не така загрозлива, як зграя роз’ятрених вовків, і досі лишалася.

Чарлі.

Сьогодні вранці він розмовляв з Есме, але це не стримало його від того, щоб передзвонити ще двічі — кілька хвилин тому, саме коли Карлайл «ремонтував» Сета. Карлайл та Едвард просто не зняли трубки.

Що було б найправильнішим йому сказати? Чи мали Каллени рацію? Чи справді сказати йому, що я померла, — найкращий, наймилосердніший вихід? Чи зможу я спокійно лежати в труні, поки він і мама оплакуватимуть мене?

Мені це здавалося неправильним. Але про те, щоб поставити Чарлі або Рене під загрозу, коли Волтурі такі одержимі секретністю, не може навіть бути мови.

Була ще моя ідея — дозволити Чарлі поглянути на мене, коли я буду готова до цього, і нехай він сам робить — неправильні — висновки. Формально вурдалацькі закони не будуть порушені. Чи не краще буде для Чарлі, коли він знатиме, що я жива — до певної міри — і щаслива? Навіть якщо я буду чужою, дивною і, можливо, лякатиму його?

Наприклад, зараз мої очі були зокрема вельми страхітливими. Скільки ще мине часу, поки я буду здатна контролювати себе, а колір моїх очей зміниться і я зможу побачитися з Чарлі?

— Белло, що таке? — тихо запитав Джаспер, відчувши те, як я поступово напружилася. — Ніхто на тебе не сердиться, — (приглушене гарчання з берега річки заперечило його слова, але він не зважав), — ніхто навіть не здивований. Точніше, ми таки здивовані. Здивовані, що ти так швидко змогла опанувати себе. Ти дуже добре тримаєшся. Набагато краще, ніж можна було очікувати.

Поки він говорив, у кімнаті запанував спокій. Сет почав тихенько похропувати. Я відчувала певне умиротворення, але не забула про свої клопоти.

— Взагалі-то я думала про Чарлі.

На ґанку миттю стихла суперечка.

— А, — пробурмотів Джаспер.

— Нам ліпше забратися звідси, правда ж? — запитала я. — Бодай на деякий час. Вдати, що ми поїхали в Атланту абощо.

Я відчула, що Едвард втупився в мене, але сама й далі дивилася на Джаспера. І саме він відповів мені серйозним голосом:

— Так. Це єдина можливість захистити твого батька.

Якусь хвильку я міркувала.

— Мені так його бракуватиме! Та мені всіх тут бракуватиме.

Джейкоба, — подумала я несамохіть. Незважаючи на те, що дивний потяг і зник, і вияснився — і я певною мірою відчула полегшення від цього, — він усе одно лишався моїм другом. Кимсь, хто знав мене справжню і приймав саме такою. Навіть коли я перетворилася на чудовисько.

Я міркувала про Джейкобові слова, якими він умовляв мене, перш ніж я атакувала його. Ти сказала, що наші життя пов’язані. Що ми — одна родина. Ти сказала, що ти — частина мого життя, а я — частина твого, бо так має бути. Отож… тепер так і є. Ти ж цього хотіла.

Але мені здавалося, що я хотіла не цього. Не зовсім цього. Я прокрутила пам’ять назад — до слабких, розмитих спогадів мого людського життя. Назад до найважчих часів у моєму житті — часів без Едварда, найчорніших часів, які я силкувалася поховати в своїй голові. Я не могла дібрати правильні слова — я тільки пам’ятала, що хотіла б, аби Джейкоб був моїм братом і ми могли любити одне одного без збентеження і болю. Бути родиною. Але я не могла підставити дочку в це рівняння.

Я згадала момент пізніше (один із безлічі, коли я сказала Джейкобу «прощавай»): я вголос міркувала, з ким він урешті поєднає життя, хто виправить усю шкоду, якої завдала я. Сказала щось таке, що, ким би вона не була, вона не буде гідною його.

Я пирхнула, й Едвард питально звів брову. Я просто похитала головою.

Та крім того, як сильно я скучатиму за своїм другом, була проб лема і серйозніша. Чи колись Сем, Джаред або Квіл прожили хоча б день, не поглянувши на предмет свого імпринтингу — Емілію, Кім або Клару? Чи здатні були вони? Як би вплинула розлука з Ренесмою на Джейкоба? Якого б завдала болю?

У мені ще вирувало достатньо люті, аби відчувати задоволення — не через Джейкобів біль, а через ідею забрати Ренесму від нього. Як могла я витримати думку про те, що Ренесма належить Джейкобу, коли вона ще заледве належить мені?

Рух на ґанку перервав мої міркування. Я почула, як вони піднялися сходами й зайшли крізь двері. Саме в цю мить Карлайл спустився донизу, тримаючи в руках дивні знаряддя: рулетку та ваги. Джаспер метнувся до мене. Наче пролунав якийсь сигнал, який я проґавила, навіть Лі всілася надворі й витріщилася у вікно з таким виразом, ніби очікує на процедуру знайому, але цілком нецікаву.

— Уже шоста, — сказав Едвард.

— І що? — запитала я, не відриваючи погляду від Розалії, Джейкоба та Ренесми. Вони стояли на порозі, Розалія тримала Ренесму на руках. Розалія мала сторожкий вигляд. Джейкоб хвилювався. Ренесма була прегарна й виявляла нетерпіння.

— Час зважувати й міряти Несс… Ренесму, — пояснив Карлайл.

— О! І ви це щодня робите?

— Чотири рази на день, — неуважливо відповів Карлайл, закликаючи трійцю до канапи. Мені здалося, що Ренесма зітхнула.

— Чотири рази на день? Щодня? Навіщо?

— Вона швидко росте, — муркнув Едвард до мене тихо й напружено. Він стиснув мою долоню, другою ж рукою міцно пригорнув мене за талію — наче йому треба було на когось зіпертися.

Я не могла відірвати погляду від Ренесми, щоб побачити його обличчя.

Вона мала чудовий, цілком здоровий вигляд. Шкіра її світилася, як підсвічений алебастр, а на щічках цвіли трояндові пелюстки. З такою сліпучою вродою не могло нічого бути негаразд. Звісно, в її житті не може бути нічого небезпечнішого, ніж власна матір, правда ж?

Відмінність між моїм новонародженим немовлям і дитиною, яку я побачила годину тому, була б очевидною для будь-кого. Різниця між Ренесмою годину тому і зараз була майже невловимою. Людське око ніколи б не помітило її. Але вона була.

Тіло її видовжилося. Стало трошки гінкішим. Обличчя було вже не таким круглим — на якусь крихітну часточку воно стало овальнішим. Кучерики на якусь одну п’яту сантиметра підросли. Вона самотужки витягнулася на руках Розалії, поки Карлайл рулеткою міряв її зріст, а потім окружність голови. Він нічого не записував — у нього ідеальна пам’ять.

Я бачила, що Джейкоб схрестив руки на грудях так само міцно, як Едвард обвив свої довкола мене. Його широкі брови зійшлися на переніссі в одну лінію над глибоко посадженими очима.

Ренесма виросла з однієї клітини до нормального немовляти всього за кілька тижнів. Вже за кілька днів по народженні вона мала такий вигляд, наче скоро почне ходити. Якщо вона й далі так ростиме…

Мій новий вампірський розум не мав жодних проблем із математикою.

— Що ж нам діяти? — злякано прошепотіла я.

Едвардові руки напружилися. Він точно зрозумів, що я мала на увазі.

— Не знаю.

— Ріст сповільнюється, — зауважив Джейкоб крізь зуби.

— Нам іще знадобиться кілька днів вимірювань, щоб уточнити тенденцію, Джейкобе. Жодних обіцянок я поки що не можу давати.

— Вчора вона виросла на два дюйми. А сьогодні менше.

— Якщо мої виміри точні, то на одну тридцять другу дюйма, — тихо сказав Карлайл.

— Тож робіть точні виміри, докторе, — мовив Джейкоб майже із погрозою в голосі. Розалія застигла.

— Ти ж знаєш, що я роблю все, що можу, — запевнив його Карлайл.

Джейкоб зітхнув.

— Гадаю, це все, що я можу просити.

Я знову відчула роздратування — наче Джейкоб украв мої власні слова і цілковито перебрехав їх.

Ренесма, схоже, теж була роздратована. Вона почала крутитися й наказово простягнула ручку до Розалії. Розалія нахилилася, щоб Ренесма могла торкнутися її обличчя. Через секунду Роза зітхнула.

— Чого вона хоче? — запитав Джейкоб, знову укравши мої слова.

— Беллу, звісно, — мовила до нього Розалія, і мені від цього потепліло на душі. Тоді вона поглянула на мене. — Ти як почуваєшся?

— Стурбована, — визнала я, й Едвард притиснув мене до себе.

— Ми всі стурбовані. Але я не це мала на увазі.

— Я цілком себе контролюю, — запевнила я. Зараз спрага стояла останньою в моєму переліку. Крім того, Ренесма пахла чудово — але зовсім не так, як пахне їжа.

Джейкоб закусив губу, але й не поворушився, щоб зупинити Розалію, коли вона передала мені Ренесму. Я бачила, яка напружена Роза, і мені було цікаво, яку емоційну атмосферу в кімнаті зараз діагностує Джаспер. Чи він так пильно зосереджений на мені, що не відчуває нікого іншого?

Ренесма потягнулася до мене воднораз зі мною, обличчя її осяяла сліпуча усмішка. Вона так зграбно сіла в мене на руках, ніби вони були призначені саме для неї. І тут-таки притулила гарячу ручку мені до щоки.

Хоча я вже була готова до цього, я хапнула ротом повітря, коли побачила спогад як образ у своїй голові. Він був яскравий і барвистий, але водночас прозорий.

Вона нагадувала мені, як я погнала Джейкоба через газон, атакувавши його, і як Сет стрибнув поміж нами. Вона все бачила й чула абсолютно чітко. І та граційна досконала мисливиця, яка стрибнула за своєю здобиччю, мов стріла, випущена з лука, не була схожа на мене. То був хтось інший. Моє почуття провини на якусь мікроскопічну частку зменшилося, поки Джейкоб стояв отак, піднявши перед собою руки у захисному жесті. Руки його не тремтіли.

Едвард хихикнув — він-бо бачив думки Ренесми разом зі мною. А тоді ми вдвох здригнулися, почувши, як тріснули Сетові кістки.

Ренесма усміхнулася сліпучою усмішкою, і в своєму спогаді про подальші переплутані події вона ні разу не випустила з уваги Джейкоба. Я відчула щось нове у спогаді про Джейкоба — вона не так захищала його, як заявляла на нього свої права. Я мала виразне відчуття, що вона була рада, коли Сет кинувся, зупиняючи мене в стрибку. Вона не хотіла, щоб я поранила Джейкоба. Адже він був її.

— О, чудово, — застогнала я. — Просто чарівно.

— Це тому, що на смак він набагато кращий, ніж будь-хто з нас, — запевнив мене Едвард голосом, який виказував його власне роздратування.

— Я ж казав тобі, що вона теж мене любить, — підкусив мене Джейкоб із другого кінця кімнати, не зводячи погляду з Ренесми. Але жарт його був не зовсім щирим — напруження в очах не зникло цілковито.

Ренесма нетерпляче поплескала мене по обличчю, вимагаючи уваги. Ще один спогад: Розалія лагідно розчісувала її кучерики. Їй було дуже приємно.

Потім Карлайл зі своїми вимірюваннями, коли вона мала витягуватися й застигати. Це їй було нецікаво.

— Схоже, вона збирається ввести тебе в курс справи щодо всього, що ти проґавила, — на вухо мені зауважив Едвард.

Коли вона ошелешила мене наступним спогадом, у мене поморщився ніс. Від дивного металевого горнятка — достатньо міцного, щоб його нелегко було прокусити, — піднімався запах, від якого у мене запекло в горлі. Ой-ой!

І в ту ж таки мить Ренесму забрали з моїх рук, а самі руки скрутили в мене за спиною. Я не боролася з Джаспером — просто поглянула на Едвардове перелякане обличчя.

— Що я такого зробила?

Едвард зиркнув на Джаспера в мене за спиною, а тоді знову на мене.

— Але ж Ренесма згадувала, як відчувала спрагу, — пробубонів він, наморщивши чоло. — Вона згадувала смак людської крові.

Джасперові руки ще дужче стиснули мої. Якась ділянка мого мозку відмітила, що це було не так уже й незручно, тим паче абсолютно не боляче, як могло б бути, якби я була людиною. Я була певна, що легко викручуся з його рук, але не хотіла битися.

— Так, — погодилась я. — І що?

Едвард іще сильніше насупився, а тоді раптом його чоло прояснилося. Він розсміявся.

— І зовсім нічого, схоже на те. Цього разу занадто бурхливо зреагував я. Джаспере, відпусти її.

Руки, які тримали мене, зникли. Відчувши свободу, я потягнулася до Ренесми. Едвард віддав мені її без вагань.

— Я не розумію, — мовив Джаспер. — Я цього не витримую.

Здивовано я спостерігала, як Джаспер подався у двір. Лі посторонилася, коли він помчав до річки й перескочив її одним великим стрибком.

Ренесма торкнулася моєї щоки, повторивши цю сцену втечі, наче ще раз прокрутила магнітофон. В її думках я відчувала невисловлене питання — воно луною повторювало моє власне.

Я вже подолала подив через її чудернацький дар. Він здавався цілком природною її рисою, чимось, чого й слід було очікувати. Може, тепер, коли я сама стала частиною надприродного, я вже ніколи не буду скептиком.

Але що сталося з Джаспером?

— Він повернеться, — відповів Едвард чи то мені, чи то Ренесмі — не певна. — Йому просто треба побути на самоті, щоб трішки поміняти власну картину світу, — кутик його рота зраджував посмішку.

Ще один людський спогад: Едвард якось сказав мені, що Джасперові стане легше, якщо я «переживатиму важкі часи, адаптуючись» до нового вурдалацького життя. Ми саме обговорювали, скількох людей я уб’ю за перший рік як перволіток.

— Він сердитий на мене? — тихо запитала я.

Едвард округлив очі:

— Ні! З якого б дива?

— То що ж тоді з ним сталося?

— Він розчарований собою, Белло, а не тобою. Він розхвилювався через… незадоволення собою, скажімо так.

— Що таке? — випередив мене Карлайл.

— Зараз він міркує над тим, чи справді божевілля перволітка так важко контролювати, як ми завжди вважали; може, якщо докласти зусиль, кожен зміг би триматися так само добре, як Белла. Навіть зараз у нього є певні труднощі — можливо, саме тому, що він уважає їх природними й неуникненними. Може, якби він поставив перед собою вищу планку, він би дотягнувся й до неї. Ти змусила його переглянути безліч застарілих переконань, Белло.

— Але ж це не правильно, — мовив Карлайл. — Всі люди різні, у кожного власні труднощі. Напевно, те, як поводиться Белла, виходить за межі нормального. Може, саме в цьому її дар, так би мовити.

Я закам’яніла з подиву. Ренесма відчула зміну й діткнулася мене. Вона згадала останню секунду й запитала: чому?

— Цікава теорія, і цілком імовірна, — зауважив Едвард.

А я була трошки розчарована. Що? Жодних чарівних видінь, жодних надзвичайних войовничих здібностей, як, скажімо, метання блискавок очима абощо? Нічого ні корисного, ні прикольного?

А тоді я збагнула, що може означати, якщо мій дар полягає тільки у винятковому самоконтролі.

По-перше, у мене є хоч якийсь дар. Бо могло й зовсім не бути.

По-друге — і це набагато важливіше, — я здатна буду швиденько перескочити через період, якого найбільше боялася.

Може, мені не доведеться почуватися, як перволітку? Принаймні не бути божевільною машиною-вбивцею. Може, мені вдасться адаптуватися серед Калленів уже з першого дня життя? А що як нам не доведеться ховатися чортзна-де, поки я не «подорослішаю»? А що як я, наче Карлайл, за все життя не вб’ю ні людини? А що як мені вдасться зразу бути добрим вампіром?

Я отримаю змогу побачитися з Чарлі.

Та щойно реальність просочилася в мої надії, я зітхнула. Я все одно не зумію побачитися з Чарлі просто зараз. Очі, голос, досконале обличчя. Що я можу йому сказати, з чого почати? Я була безмежно щаслива, що маю виправдання, чому так зволікаю: я страшенно хотіла побачитися з Чарлі, та ще більше жахалася цієї першої зустрічі. Побачити, як він вирячиться на моє нове обличчя, нову шкіру. Знати, що він наляканий. Думати, які страхітливі здогади рояться в його голові…

Я була такою боягузкою, що навіть за рік, коли мої очі зміняться, страхалася цієї зустрічі. Хто б міг подумати, що я залишуся боягузкою, коли я майже незнищенна!

— Ти коли-небудь розглядав самоконтроль як еквівалент дару? — Едвард запитав Карлайла. — Ти гадаєш, що це талант — чи просто результат її підготовки?

Карлайл стенув плечима.

— Це трохи схоже на те, як здатна була чинити Шувáн, хоча й не називала це даром.

— Шуван, твоя товаришка з Ірландського клану? — запитала Розалія. — Я й не знала, що в неї є особливі здібності. Гадала, що в родині має талант тільки Меґі.

— Так, і Шуван так само гадає. Але вона здатна ставити перед собою задачі й майже… волею втілювати їх у життя. Вона вважає, що все це завдяки гарному плануванню, але я завжди думав, що тут щось більше. Коли вона приєднала Меґі до родини, наприклад. Ліум дуже переймався охороною власних теренів, але Шуван хотіла, щоб у неї вийшло, і так і сталося.

Едвард, Карлайл і Розалія всілися в крісла, продовжуючи дискусію. Джейкоб сів поряд із Сетом, наче захищаючись, і мав при ньому знудьгований вигляд. У нього заплющувалися повіки, я була певна, що за мить він просто відключиться.

Я дослухалася до них, але мою увагу відвертало дещо інше. Ренесма й далі розповідала мені про свій день. Я стояла з нею біля скляного вікна, руки мої механічно заколисували, і ми дивилися одна одній у вічі.

Я усвідомила, що решта родини не мала жодних підстав для того, щоб сидіти. Я цілком комфортно почувалася стоячи. Це було так само приємно, як раніше було розтягнутися на ліжку. І я знала, що зможу простояти отак тиждень без руху і через сім днів почуватися так само розслаблено, як на початку.

Вони, либонь, всідаються через звичку. Люди б напевно звертали увагу, якби хтось стояв годинами, навіть не переносячи своєї ваги з ноги на ногу. Навіть зараз, як я зауважила, Розалія крутила пасмо волосся, а Карлайл схрестив ноги. Вони робили такі непомітні рухи, щоб не сидіти як боввани — як вампіри. Мені треба звертати увагу на те, як вони поводяться, і вже починати тренуватися.

Я перенесла вагу на ліву ногу. Почувалась я при цьому безглуздо.

Напевно, вони давали мені трошки часу побути наодинці з моїм немовлям — настільки наодинці, наскільки це було безпечно.

Ренесма розповідала мені кожну хвилину свого життя, і з тону її маленьких історій я збагнула, що вона хоче, аби я все-все знала про неї, так само палко, як цього прагну я. Вона була стурбована, що я багато чого проґавила, — наприклад, як до них із Джейкобом, коли вони тихенько стояли за тсугою, один по одному дедалі ближче підлітали горобці, а до Розалії пташки ніколи не підлітали. Або гидку білу бридоту — дитяче харчування, — яку Карлайл налив у її горнятко — вона смерділа, як кислий бруд. Чи пісню, якою заколисував її Едвард, — вона так сподобалася Ренесмі, що дочка двічі проспівала її мені; мене дивувало те, що у цьому спогаді я теж була присутня десь на задньому плані — абсолютно нерухома, але досі з купою ушкоджень на тілі. Я здригнулася, пригадуючи цей час зі свого боку — пекельний вогонь.

Майже за годину — трійця й досі була заглиблена в бесіду, а Сет і Джейкоб в унісон хропли на канапі — спогади Ренесми почали сповільнюватися. Перш ніж вони наближалися до своєї кульмінації, ставали трішки розмитими, зі зміщеним фокусом. Я вже ладна була панічно кликати Едварда — може, з дитиною щось негаразд? — коли її повіки затріпотіли й заплющилися. Вона позіхнула, склавши пухкі рожеві губки в круглу літеру «О», і більше її очі не розплющувалися.

Коли вона заснула, рука її впала з мого обличчя; її повіки були ніжного лавандового кольору тоненьких хмарин перед світанком. Обережно, щоб не збудити її, я підняла її ручку і з цікавістю притулила назад собі до щоки. Спершу нічого не було, а за кілька хвилин із її думок розлетілася жменька барв, наче метеликів.

Зачаровано я дивилася її сни. Вони не мали жодного сенсу. Я була щаслива, як часто моє обличчя — і спотворене людське, і прегарне вампірське — спливало в її несвідомих думках. Частіше, ніж обличчя Едварда або Розалії. Я йшла ніздря в ніздрю з Джейкобом; я силкувалася на цьому не застановлятися.

Вперше я втямила, чому Едвард міг спостерігати за мною під час сну ніч у ніч і не занудьгувати — просто щоб почути, як я балакаю уві сні. Я могла б спостерігати за сплячою Ренесмою вічно.

Мою увагу привернула зміна Едвардової інтонації, коли він сказав: «Нарешті», — й обернувся, щоб поглянути у вікно. Надворі була глибока темна ніч, але я бачила так само добре, як і вдень. Нічого не ховалося в темряві — просто все змінило свої кольори.

Лі, й досі сердита, підвелася та зникла в гущавині, а з другого боку річки з’явилася Аліса. Аліса перестрибувала з гілки на гілку, як циркачка, вона востаннє торкнулася пальчиками ніг гілки — і граційно скочила через річку. Есме плигнула звичайно, а Еммет помчав через воду, здійнявши бризки так високо, що краплі вдарились об скло. На мій подив за ними біг Джаспер, і після стрибків цієї трійці його власний точний стрибок здавався якимсь применшеним, непомітним.

Величезна усмішка, яка розпливлася на обличчі Аліси, була дивним чином мені знайома. Зненацька всі мені всміхалися: Есме — солодко, Розалія — трішки зверхньо, Карлайл — вибачливо, Едвард — очікувально.

Аліса заскочила в хату раніше за всіх, витягнувши руку вперед; здавалося, нетерплячість клубочилася довкола неї. В долоні в неї лежав звичайний латунний ключ, перев’язаний величезною червоною стрічкою.

Вона простягнула мені ключ, і я автоматично перенесла всю вагу Ренесми на праву руку, щоб узяти ключ лівою. Аліса впустила його мені на долоню.

— З днем народження! — проспівала вона.

Я закотила очі.

— Ніхто не починає відлік з фактичного дня народження, — нагадала я їй. — Перший день народження — в кінці першого року.

Її усмішка стала самовдоволеною.

— А ми й не святкуємо твій вурдалацький день народження. Поки що. Сьогодні тринадцятого вересня, Белло. З дев’ятнадцятим днем народження!

РОЗДІЛ 24. СЮРПРИЗ

— Ні! Нізащо! — я люто похитала головою й кинула погляд на самовдоволену посмішку свого сімнадцятирічного чоловіка. — Ні, це не рахується. Я припинила старіти три дні тому. Мені назавжди вісімнадцять.

— Хай там як, — мовила Аліса, знизавши плечима, — але ми все одно святкуємо, тож розслабся.

Я зітхнула. З Алісою неможливо було сперечатися. Її усмішка розтягнулася до неможливого, коли вона прочитала покору в моїх очах.

— Ти готова поглянути на свій подарунок? — проспівала Аліса.

— Подарунки, — виправив її Едвард і витягнув із кишені ще один ключ — довший сріблястий ключ із не таким пишним синім бантом.

Я ледве втрималася, щоб не закотити очі. Я вже точно знала, від чого цей ключ — від «постійної» машини. Цікаво, чи маю я відчувати збудження. Здається, перетворення на вурдалака не додало мені цікавості до спортивних автівок.

— Мій перший, — мовила Аліса й показала язика, випереджаючи його відповідь.

— Але мій ближчий.

— Але ти поглянь, як вона вбрана, — заледве не простогнала Аліса. — Це просто вбивало мене всенький день. Тож це справа першочергова.

Звівши брови на переніссі, я міркувала, як саме ключ відімкне мені шлях до нового вбрання. Чи вона мені накупила цілий багажник шмаття?

— О, знаю, давай зіграємо — камінь, ножиці, папір.

Джаспер гигикнув, а Едвард зітхнув.

— Може, просто скажеш мені, хто виграв? — скривився Едвард.

Аліса засвітилася.

— Я виграла. Чудово.

— Мабуть, справді краще, якщо я зачекаю до ранку, — усміхнувся до мене Едвард напівусмішкою і кивнув на Джейкоба та Сета, які, здавалося, збиралися проспати всю ніч; цікаво, скільки часу вони не спали цього разу? — Мабуть, веселіше буде, якщо на велике відкриття прокинеться і Джейкоб, як гадаєш? Щоб хоч хтось тут зміг виявити належний ентузіазм?

Я усміхнулася навзаєм. Він добре знав мене.

— Гей, — проспівала Аліса, — Белло, віддай Несс… Ренесму Розалії.

— А де вона зазвичай спить?

Аліса знизала плечима.

— На руках у Розалії. Або в Джейкоба. Або в Есме. Ну, ти зрозуміла. Її за все життя ще жодного разу з рук не спускали. Вона буде найрозбещенішим напіввурдалаком в історії.

Едвард зареготав, а Розалія звично взяла Ренесму на руки.

— Вона, до речі, також і найнерозбещеніший напіввурдалак в історії, — зауважила вона. — Добре бути єдиною в своєму роді.

Розалія усміхнулася до мене, і мені приємно було бачити, що нова наша дружба і досі світилася в її усмішці. Я ж бо не була певна, що вона протриває довше, ніж стільки, скільки життя Ренесми залежало від мого. Але ми, мабуть, надто довго воювали на одному боці, тож тепер назавжди лишимося друзями. Врешті-решт, я зробила точно такий вибір, який зробила б вона на моєму місці. І це примирило її з іншим моїм вибором.

Аліса тицьнула мені в руку пов’язаний стрічкою ключ, ухопила мене за лікоть і потягла до дверей надвір.

— Ходімо, ходімо, — співала вона.

— Це надворі?

— Можна й так сказати, — мовила Аліса, підштовхуючи мене.

— Насолоджуйся своїм подарунком, — докинула Розалія. — Це від нас усіх. Особливо від Есме.

— А ви не йдете зі мною? — спитала я, усвідомивши, що ніхто не ворухнувся.

— Ми дамо тобі можливість оцінити його на самоті, — відповіла Аліса. — Розкажеш нам про нього… згодом.

Еммет захлинувся сміхом. І щось у його реготі змусило мене почуватися так, наче я от-от почервонію, хоча я не була певна чому.

І ще я збагнула, що деякі речі, притаманні мені — як непідробна ненависть до сюрпризів і загалом нелюбов до подарунків, не змінилися ні на крихту. То було полегшення і відкриття — дізнатися, як багато моїх глибинних рис успадкувала я в новому житті.

Я не очікувала, що зможу залишитися собою. Я широко всміхнулася.

Аліса потягла мене за лікоть; ідучи за нею в ніч, я не могла не усміхатися. Тільки Едвард пішов із нами.

— Нарешті я бачу потрібний мені ентузіазм, — муркнула Аліса. Далі вона відпустила мою руку, у два скоки розігналася й перестрибнула через річку.

— Давай, Белло, — покликала вона мене з того боку.

Едвард плигнув одночасно зі мною; було так само приємно, як і першого разу. А може, ще й приємніше, бо ніч наситила все навкруги новими кольорами.

Аліса помчала на північ, ми за нею. Легше було бігти на звук її кроків, які шелестіли по землі, а також на її запах, аніж роздивитися її серед густої зелені.

Раптом вона, наче за якимсь знаком, розвернулася й погнала до мене.

— Не нападай на мене, — застерегла вона й стрибнула на мене.

— Ти що робиш? — з притиском запитала я, звиваючись, коли вона видерлася мені на спину й затулила мені обличчя долонями. Мені страшенно кортіло скинути її, але я стрималася.

— Просто я маю бути певна, що ти не бачиш.

— Я міг би все зробити без зайвої театральності, — зауважив Едвард.

— Ти здатен дозволити їй підглядати. А тепер бери її за руку й веди вперед.

— Алісо, я…

— Белло, не починай. Усе буде по-моєму.

Я відчула, як Едвард уплів пальці в мої.

— Ще пара секунд, Белло. І вона забереться дратувати когось іншого, — потягнув він мене вперед. Я легко встигала за ним. Я не боялася врізатися в дерево — у цьому разі тільки дерево може постраждати.

— Ти міг виявити трошки більше вдячності, — буркнула Аліса. — Це подарунок і для тебе, не тільки для неї.

— Справді. Дякую тобі ще раз, Алісо.

— Еге ж, еге ж. О’кей, — зненацька в голосі Аліси з’явилося збудження. — Зупинися там. Оберни її трішечки праворуч. Ось, саме так. Так, так, правильно. О’кей. Ти готова? — пискнула вона.

— Я готова.

Тут витав новий запах — він викликав мою цікавість. Цей запах був чужорідним у лісі. Жимолость. Димок. Троянди. Тирса. Металевий присмак. Насичений запах свіжовикопаної землі. Я потягнулася до таємниці.

Аліса зістрибнула в мене зі спини, забравши долоні з моїх очей.

Я поглянула у фіолетову темряву. Там, у невеликій прогалині в лісі, стояв маленький кам’яний будиночок — кольору лаванди у сяйві зірок.

Він так уписався в навколишній пейзаж, наче виріс зі скелі, мов природне утворення. Жимолость оплітала одну стіну, тягнучись аж до дерев’яних ґонтів. Пізні літні троянди квітли на крихітній клумбі попід темними глибокими вікнами. Маленька доріжка, вимощена пласкими камінцями, які вночі задавалися аметистовими, вела до незвичайних півкруглих дерев’яних дверей.

Вражена, я стиснула ключ у кулаці.

— Ну, що думаєш? — тепер голос Аліси був м’яким — він би пасував до сцени із книжки.

Я розтулила рот, але нічого не сказала.

— Есме подумала, що нам приємно буде пожити деякий час у хаті, яка буде тільки нашою, але не хотіла, щоб ми виїхали задалеко, — пробурмотів Едвард. — І вона ж використає будь-який привід, аби затіяти ремонт. Цей маленький будиночок занепадав тут, либонь, століття.

Я й далі витріщалася, хапаючи ротом повітря, як риба.

— Тобі не подобається? — обличчя Аліси стало сумним. — Звісно, ми можемо все переробити по-твоєму, якщо хочеш.

Еммету так і кортіло розширити ділянку на кілька тисяч квадратних футів, добудувати другий поверх, колони, башту, але Есме подумала, що найкраще буде зберегти оригінальний задум архітектора, — голос її підвищувався, вона говорила дедалі швидше. — Якщо вона помилилася, ми можемо попрацювати ще. Це не займе багато часу…

— Ш-ш-ш, — вичавила я.

Вона стулила вуста й чекала. Кілька секунд я приходила до тями.

— Ви даруєте мені на день народження дім? — прошепотіла я.

— Нам, — виправив мене Едвард. — І це просто літній будиночок. Мені здається, слово «дім» означає щось просторіше.

— Нема чого принижувати мій дім, — шепнула я до нього. Аліса засяяла.

— Тобі подобається!

Я похитала головою.

— Ти в захваті?

Я кивнула.

— Не можу дочекатися, коли скажу Есме!

— Чому ж вона не пішла з нами?

Усмішка Аліси дещо поблякла порівняно з тим, якою була, наче на моє питання було важко відповісти.

— Ну, знаєш… усі пам’ятають, як ти ставишся до подарунків. Вони не хотіли на тебе тиснути, щоб ти змушена була вдавати, наче тобі подобається.

— Але ж я справді в захваті. Як могло бути інакше?

— Їх це порадує, — вона поплескала мене по руці. — Хай там як, а твоя шафа набита. Користуйся мудро. І… гадаю, це все.

— А ти не зайдеш усередину?

Вона ліниво відступила на кілька кроків назад.

— Едвард усе там знає. Я зазирну до вас… згодом. Подзвони мені, якщо не зможеш упоратися з одягом, — вона з сумнівом поглянула на мене, а тоді всміхнулася. — Джаспер хоче пополювати. До зустрічі.

Вона рвонула до дерев, як найграційніша куля в світі.

— Дивина, — зауважила я, коли звук її польоту зник удалині. — Невже я настільки нечемна? Їм не варто було залишатися вдома. Тепер я почуваюся винною. Я навіть їй по-справжньому не подякувала. Ми маємо повернутися, сказати Есме…

— Белло, не мели дурниць. Ніхто не вважає, що ти аж така нечемна.

— Тоді що…

— Їхній найголовніший подарунок — наш із тобою час наодинці. Аліса намагалася не казати цього прямо.

— О!

І цього було досить, аби дім цілковито зник. Ми могли б опинитися будь-де. Я не бачила ні дерев, ні каміння, ні зірок. Тільки Едварда.

— Я тобі покажу, як вони оздобили всередині, — мовив Едвард, тягнучи мене за руку. Невже він не помічав, що моє тіло прошивав електричний струм, наче в ньому зашкалював адреналін?

Знову я відчула себе дивно, сподіваючись на реакцію, на яку моє тіло було більше нездатне. Моє серце мало б гримотіти, як потяг, який от-от уріжеться в нас. Оглушувати. Мої щоки мали б розчервонітися.

Крім того, зараз я б мала почуватися виснаженою. Це був дуже довгий день.

Я голосно реготнула — вийшов тихенький вражений смішок, — коли збагнула, що цей день ніколи не закінчиться.

— Я теж хочу почути жарт.

— Він не дуже вдалий, — мовила я до Едварда, поки він вів мене крізь півкруглі двері. — Просто я думала: сьогодні перший день, і він триватиме вічно. Це якось важко вкладається у мене в голові. Навіть попри те, скільки тепер у ній місця, — я знову реготнула.

Він хихикнув разом зі мною. Простягнув руку до дверей, чекаючи, поки я виконаю почесну місію. Я встромила ключ у замок і повернула його.

— Ти так природно робиш усе, Белло; я забуваю, що кожен рух має здаватися тобі дивним. Якби я міг почути твої думки! — він нахилився й підхопив мене на руки так швидко, що я не встигла підготуватися, — відчуття було неймовірним.

— Гей!

— Пороги — важливий пункт у моїй посадовій інструкції, — нагадав він мені. — Але мені цікаво. Розкажи мені, про що ти зараз думаєш.

Він одчинив двері — вони відхилилися з ледь чутним рипінням — і ступив через поріг у маленьку кам’яну вітальню.

— Про все, — мовила я. — Про все водночас, розумієш? Про хороше, і про клопоти, і про нове. І про те, що у мене в голові всі прикметники — найвищого ступеня. А зараз я думаю про те, що Есме — мисткиня. Тут усе так чарівно!

Вітальня в будиночку була наче з казки. Підлога — божевільний картатий малюнок із гладеньких пласких камінців. Низьку стелю підпирали поздовжні дерев’яні балки, в які б обов’язково билася чолом людина така ж висока, як Джейкоб. Місцями стіни були оздоблені теплим деревом, а місцями — камінною мозаїкою. У коминку, схожому на вулик, догоряв маленький тріпотливий вогонь. Тут палало викинуте морем на берег дерево — короткі пломінці були синіми й зеленими від солі.

Умеблювання було еклектичним — здавалося, нічого не пасувало між собою, і воднораз усе разом створювало гармонію. Одне крісло було десь середньовічним, а низенька отоманка біля вогню була значно сучаснішою; заповнені книжками полиці біля найдальшого вікна нагадали мені про італійські фільми. Дивним чином усе було припасоване, мов тривимірний пазл. На стінах висіло кілька картин — я упізнала їх: це були мої улюблені полотна з великого будинку. Безцінні оригінали, понад усякий сумнів, і вони здавалися органічною частиною інтер’єру тут, як і все інше.

Це було місце, яке би змусило будь-кого повірити, що чари існують. Місце, де ти так і чекав, щоб увійшла Білосніжка з яблуком у руці або щоб єдиноріг зазирнув у сад погризти трояндові кущі.

Едвард завжди вважав, що належить до світу жахів. Певна річ, я була переконана, що він смертельно помиляється. Він належав до цього світу. До світу казок.

А зараз я потрапила в казку разом із ним.

Я вже ладна була скористатися тим, що він і досі не поставив мене на ноги, а його вродливе обличчя, від якого просто паморочилася голова, було за кілька дюймів від мого, коли він зауважив:

— Як добре, що Есме вирішила підготувати зайву кімнату. Ніхто й не сподівався на Несс… Ренесму.

Я спохмурніла — мої думки рушили в не надто приємному напрямку.

— Крім тебе, сподіваюся, — жалібно мовила я.

— Вибач, кохана. Я весь час чую чужі думки й часом не можу не піддаватися чужим настроям.

Я зітхнула. Моє немовля — морський змій. Либонь, цього неможливо було уникнути. Ну, принаймні я не здавалася.

— Я певен, ти просто вмираєш — так хочеш побачити гардеробну. В усякому разі я скажу Алісі, що ти справді так почувалася, — щоб зробити їй приємне.

— Я маю боятися?

— Жахатися!

Він поніс мене через вузький кам’яний коридор із невеличкими арочками в стелі — наче ми були в мініатюрному замку.

— Ось тут буде кімната Ренесми, — мовив він, киваючи на порожню кімнату зі світлою дерев’яною підлогою. — Коли з’явилися роздратовані вовкулаки, вже було не до неї, отож її не встигли як слід умеблювати…

Я тихенько засміялася, згадавши, як швидко все владналося, незважаючи на те, що буквально тиждень тому видавалося просто нічним кошмаром.

Хай би Джейкоб провалився за те, що владнав усе таким чином!

— Ось наша кімната. Есме прикрасила її трошки в стилі будинку на острові. Їй здавалося, що нам це особливо сподобається.

Ліжко було величезним, білим; із балдахіна до самої підлоги звисали хмари серпанку. Світле дерево на підлозі було того самого кольору, як у попередній кімнаті, й тільки зараз я здогадалася, що це була барва неторканого піску на узбережжі. Стіни були блідо-блакитні, майже білі, як небо чудової сонячної днини, а в стіні навпроти були скляні двері, які відчинялися у внутрішній садок. Тут, довкола круглого ставка, усе заплела витка троянда. Ставок, гладенький як скло й обрамлений блискучим камінням, був нашим крихітним спокійним океаном.

— О! — усе, на що я спромоглася.

— Я знаю, — прошепотів Едвард.

Ми постояли хвильку, пригадуючи. Хоча мої спогади були людськими, захмареними, вони цілком полонили мене.

Він усміхнувся широкою осяйною усмішкою і розреготався.

— Гардеробна — за оцими подвійними дверима. Маю тебе попередити — вона більша за саму кімнату.

Я навіть не глянула на двері. У світі не було нічого, крім Едварда, — його руки обвилися довкруж мене, його солодке дихання торкалося мого обличчя, а вуста були за кілька дюймів від моїх — і зараз уже ніщо не могло відвернути моєї уваги, хай навіть я і вампір-перволіток.

— Ми скажемо Алісі, що я перш за все побігла до одягу, — прошепотіла я, пестячи його волосся та прихиляючи його обличчя ближче до себе. — Ми скажемо, що я кілька годин поспіль бавилася, приміряючи сукні. Ми просто збрешемо.

Він миттю підхопив мій настрій, а може, і сам уже давно так само почувався, просто як джентльмен дозволяв мені цілковито насолодитися своїм подарунком на день народження. З несподіваною пристрастю він притягнув моє обличчя до себе, тихий стогін вихопився в нього з горла. Від цього звуку моє тіло прошив електричний розряд, наче я оскаженіла через те, що не можу достатньо швидко опинитись якнайближче до нього.

Я чула, як під нашими долонями рветься тканина, і пораділа, що принаймні мій одяг і так уже перетворився на непотріб. Але його вбрання теж запізно було рятувати. Я відчувала, що ігнорувати чудове біле ліжко, — просто вияв нечемності, але ми не встигнемо дістатися його.

Цей другий медовий місяць був не таким, як перший.

Час, який ми провели разом на острові, був найвищою точкою мого людського життя. Найкращою його частиною. Я була ладна тягнути й тягнути своє людське життя, аби тільки ще хоч трошки продовжити відчуття, які вперше зазнала з ним. Адже в новому існуванні тілесні мої відчуття вже ніколи не будуть такими, як раніше.

Але після сьогоднішнього дня я мала би здогадатися, що нові почування будуть набагато кращими.

Тільки зараз я могла по-справжньому оцінити Едвардову вроду — роздивитися кожну рису його прегарного обличчя, його стрункого бездоганно тіла, кожен вигин і кожну западинку, бо тепер я мала нові зіркі очі. Я могла по-справжньому вдихнути його чистий і яскравий запах, пучками пальців відчути неймовірну шовковистість його мармурової шкіри.

Вся моя шкіра співала під його долонями.

Коли наші переплетені тіла граційно впали на пісочної барви підлогу, я відчувала поряд із собою цілком нового — цілком іншого — чоловіка. Жодної обережності, жодних обмежень. Жодного страху — особливо страху! Ми могли кохатися в унісон — ми могли обоє цілковито віддаватися цьому. Нарешті ми були рівні.

Як і всі сьогоднішні цілунки, кожен дотик був набагато потужнішим, ніж те, до чого я звикла. Як же він раніше стримував, обмежував себе! Тоді це було просто необхідно, але я не могла повірити, як багато я втрачала!

Я силкувалася не забувати, що зараз я дужча за нього, але важко було на чомусь зосередитися, коли мене переповнювали такі неймовірні відчуття — кожна часточка мого тіла повсякчас відвертала мою увагу. Та якщо я й завдала йому болю, він не поскаржився.

І тільки десь на споді моєї свідомості мене мучила одна головоломка. Я ніколи не змучуся, та й він також. Нам не треба затамовувати подих, чи спочивати, чи їсти, чи ходити в туалет; у нас більше немає земних людських потреб. У нього — найпрекрасніше, найдосконаліше в світі тіло, і воно цілковито належить мені, і здається, ніколи не настане момент, щоб я подумала: Ну, на сьогодні вже досить. Мені завжди кортітиме більше й більше. І наш день ніколи не закінчиться. Отож у такій ситуації як ми зможемо зупинитися?

Та я зовсім не переймалася через те, що так і не знайшла відповіді на це питання.

Краєм ока я помітила, що небо почало світлішати. Крихітний океан надворі з чорного перетворився на сірий, десь зовсім неподалік заспівав жайворонок — може, він звив собі гніздечко поміж троянд.

— Скажи, а ти скучаєш? — запитала я, коли пісня обірвалася.

Це не вперше ми заговорили, проте не можна сказати, що ми підтримували бесіду.

— Скучаю за чим? — муркнув він.

— За всім — за теплом, за м’якою шкірою, за тонкими запахами… Я почуваюся, наче нічого не втратила, але мені просто здалося, що тобі має бути трішки сумно через те, що втратив ти.

Він тихенько й лагідно засміявся.

— Важко знайти в світі людину менш сумну, ніж я зараз. Я б навіть сказав, неможливо. Небагато людей отримують у житті усе, чого прагнуть, та ще й усе, про що й не насмілювалися мріяти, в один день.

— Ти уникаєш запитання?

Він притулився до мене щокою.

— Ти тепла, — сказав він.

Певною мірою, це було правдою. На мій дотик його долоня була теплою. Відчуття було зовсім не таким, як торкнутися палкої, мов полум’я, Джейкобової долоні, але набагато комфортнішим. Природнішим.

Далі він дуже повільно провів пальцями по моєму обличчю, від підборіддя спустився до шиї, а тоді аж до талії. Я не стрималася й напівзаплющила очі.

— Ти м’яка.

Його пальці гладили мою шкіру, мов атласні, отож я одразу зрозуміла, щó він має на увазі.

— А що ж до запахів, то, мушу зізнатися, я навряд чи сумую за ними. Ти пригадуєш запах отих двох туристів, які трапилися нам на полюванні?

— Я щосили намагаюся не згадувати.

— А тепер уяви, що ти когось із них цілуєш.

— Фу!

— Отож-бо. І моя відповідь — ні. Мене переповнює радість, бо я нічого не втратив. Ні в кого немає стільки, стільки зараз маю я.

Я саме хотіла йому нагадати про один виняток із цього твердження, але знагла мої вуста стали дуже-дуже зайняті.

Коли ставок забарвився світанком у перлисто-рожевий колір, у моїй голові зринуло ще одне питання.

— Скільки так триватиме? Я маю на увазі — Карлайл та Есме, Еммет і Роза, Аліса і Джаспер, вони ж не сидять цілісінькі дні, замкнувшись у своїх кімнатах. Вони виходять на люди, вони весь час одягнуті. Отож оце… жадання колись скінчиться? — я присунулася ближче до нього — до речі, це було нелегко, — щоб наочно продемонструвати, що саме маю я на увазі.

— Важко сказати. Всі люди різні, а ти — як я бачу — кардинально відрізняєшся взагалі від усіх. Середньостатистичний вурдалак-перволіток занадто керований спрагою, тож на деякий час ніщо інше його не цікавить. Але тебе це, схоже, не стосується. Та після першого року юний вампір згадує про інші свої потреби. Ні спрага, ні жадання нікуди не зникають, просто ти вчишся збалансовувати їх, вчишся розставляти пріоритети й керувати своїми відчуттями…

— То скільки це триватиме?

Він розсміявся, наморщивши носа.

— Найгірше було з Розалією та Емметом. Минуло щонайменше десять років, перш ніж я зміг перебувати у радіусі п’ятьох миль біля них. Навіть Карлайлові та Есме було важко це витримувати. Отож вони нарешті не вдержалися й виставили щасливу парочку за двері. Есме і їм збудувала будинок. Більший за цей, адже Есме знає, що полюбляє Розалія і чого не любиш ти.

— Отже, десять років? — (Я була цілком переконана, що Еммет і Розалія й близько біля нас не стояли, але якби озвучила зараз цифру в понад десять років, це можна було б витлумачити, як зухвальство). — А тоді всі стають нормальними? Як от зараз?

Едвард знову всміхнувся.

— Не певен, що ти маєш на увазі, говорячи про «нормальність». Ти бачила, як моя родина веде близький до людського спосіб життя. Але ж тоді ти спала ночами, — він підморгнув мені. — А коли тобі немає потреби спати, у тебе залишається купа вільного часу. І тоді збалансовувати свої… інтереси стає доволі легко. Саме тому я — найкращий музика в усій родині, ось чому — якщо випустити з уваги Карлайла — я прочитав найбільше книжок, вивчав чи не всі науки, вільно володію чи не всіма мовами… Еммет майже переконав тебе, що я такий всезнайко через уміння читати думки, але правда полягає в тому, що в мене просто було забагато вільного часу.

Ми воднораз розреготалися, і від руху, до якого спричинився сміх, наші тіла переплелися ще сильніше, отож бесіда миттю перервалася.

РОЗДІЛ 25. ПОСЛУГА

А трошки згодом Едвард дуже швидко розставив мої пріоритети.

Для цього йому знадобилося єдине слово.

— Ренесма…

Я зітхнула. Вона скоро прокинеться. Зараз, мабуть, уже близько сьомої ранку. Чи шукатиме вона мене? Зненацька моє тіло почало морозити од відчуття, близького до паніки. Якою вона буде сьогодні?

Едвард миттю збагнув, щó так нагло відвернуло мою увагу.

— Все гаразд, кохана. Вдягайся, і за дві секунди ми вже будемо в будинку.

Мабуть, я мала вигляд поганої акторки, коли стрибнула з ліжка, озирнулася на Едварда — його діамантове тіло ледь-ледь поблискувало у розсіяному світлі, — а тоді зиркнула на захід, де чекала на мене Ренесма, далі знову на нього, і знову в її напрямку — моя голова метлялася з боку в бік зі швидкістю в дюжину разів за секунду. Едвард усміхнувся, але не засміявся; він був витриманим мужчиною.

— Головне — баланс, кохана. Тобі так добре вдається з усім упоратися, що я певен, тобі не знадобиться багато часу, аби навчитися стратегічного планування.

— У нас же вся ніч попереду, правда?

Він вишкірився ширше.

— Ти гадаєш, я б тобі дозволив зараз одягнутися, якби це було не так?

Цього було досить, аби я змогла перетривати денні години. Я зможу контролювати це жадання, яке переповнює, спустошує мене, і тоді я стану гарною… мені важко було вимовити слово навіть подумки. Хоча Ренесма дуже реально й вагомо увійшла в моє життя, було й досі нелегко думати про себе як про матір. Гадаю, будь-яка жінка почувалася б так само, якби в неї не було дев’ятьох місяців, аби зжитися з думкою. І якби в неї була дитина, яка щогодини змінюється.

І миттю згадка про Ренесму, яка так швидко проживає своє життя, змусила мене рознервуватися. Я навіть не затрималася перед вишукано різьбленими подвійними дверима, щоб помилуватися на гардероб, який зібрала Аліса. Я просто увірвалася всередину, щоб підхопити першу-ліпшу річ. Але мені слід було здогадатися, що мене чекає випробування.

— Що з цього моє? — прошипіла я. Як і обіцяно, гардеробна була більшою за нашу кімнату. Мабуть, вона була більшою за решту будинку, разом узяту, але щоб упевнитися, мені б довелося виміряти її на кроки. Я на хвильку уявила, як Аліса переконує Есме відмовитися від класичних пропорцій і погодитися на цю гігантоманію. Цікаво, як Алісі це вдалося.

Все було загорнене в спеціальні торбинки, чисті й білі, ряд за рядом.

— Наскільки я знаю, усе, крім оцього рядочка, — Едвард торкнувся перекладини ліворуч від дверей, — твоє.

— Усе?!

Він стенув плечима.

— Аліса, — зітхнули ми в унісон. Він ужив її ім’я на пояснення, я ж як лайку.

— Чудово, — буркнула я і смикнула змійку на найближчому пакунку. І просто зойкнула, уздрівши шовкову сукню до землі — рожеву, як дитяче платтячко.

Аби знайти хоч щось нормальне, тут можна витратити цілий день!

— Дозволь допомогти, — запропонував Едвард. Він понюхав повітря й рушив на запах у найдальший кінець довгої кімнати. Там стояв убудований комод. Едвард висунув одну з шухлядок. Із тріумфальною посмішкою він простягнув мені пару мистецьки вибілених джинсів.

Я порхнула до нього.

— Як тобі вдалося?

— Джинси мають свій запах — як і все решта. Отож… бавовна?

Він попрямував за своїм носом до невеличкої полиці, де знайшлася біла футболка на довгий рукав. Він кинув її мені.

— Дякую, — гаряче подякувала я. Я понюхала обидві тканини, запам’ятовуючи запахи для наступних пошуків у цій божевільні. Я вже запам’ятала шовк і атлáс; їх я уникатиму.

Знайти одяг для себе в Едварда не забрало і кількох секунд — якби я на власні очі не бачила його голим, то могла б заприсягтися, що немає нічого прекраснішого, ніж Едвард у штанях кольору хакі та світлому пуловері, — а тоді він узяв мене за руку. Ми помчали через внутрішній садок, легко перескочили через мур і влетіли в ліс на карколомній швидкості. Я вивільнила руку, щоб ми могли ще раз позмагатися. Цього разу він мене обігнав.

Ренесма вже прокинулася; вона сиділа на підлозі поряд із Розою та Емметом і гралася купкою погнутого срібного начиння. У правій ручці вона затиснула покручену срібну ложку. Щойно вона угледіла мене крізь скло, то пожбурила ложку на підлогу — у паркеті лишилася відчутна вм’ятина — і наказово тицьнула в мене. Всі довкола розсміялися; Аліса, Джаспер, Есме та Карлайл сиділи на канапі, спостерігаючи за нею, наче вона була найцікавішим у світі кіно.

Я була в дверях, перш ніж вони встигли засміятися, перетнула кімнату й тої ж таки миті підхопила її з підлоги. Ми широко всміхнулися одна одній.

Вона змінилася, але не надто. Знову трішки виросла — перетворювалася з немовляти на дитину. У неї на чверть дюйма виросли кіски, і кучерики підстрибували від кожного руху. Я дозволила собі пригадати свої страхи — я собі нафантазувала значно гірше. Завдяки перебільшеним страхам реальні зміни я сприйняла майже з полегшенням. Навіть без Карлайлових вимірів я була певна, що ріст її уповільнився порівняно з учорашнім днем.

Ренесма поплескала мене по щоці. Я здригнулася. Вона знову була голодна.

— Коли вона прокинулася? — запитала я, тільки-но Едвард зник у коридорі, що вів на кухню. Я була переконана, що він саме збирається зладнати їй сніданок, адже побачив її думки так само чітко, як і я. Цікаво, чи помітив би він особливість її контакту, якби тільки він один мав змогу спілкуватися з нею? Мабуть, він би просто слухав її, як слухає всіх інших…

— Кілька хвилин тому, — відповіла Роза. — Ми б тебе от-от і самі покликали. Вона хотіла тебе — ліпше сказати, вимагала. Есме пожертвувала одним із найкращих своїх срібних столових наборів, щоб розважити маленьке чудовисько, — Роза усміхнулася до Ренесми з таким усепоглинаючим обожнюванням, що цілком перекреслювало її епітети. — Ми не хотіли… е-е-е… турбувати вас.

Розалія закусила губу й відвела погляд, щоб не розреготатися. Я відчула, як Еммет беззвучно сміється позаду мене — мені передалися вібрації фундаменту будинку.

Я високо задерла підборіддя.

— Ми швиденько приготуємо твою кімнату, — мовила я до Ренесми. — Тобі сподобається в будиночку. Він чарівний, — я поглянула на Есме. — Дякую, Есме. Дуже-дуже. Він просто ідеальний.

Перш ніж Есме відповіла, Еммет знову зареготав — цього разу вголос.

— Він і досі не завалився? — вичавив він поміж смішками. — Я був певен, що ви двоє розвалите його до останнього камінчика. Чим це ви займалися вночі? Обговорювали національний борг? — він застогнав від сміху.

Я заскреготіла зубами й нагадала собі про вчорашні негативні наслідки мого кепського гумору. Звісно, Еммета поламати не так легко, як Сета…

Згадка про Сета змусила мене поставити нове запитання:

— А де сьогодні вовкулаки?

Я визирнула крізь скляну стіну, але цього разу ніде не було і знаку Лі.

— Джейкоб сьогодні забрався напрочуд рано, — пояснила мені Розалія, і на чолі в неї прорізалася зморшка. — Сет пішов із ним.

— Чим він був так засмучений? — запитав Едвард, з’являючись у кімнаті з горнятком для Ренесми в руці. Мабуть, у пам’яті Розалії було значно більше емоцій, ніж відбилося на її чолі.

Не дихаючи, я передала Ренесму Розалії. Може, у мене і суперсамоконтроль, але я ще не готова годувати її. Ще ні.

— Не знаю… мені нема діла, — рикнула Розалія, але все-таки відповіла на Едвардове запитання розлогіше: — Він спостерігав за Ренесмою уві сні, розтуливши рот, як дебіл — яким він і є, а тоді знагла скочив на рівні ноги, хоча начебто нічого не сталося — принаймні я нічого не зауважила, — і погнав геть. Я зраділа, позбувшись його. Що більше часу він проводить тут, то менше шансів, що його сморід хоч колись вивітриться.

— Розо, — лагідно зупинила її Есме.

Розалія труснула волоссям.

— Гадаю, це вже не має значення. Ми тут надовго не затримаємося.

— Я й досі вважаю, що нам треба прямувати до Нью-Гемпшира і влаштуватися там, — мовив Еммет, вочевидь, на продовження давнішої розмови. — Белла вже записалася в коледж у Дартмуті. Не схоже, що вона занадто довго готуватиметься до школи, — він обернувся до мене й усміхнувся, піддражнюючи. — Я впевнений, ти будеш асом у навчанні, адже не виглядає на те, що тобі буде чим зайнятися вночі, окрім науки.

Розалія гигикнула.

Не втрачай голови, не втрачай голови, повторювала я собі. І навіть запишалася, коли справді не втратила голови.

Отож я вельми здивувалася, що Едвард утратив свою.

Він заричав — це був наглий вражаючий звук, — і обличчя його затьмарила найчорніша лють, наче грозові хмари.

Та перш ніж будь-хто з нас устиг відповісти, Аліса скочила на ноги.

— Що він робить? Що цей пес робить — він зруйнував мій графік на весь день! Я ж нічого не бачу! Ні! — вона обернула до мене сповнені муки очі. — А ти поглянь на себе! Ти без мене не можеш навіть із шафою впоратися!

Якусь мить я була навіть удячна за те, що Джейкоб щось собі замислив.

Але зненацька Едвардові долоні стиснулися в кулаки, він загарчав:

— Він балакав із Чарлі. Він гадає, що Чарлі прямує за ним. Він їде сюди. Сьогодні.

Аліса зронила слово, яке, вимовлене її мелодійним, дуже жіночним голосом, здалося вельми дивним, а тоді ринулась геть через двері у двір.

— Він розповів Чарлі? — видихнула я. — Але… невже він не усвідомлює? Як міг він так учинити? — Чарлі не може дізнатися про мене! Про вампірів! Це ж включає його у список, із якого навіть Каллени не зможуть його врятувати. — Ні!

Едвард говорив крізь зціплені зуби:

— Джейкоб уже тут.

На сході, мабуть, дощило. Джейкоб перетнув поріг, труснувши волоссям, як собака; краплі впали на килим і на канапу, лишаючи по собі кругленькі сірі сліди на білому. Зуби його блищали поміж темних вуст, очі були ясні та збуджені. Він рухався підстрибом, наче думка про зруйнування світу мого батька вельми тішила його.

— Привіт! — кинув він нам, усміхаючись.

Запала цілковита тиша.

Лі й Сет прослизнули в дім позаду нього, зараз вони були у своїй людській подобі; у них обох затрусилися руки від напруги, яка зависла в кімнаті.

— Розо, — мовила я, простягнувши руки. Без жодного слова Розалія віддала мені Ренесму. Я притиснула її ближче до свого нерухомого серця, хапаючись за неї, як за талісман, аби не зірватися. Я триматиму її на руках доти, доки не переконаюся, що моє рішення загризти Джейкоба ґрунтується на виважених міркуваннях, а не на люті.

Ренесма сиділа дуже тихо, вона спостерігала і слухала. Скільки вона вже розуміла?

— Чарлі скоро буде тут, — спокійно сказав мені Джейкоб. — Він їде одразу за мною. Я так зрозумів, що Аліса побігла по темні окуляри для тебе?

— Ти забагато розумієш, — процідила я крізь зуби. — Ти… що… накоїв?!

Джейкобова усмішка розтанула, але він і досі був занадто збуджений, щоб відповісти серйозно.

— Білявка й Еммет сьогодні збудили мене своєю нескінченною розмовою про те, що ви всі переїжджаєте на інший кінець країни. Хіба я міг тобі дозволити поїхати? Чарлі був найбільшою проблемою, правда? Що ж, проблема вирішена.

— Ти хоч усвідомлюєш, що наробив? Розумієш небезпеку, якій піддаєш його?

Він фиркнув.

— Я не піддаю його небезпеці. Хіба що ти могла б. Але ж у тебе надприродний самоконтроль, правда? Це не так прикольно, як читання думок, якщо хочеш знати мою думку. Не так захопливо.

Едвард метнувся через кімнату, ледь не кинувшись Джейкобу в обличчя. І хоча він був на голову нижчий за Джейкоба, той сахнувся від його приголомшливої люті, наче Едвард нависнув над ним.

— Це в теорії, дворняго, — рикнув він. — Ти гадаєш, що ми маємо провести випробування на Чарлі? Ти усвідомлюєш, через який фізичний біль доведеться пройти Беллі через тебе, навіть якщо вона встоїть? А через який емоційний — якщо не встоїть? Я так бачу, що станеться з Беллою, більше не хвилює тебе! — останнє слово він просто виплюнув.

Ренесма стурбовано притиснула пальчики мені до щоки і дуже емоційно повторила для мене останню сцену.

Едвардові слова нарешті пробили діру у Джейкобовому дивно піднесеному гуморі. Вуста його похмуро стиснулися.

— Беллі доведеться пройти через біль?

— Такий, мов їй застромляють у горло розпечену до білого коцюбу!

Я здригнулася, пригадуючи запах чистої людської крові.

— Я не знав, — прошепотів Джейкоб.

— То може, варто було спершу спитатися? — проричав Едвард крізь зціплені зуби.

— Ти б мене зупинив.

— Тебе слід було зупинити…

— Не про мене мова, — втрутилась я. Я стояла нерухомо, тримаючись за Ренесму і за свій здоровий глузд. — Мова про Чарлі, Джейкобе. Як ти міг так піддати його небезпеці? Ти не розумієш, що його вибір зараз — смерть або перетворення на вурдалака? — мій голос затремтів від сліз, які вже ніколи не проллються з моїх очей.

Джейкоб і досі переймався через Едвардові звинувачення, а мої слова, схоже, зовсім не турбували його.

— Розслабся, Белло. Я йому нічого не розказував такого, чого б ти не хотіла.

— Але ж він приїде сюди!

— Еге ж, такий був план. Хіба він не включав головного пункту — «нехай Чарлі сам робить хибні висновки»? Ось я і виметикував олживий хід, якщо можна так сказати.

Мої пальці на мить відірвалися від Ренесми. Я миттю знову стиснула їх.

— Джейкобе, скажи прямо. Мені бракує терпцю на викрутаси.

— Белло, я йому нічого про тебе не розповідав. Майже нічого. Я розповів йому про себе. Я б радше висловився так — я показав.

— Він перевернувся на вовка на очах у Чарлі, — прошипів Едвард.

— Ти… що?! — прошепотіла я.

— Він сміливий. Такий самий сміливий, як і ти. Свідомості не втратив, блювати не почав — нічого такого. Маю зізнатися, я був заскочений. Але ти би побачила його обличчя, коли я почав роздягатися! Це було щось! — пирхнув Джейкоб.

— Ти просто ідіот! У нього міг статися серцевий напад через тебе!

— З Чарлі все гаразд. Він крутий. Якщо ти мені даси хвильку, то сама переконаєшся, що я вам тут іще послугу зробив.

— Півхвилини, Джейкобе, — голос мій був сухим і сталевим. — Маєш тридцять секунд на те, щоб висловитися, перш ніж я віддам Ренесму Розалії і відгризу твою жалюгідну голову. Цього разу Сет не встигне зупинити мене.

— Боже, Белло! Раніше ти таких мелодрам не влаштовувала. Це теж притаманно вампірам?

— Двадцять шість секунд.

Джейкоб закотив очі й упав у найближче крісло. Його маленька зграя змінила позиції — вони розташувалися з флангів, але зовсім не розслабилися, як він. Лі не спускала з мене очей, зуби вона ледь-ледь заголила.

— Отож. Сьогодні вранці я постукав у двері Чарлі й запросив його на прогулянку. Він розгубився, але я сказав, що це стосується тебе — що ти повернулася в місто, тож він зразу попрямував за мною в ліс. Я сказав, що ти вже не хворієш; усе склалося трохи дивно, але добре. Він уже ладен був мчати до тебе, але я сказав, що спершу маю йому дещо показати. І перевернувся, — знизав Джейкоб плечима.

У мене було таке відчуття, наче зуби мої затиснуті лещатами.

— Повтори кожне слово, яке ти промовив до нього, чудовиську.

— Ну, ти ж сказала, що в мене тільки тридцять секунд… о’кей, о’кей! — (Вираз мого обличчя, певно, переконав його, що зараз я не в гуморі для жартів). — Отож… Я перевернувся назад і вдягнувся, а коли він знову зміг дихати, я сказав щось таке: «Чарлі, світ, у якому ви живете, не такий, як ви гадали. Гарна новина полягає в тому, що нічого не змінилося — окрім того, що тепер ви все знаєте. Життя триватиме, як завжди тривало. І ви можете миттю почати вдавати, що ні в що таке не вірите».

Десь хвильку Чарлі намагався отямитися, а тоді захотів дізнатися, що ж насправді відбувається з тобою — що це за така рідкісна хвороба. Я сказав йому, що ти справді хворіла, але зараз уже все гаразд, просто в процесі одужання ти трошки змінилася. Він хотів знати, в якому сенсі «змінилася», і я сказав, що тепер ти значно більше схожа на Есме, ніж на Рене…

Едвард зашипів, а я просто нажахано витріщилася на нього; наша розмова повертала у небезпечному напрямку.

— За кілька хвилин він запитав — зовсім тихо запитав, — чи ти теж перевертаєшся на тварину. Я сказав: «Про це вона може тільки мріяти!» — гигикнув Джейкоб.

Розалія з відразою пирхнула.

— Я почав йому розповідати про вовкулак, але він мені й слова не дав мовити — Чарлі обірвав мене і сказав, що «обійдеться без подробиць». Тоді він запитав, чи ти знала, з чим маєш справу, коли виходила заміж за Едварда. Я мовив: «Звісна річ, вона знала все вже пару років, відтоді як приїхала у Форкс». Йому це не дуже сподобалося. Я дозволив йому трохи побурчати, поки він не виговориться. Коли ж він заспокоївся, то попросив мене про дві речі. По-перше, він хотів побачити тебе, і я запропонував поїхати першим і попередити вас.

Я глибоко вдихнула.

— Про яку другу річ він попросив?

Джейкоб усміхнувся.

— Ти зрадієш. Він просив, щоб йому розповідали якомога менше про все це. Якщо йому не обов’язково щось знати, то краще не розповідай. Тільки те, що конче треба знати, без подробиць.

Вперше відтоді, як у хату увійшов Джейкоб, я відчула полегшення.

— З цим я упораюся.

— А щодо решти, то він вважає за краще вдавати, що все нормально, — Джейкобова усмішка стала самовдоволеною; він, певно, гадав, що зараз я маю почувати перші ознаки вдячності.

— Що ти розповів йому про Ренесму? — я намагалася додати металу в голос, борючись із деякою вдячністю. Бо вона була завчасною. Наша ситуація і досі була вельми заплутаною. Навіть якщо Джейкобове втручання і допоможе Чарлі зреагувати на все набагато краще, ніж я могла хоч колись сподіватися…

— А… Я сказав, що у вас із Едвардом з’явився новий рот, який слід годувати, — він глипнув на Едварда. — Сирітка, — фиркнув Джейкоб. — Не думаю, що ви проти цієї брехні. Це ж усе частина гри, правда? — Едвард не відповів, тож Джейкоб повів далі: — На цей раз Чарлі уже нічому не дивувався, тільки запитав, чи ви всиновили її. «Вона тепер їхня дочка? І я тепер ніби дідусь?» — ось як він висловився. Я підтвердив, привітав дідуню і все таке. Він навіть усміхнувся.

Очі мої знову розширилася, але цього разу не від страху чи злості. Чарлі усміхнувся, дізнавшись, що він дідусь? Чарлі побачить Ренесму?

— Але ж вона так швидко росте! — прошепотіла я.

— Я сказав, що вона настільки особлива, що ми всі разом і близько біля неї не стояли, — м’яко мовив Джейкоб. Він підвівся й наблизився до мене, відмахнувшись від Лі й Сета, які хотіли прямувати за ним. Ренесма потягнулася до нього, але я тісніше притиснула її до себе. — Я сказав йому: «Повірте, вам не треба все це знати. Але якщо ви не зважатимете на деякі химери, то будете в захваті. Вона — найчудовіша дитина в світі». І ще я сказав, якщо він усе це витримає, ви зможете залишитися в місті надовго, тож у нього з’явиться можливість ліпше пізнати Ренесму. Але якщо він не впорається, ви поїдете. Він сказав, якщо на нього не виллють тонну інформації, він упорається.

Джейкоб напівусміхнено втупився в мене — він чекав.

— Я не збираюся дякувати тобі, — мовила я. — Ти все одно піддав Чарлі величезній небезпеці.

— Мені дуже прикро, що тобі доведеться терпіти біль. Я не відав про це. Белло, зараз наші стосунки змінилися, але ти назавжди лишишся моїм найкращим другом, і я завжди любитиму тебе. Але тепер це буде правильна любов. Тепер усе вирівнялося. У нас обох є хтось, без кого ми не можемо жити, — він усміхнувся своєю найджейкобівською усмішкою. — Досі друзі?

Хоч як би я не старалася, а не могла втриматися й не усміхнутися навзаєм. Малесенькою усмішкою.

Він простягнув мені долоню — для потиску.

Я глибоко вдихнула й пересадила Ренесму на одну руку. І вклала ліву долоню в його — він навіть не здригнувся від доторку моєї холодної шкіри.

— Якщо я сьогодні не вб’ю Чарлі, будемо вважати, що я тебе пробачила.

— Коли ти сьогодні не вб’єш Чарлі, ти будеш переді мною у величезному боргу.

Я закотила очі.

Він простягнув другу руку до Ренесми, цього разу прохально.

— Можна?

— Насправді я тримаю її, аби руки були зайняті і я не могла придушити тебе, Джейкобе. Може, трохи згодом.

Він зітхнув, але не наполягав. Дуже мудро з його боку.

І тут Аліса влетіла в кімнату з повними жменями й диким виразом на обличчі.

— Ти, ти і ти, — гавкнула вона, спопеляючи поглядом вовкулак. — Якщо вам конче треба залишатися, забирайтеся в куток і сидіть тихенько там. Дайте мені поглянути. Белло, краще віддай йому дитину. Тобі потрібні вільні руки.

Джейкоб переможно посміхнувся.

Насичений розчин страху наповнив моє нутро, коли я усвідомила вагу того, що зараз звалиться на мене. Я збиралася випробувати на своєму батькові, як на піддослідному кролику, свій примарний самоконтроль. Слова, сказані Едвардом раніше, знову загриміли у моїх вухах.

Ти усвідомлюєш, через який фізичний біль доведеться пройти Беллі через тебе, навіть якщо вона встоїть? А через який емоційний — якщо не встоїть?

Я не могла уявити болю, якщо я не встою. Я судомно почала ковтати повітря.

— Візьми її, — прошепотіла я, і Ренесма ковзнула з моїх рук на Джейкобові.

Він кивнув, і на його чолі з’явилися занепокоєні зморшки. Він помахав своїй зграї, і всі троє забралися у найдальший куток кімнати. Сет і Джейкоб миттю всілися на підлозі, тільки Лі похитала головою і закопилила вуста.

— Мені дозволять піти? — процідила вона. У людському тілі їй, здавалося, було некомфортно, вона й досі була вдягнена в ту саму брудну футболку і бавовняні шорти, що й у той день, коли верещала на мене, а її розкуйовджене волосся стирчало навсібіч. Руки в неї і далі трусилися.

— Звісно, — мовив Джейкоб.

— Тримайся на сході, щоб не потрапити в поле зору Чарлі, — докинула Аліса.

Лі й не глянула на Алісу; вона позадкувала до дверей у двір і стрибнула в кущі, щоб там перевернутися на вовка.

Едвард знову опинився біля мене, погладив мене по обличчю.

— Ти впораєшся. Я знаю це точно. Я тобі допоможу, і ми всі виграємо.

Моє обличчя аж пашіло від паніки, коли я зазирнула Едвардові в обличчя. Чи досить у нього сили? Аби зупинити мене, якщо я зроблю невірний рух?

— Якби я не вірив, що ти впораєшся, ми б сьогодні ж забралися звідси. Просто зараз. Але ти зможеш. І ти будеш щасливішою, якщо Чарлі залишиться у твоєму житті.

Я силкувалася стишити дихання.

Аліса простягнула руку. На долоні в неї лежала маленька біла коробочка.

— Вони тебе дратуватимуть — від них не боляче, просто видимість затьмарюється. І це дратує. Колір очей також буде не зовсім таким, як був раніше, але ж це краще, ніж червоні очі?

Вона підкинула коробочку з контактними лінзами, і я впіймала її.

— Коли це ти…

— Ще до того, як ви вирушили у медовий місяць. Я готувалася до кількох можливих варіантів майбутнього.

Я кивнула і відкрила коробочку. Я ще ніколи не носила контактних лінз, але ж це не може бути занадто складно. Підхопила одну коричневу лінзу й притиснула її вигнутим боком до ока.

Я моргнула, і плівка затьмарила мій зір. Певна річ, крізь неї було видно, але також я бачила і текстуру самої лінзи. Око раз у раз фокусувалося на мікроскопічних подряпинах і структурі плівки.

— Тепер ясно, що ти мала на увазі, — пробурмотіла я, вдягаючи другу лінзу. Цього разу намагалася не моргати. Око автоматично спробувало позбутися чужорідного тіла. — Який я маю вигляд?

Едвард усміхнувся.

— Розкішний. Звісно…

— Так, так, вона завжди має розкішний вигляд, — нетерпляче закінчила його думку Аліса. — Це ліпше, ніж червоні очі, та це й усе. Брудний коричневий колір. Твої карі очі мали значно приємніший відтінок. І пам’ятай, що лінзи не вічні — твоя отрута розчинить їх за кілька годин. Отож якщо Чарлі затримається довше, тобі доведеться відпроситися на хвильку й замінити їх. А це й на краще, адже людям час від часу треба ходити в туалет, — вона похитала головою. — Есме, дай їй кілька порад, як поводитися по-людському, поки я покладу у ванній кілька коробочок із контактними лінзами.

— Скільки у нас часу?

— Чарлі з’явиться за п’ять хвилин. Тож тільки ази.

Есме кивнула, підійшла і взяла мене за руку.

— Головне — не сиди нерухомо і не рухайся зашвидко, — пояснила вона мені.

— Сядеш, якщо він сяде, — втрутився Еммет. — Люди не люблять стояти.

— Десь так щопівхвилини перебігай очима з предмета на предмет, — докинув Джаспер. — Люди не витріщаються на щось одне надто довго.

— Коли схрестиш ноги, посидь так хвилин зо п’ять, потім поміняй позу ще хвилин на п’ять, — мовила Розалія.

Я кивала на всі пояснення. Ще вчора я помітила, що вони не забували поводитися саме так. Мені здалося, я зможу копіювати їхні манери.

— І моргай принаймні тричі на хвилину, — сказав Еммет. Він насупився, тоді метнувся до дистанційного управління, що лежало на краєчку столу, й увімкнув телевізор. Показували молодіжний футбол, і він кивнув сам до себе.

— Воруши руками. Відкинь з чола волосся, або вдай, що в тебе щось засвербіло, — мовив Джаспер.

— Я просила Есме, — поскаржилася Аліса, повернувшись. — Ви виллєте на неї забагато інформації.

— Ні, гадаю, я все запам’ятала, — відповіла я. — Сидіти, переводити погляд, моргати, метушитися.

— Правильно, — підтвердила Есме. Вона пригорнула мене за плечі.

Джаспер нахмурився.

— Ти здебільшого затамовуватимеш подих, але тобі слід трошки ворушити плечима, вдаючи, що ти дихаєш.

Я вдихнула і коротко кивнула.

Едвард пригорнув мене з вільного боку.

— Ти впораєшся, — повторив він, бурмочучи слова підтримки мені на вухо.

— Дві хвилини, — сказала Аліса. — Може, тобі ліпше зразу сісти на канапу. Зрештою, ти ж була хвора. Так він зразу й не побачить, як ти зараз рухаєшся.

Аліса потягнула мене до канапи. Я намагалася рухатися повільно, вдавати з себе незграбу. Вона закотила очі — мабуть, я не впоралася зі своїм завданням.

— Джейкобе, мені потрібна Ренесма, — покликала я.

Джейкоб нахмурився й не зрушив із місця.

Аліса похитала головою.

— Белло, через неї я не зможу бачити…

— Але вона мені потрібна. Вона мене заспокоює, — у моєму голосі можна було безпомильно почути паніку.

— Гаразд, — простогнала Аліса. — Тримай її нерухомо, і я намагатимусь дивитися, що робиться навколо неї, — вона втомлено зітхнула, наче її змусили вийти на роботу на вихідні. Джейкоб також зітхнув, але приніс мені Ренесму, а тоді швидко ретирувався під Алісиним спопеляючим поглядом.

Едвард сів поряд зі мною й обійняв нас разом із Ренесмою. Він нахилився і дуже серйозно зазирнув Ренесмі в очі.

— Ренесмо, сьогодні тебе і твою маму навідає дехто особливий, — сказав він серйозним голосом, наче очікував, що вона зрозуміє кожне слово. Чи вона зрозуміла? Вона поглянула на нього розумними суворими очима. — Він не такий, як ми, навіть не такий, як Джейкоб. І нам слід бути з ним дуже обережними. Ти не повинна балакати з ним, як ти балакаєш із нами.

Ренесма торкнулася його обличчя.

— Правильно, — мовив Едвард. — І ще, коли ти його побачиш, ти відчуєш спрагу. Але тобі не можна його кусати. Його рани не заживуть так швидко, як Джейкобові.

— Вона тебе розуміє? — прошепотіла я.

— Розуміє. Ти будеш обережною, правда, Ренесмо? Ти нам допоможеш?

Ренесма знову торкнулася його.

— Ні, мені байдуже, коли ти кусаєш Джейкоба. Можеш і далі кусати.

Джейкоб гигикнув.

— Може, тобі краще піти, Джейкобе, — холодно промовив Едвард, кинувши на нього лютий погляд. Едвард іще не пробачив Джейкобу, бо знав: як би там не пішло, мені буде боляче. Але я з радістю витримаю пекучий вогонь у горлі, якщо це найгірше з того, що мене чекає сьогодні.

— Я сказав Чарлі, що буду тут, — відповів Джейкоб. — Йому потрібна моральна підтримка.

— Моральна підтримка, — пирхнув Едвард. — З погляду Чарлі ти — найвідразливіше чудовисько з нас усіх.

— Найвідразливіше? — запротестував Джейк, а тоді тихенько засміявся сам до себе.

Я почула, як шини з’їхали з шосе на безшумну й вологу ґрунтівку, яка вела до будинку Калленів, і моє дихання знову прискорилося. Серце мало б колотитися. Я непокоїлася, що моє тіло позбавлене нормальних реакцій.

Тоді я зосередилася на спокійному серцебитті Ренесми, щоб заспокоїтися і собі. Допомогло досить швидко.

— Так тримати, Белло, — пошепки похвалив мене Джаспер. Едвард міцніше притиснув мене за плечі.

— Ти впевнений? — запитала я його.

— Абсолютно. Ти зможеш упоратися із чим завгодно, — він усміхнувся й поцілував мене.

Це був не зовсім невинний поцілунок, і мої несподівані реакції знову підвели мене. Едвардові вуста мов упорснули збуджувальний препарат просто мені в жили. Я відчула несамовите бажання. Довелося зібрати всю волю в кулак, аби не забувати, що в мене немовля на руках.

Джаспер відчув, як у мене змінився настрій.

— Е-е-е… Тобі, Едварде, не слід зараз так її збуджувати. Вона повинна мати здатність зосередитися.

Едвард відсторонився.

— Ой, — сказав він.

Я засміялася. Від самого початку саме я неодноразово повторювала це слово.

— Пізніше, — мовила я, і від очікування моє лоно стиснулося в клубок.

— Зосередься, Белло, — нагадав Джаспер.

— Так, — я відсторонилася від тремких почуттів. Чарлі — ось моя головна задача. Сьогодні Чарлі має бути в безпеці. А в нас іще ціла ніч попереду…

— Белло.

— Вибач, Джаспере.

Еммет зареготав.

Шум крузера Чарлі все наближався. Легковажна мить минулася, і всі втихомирилися. Я схрестила ноги й практикувалася в морганні.

Машина під’їхала до входу і кілька секунд стояла з увімкненим мотором. Цікаво, Чарлі нервується так само, як і я? Тоді мотор заглух, і грюкнули дверцята. Три кроки по траві, тоді вісім тупотливих кроків дерев’яними сходами. Ще чотири лункі кроки через ґанок. Тиша. Чарлі двічі глибоко вдихнув.

Тук-тук-тук.

Я вдихнула — це має бути востаннє. Ренесма зручніше вмостилася в мене на руках, ховаючи обличчя в моєму волоссі.

Карлайл відчинив двері. Напружений вираз його обличчя перетворився на привітний, наче хтось перемкнув канали в телевізорі.

— Добридень, Чарлі, — мовив він, маючи в міру присоромлений вигляд. Кінець кінцем ми мали бути в Атланті в Центрі контролю інфекційних хвороб. Чарлі знав, що йому збрехали.

— Карлайле, — сухо привітався Чарлі. — Де Белла?

— Я тут, тату.

Ох! Мій голос звучав цілком неправильно. До того ж я використала повітря, щоб заговорити. Я коротко вдихнула, щоб поновити запас, радіючи, що кімната ще не насичена запахом Чарлі.

Порожній вираз обличчя Чарлі краще за слова підтвердив, як дивно прозвучав мій голос. Очі його сфокусувалися на мені й розширилися.

Я розпізнавала почуття, які змінювалися на його обличчі.

Шок. Недовіра. Біль. Втрата. Страх. Злість. Підозра. Дужчий біль.

Я закусила губу. Дивне було відчуття: здавалося, мої нові зуби гостріше вп’ялися в мою гранітну шкіру, ніж колишні людські зуби впивалися в мої м’які людські вуста.

— Це ти, Белло? — прошепотів він.

— Еге ж, — я здригнулася від власного лункого голосу. — Привіт, тату.

Він глибоко вдихнув, щоб відновити рівновагу.

— Добридень, Чарлі, — привітався до нього Джейкоб із дальнього кутка. — Як справи?

Чарлі послав Джейкобу короткий палючий погляд, здригаючись на згадку про недавні події, а тоді знову перевів очі на мене.

Він повільно перетнув кімнату й нарешті зупинився за кілька футів од мене. Метнув звинувачувальний погляд на Едварда, а тоді його очі знову вп’ялися в мої. Тепло його тіла обдавало мене з кожним ударом серця.

— Белло? — знову перепитав він.

Я заговорила трошки нижчим голосом, намагаючись приглушити дзвінкі ноти.

— Це справді я.

Він стиснув щелепи.

— Вибач, тату.

— З тобою все гаразд? — наполегливо запитав він.

— Щира правда — все чудово, — запевнила я його. — Я здорова, як кобила.

Тут мій кисень закінчився.

— Джейк сказав, що це було… необхідно. Що ти помирала, — промовив він так, наче й на йоту не вірив у ці слова.

Я напружилася, зосередилася на теплій вазі Ренесми, схилилася до Едварда, щоб відчути підтримку, і вдихнула.

Запах Чарлі обпік мене вогнем — язики полум’я лизнули горлянку. Але це був не просто біль. Це був наглий удар жаги. Чарлі пахнув так смачно, як я й не могла собі уявити. Хоч якими апетитними здавалися невідомі туристи, котрі стрілися мені під час полювання, але Чарлі пахнув удвічі спокусливіше. І він стояв усього за кілька футів од мене, і від нього сухе повітря наповнювалося вологим ароматом, від якого текли слинки.

Але зараз я була не на полюванні. І це був мій батько.

Едвард зі співчуттям стиснув мене за плечі, а Джейкоб кинув на мене з протилежного боку кімнати винуватий погляд.

Я спробувала взяти себе в руки й не зважати на біль і нестримну спрагу. Чарлі чекав на мою відповідь.

— Джейкоб сказав тобі правду.

— Це на тебе так схоже, — проричав Чарлі.

Я сподівалася, що Чарлі, попри зміни у моєму обличчі, зможе прочитати на ньому докори сумління.

Схована під моїм волоссям, Ренесма нюхнула повітря, коли запах Чарлі долинув і до неї. Я міцніше стиснула її.

Чарлі зауважив мій стурбований погляд униз і прослідкував за ним.

— О, — мовив він, і з його обличчя миттю злетіла лють, залишилось тільки здивування. — Ось вона. Сирітка, яку, Джейкоб казав, ви всиновлюєте.

— Моя племінниця, — гладко збрехав Едвард. Мабуть, він вирішив, що схожість Ренесми на нього все одно неможливо буде приховати. Ліпше зізнатися з самого початку, що вони — родичі.

— Я гадав, ти втратив усю родину, — зауважив Чарлі, і знову в його голосі з’явилося звинувачення.

— Я втратив батьків. Мого старшого брата всиновили, як і мене. І я більше ніколи його не бачив. Але судові виконавці знайшли мене, коли брат із дружиною загинули в автокатастрофі, бо в дитини більше не було жодних родичів.

Едварду це чудово вдавалося. Голос його був рівним, у ньому звучала невинність саме у достатній мірі. Мені доведеться попрактикуватися, щоб і собі навчитися такого.

Ренесма визирнула з-під мого волосся, знову нюхаючи повітря. Вона сором’язливо зиркнула на Чарлі з-під довгих вій, а тоді знову заховалася.

— Вона… вона… е-е-е… вона — красуня.

— Так, — погодився Едвард.

— Але ж це — велика відповідальність. А ви двоє тільки починаєте життя.

— А як іще ми могли вчинити? — Едвард легенько погладив пучками її щоку. Я помітила, як він на мить торкнувся її вуст — це було нагадування. — Ви б самі хіба від неї відмовилися?

— Гм. Ну… — він неуважно похитав головою. — Джейк сказав, її звати Нессі?

— Ні, — відтяла я — голос мій прозвучав гостро й пронизливо. — Її ім’я Ренесма.

Чарлі знову перевів погляд на мене.

— А ти що думаєш із цього приводу? Може, Карлайл та Есме…

— Вона моя, — не дала я йому договорити. — Я хочу її.

Чарлі нахмурився.

— Ти хочеш, аби я в такому молодому віці став дідусем?

Едвард усміхнувся.

— Карлайл теж тепер дідусь.

Чарлі кинув недовірливий погляд на Карлайла, який і досі стояв біля дверей; він мав вигляд молодшого, вродливішого Зевсового брата.

Чарлі пирхнув і розреготався.

— Гадаю, від цього мені трішки легше, — він перевів очі на Ренесму. — Від неї просто неможливо погляду відвести.

Його легке дихання заповнило простір між нами.

Ренесма нахилилася до запаху, відкинула моє волосся й уперше прямо подивилася йому в обличчя. Чарлі хапнув ротом повітря.

Я знала, що він бачить. Мої очі — свої очі — на її довершеному личку.

Чарлі важко дихав. Вуста його затремтіли, і я збагнула, що він беззвучно рахує. Він відраховував назад місяці, намагаючись дев’ять місяців утиснути в один. Силкуючись зліпити події докупи, але не в змозі пояснити появу речового доказу, який зараз сидів просто перед ним.

Джейкоб підвівся, перетнув кімнату й поплескав Чарлі по спині. Він нахилився й щось шепнув Чарлі на вухо; тільки Чарлі не знав, що ми всі все чули.

— Без подробиць, Чарлі. Все буде гаразд. Я запевняю.

Чарлі ковтнув і кивнув. А тоді зробив крок до Едварда, стиснувши кулаки, й різонув його палючим поглядом.

— Я не хочу знати подробиць, але з мене досить брехні!

— Вибачте, — спокійно відказав Едвард, — але вам краще добре затямити офіційну версію, ніж дізнатися правду. Якщо ви хочете зберегти секрет, то вам слід пам’ятати тільки офіційну версію. Це захистить Беллу й Ренесму, а також і всіх нас. Заради них ви згодитеся на брехню?

В кімнаті стояло повно статуй. Я схрестила ноги.

Чарлі фукнув і обернув лютий погляд до мене.

— Ти могла б мене якось попередити, дитинко.

— Невже від цього тобі б стало легше?

Він насупився, а тоді став навколішки переді мною. Я бачила, як у нього на шиї під шкірою пульсує кров. Я відчувала її теплу вібрацію.

Відчувала це й Ренесма. Вона всміхнулася й простягнула до нього рожеву долоньку. Я притримала її. Вона притулила другу руку мені до щоки, щоб я прочитала її думки: спрага, цікавість, обличчя Чарлі. Щось було таке в цьому видінні, що дало мені змогу збагнути: вона добре затямила Едвардові слова; вона визнала спрагу, проте тут-таки спромоглася подолати її.

— Ого, — задихнувся Чарлі, поглянувши на її ідеальні зубки. — Скільки їй?

— М-м-м…

— Три місяці, — сказав Едвард, а тоді повільно додав, — тобто вона на вигляд — тримісячне немовля. У якомусь сенсі вона молодша, а в якомусь і доросліша.

Навмисно привертаючи увагу Чарлі, Ренесма помахала йому.

Чарлі судомно кліпнув повіками.

Джейкоб пхнув його ліктем.

— Я ж вам казав, що вона особлива, пам’ятаєте?

Чарлі скулився і відхилився від Джейкоба.

— Та годі вам, Чарлі, — простогнав Джейкоб. — Я такий самий, як і був завжди. Просто вдайте, що сьогоднішнього вечора не було.

На саму згадку в Чарлі побіліли вуста, але він коротко кивнув.

— А ти яким боком до цього всього причетний, Джейку? — запитав він. — І скільки знає Біллі? І чому ти тут?

Він поглянув на Джейкобове обличчя, яке пашіло, коли той дивився на Ренесму.

— Ну, я вам геть усе можу розповісти… і Біллі знає все чисто… але вам доведеться багато чого почути про вовку…

— Ох, — не втримався Чарлі, затуляючи вуха. — Не треба.

Джейкоб вишкірився.

— Чарлі, все буде чудово. Просто намагайтеся не вірити в те, що побачили.

Татко промимрив щось нерозбірливе.

— Давай! — знагла заволав Еммет своїм глибоким басом. — Давай, «Ґейторс»!

Джейкоб і Чарлі аж підстрибнули. Решта ж застигли.

Чарлі першим відійшов, через плече поглянув на Еммета й запитав:

— Флорида виграє?

— Щойно забили перший гол, — підтвердив Еммет. Він метнув на мене погляд, вигнувши брову, як лиходій у водевілі. — Давно пора хоч комусь тут було забити гол.

Я заледве стримала сичання. Отут засичати в присутності Чарлі? Це вже перетинало будь-які межі.

Але Чарлі зараз не помічав нічого. Він іще раз глибоко вдихнув, втягнувши повітря так, наче хотів, щоб воно пройшло геть до черевиків. Я заздрила йому. Він схопився на ноги, обійшов Джейка й упав у крісло.

— Ну, — зітхнув він, — побачимо, чи зможуть вони втримати перевагу.

РОЗДІЛ 26. БЛИСК

— Не знаю, що варто говорити Рене, а що ні, — мовив Чарлі, вже однією ногою за порогом. Він випростав плечі, й у нього забурчало в животі.

Я кивнула.

— Знаю. Не хотілося б її лякати. Ліпше захистити її від цього. Такі речі не для нервових.

Один кутик його рота сумно загнувся.

— Я б теж спробував захистити тебе від цього, якби знав як. Але ж ти ніколи не належала до категорії нервових, правда?

Я усміхнулася у відповідь, крізь зуби зробивши вдих, який обпік мені горло.

Чарлі неуважливо поплескав себе по животі.

— Щось придумаю. У нас іще є час усе обговорити, правда ж?

— Правда, — пообіцяла я.

В якомусь сенсі це був дуже довгий день, а в якомусь — неймовірно короткий. Чарлі спізнювався на вечерю — Сью Клірвотер запросила його та Біллі. Оце буде сумний вечір, та Чарлі хоч поїсть нормальної їжі; я раділа, що хтось намагається врятувати його від голодної смерті, оскільки сам він куховарити не здатен.

Напруга не відпускала цілий день, і від цього хвилини текли повільно; Чарлі так і не розслабив закам’янілих плечей. Проте зараз він не квапився йти геть. Він передивився дві гри — на щастя, занадто занурений у власні думки, щоб помічати Емметові масні жарти й натяки, які ставали дедалі виразнішими й усе менше стосувалися футболу, — потім послухав коментарі після матчу, тоді новини, й не хотів рушити, поки Сет не нагадав йому про час.

— Чарлі, ви хочете, щоб моя мама й Біллі хвилювалися? Ходімо! Белла та Нессі до завтра нікуди не дінуться. Час уже нам кинути щось за драбину, га?

В очах Чарлі було прозоро написано, що він не вірить Сетовим словам, проте він дозволив Сетові вийти з будинку й попрямував за ним. І тепер, коли він завагався у дверях, сумнів нікуди не подівся. Хмари тоншали в небі, дощ припинився. Можливо, перед самим заходом навіть сонце встигне випірнути.

— Джейк казав, що ви збиралися виїхати, не попередивши мене, — пробурмотів Чарлі до мене.

— Я не хотіла так чинити, якби був інший шлях. Ось чому ми й досі тут.

— Він сказав, що ви можете ще на деякий час залишитися, але тільки якщо я не розкисну і здатен буду тримати язика за зубами.

— Так… але я не можу пообіцяти, що ми ніколи не поїдемо, тату. Усе так складно…

— Без подробиць, — нагадав він мені.

— Справді.

— Але якщо вам усе-таки доведеться поїхати, ти ж до мене навідуватимешся?

— Обіцяю, тату. Тепер, коли ти знаєш достатньо, гадаю, все спрацює. Я триматимусь якомога ближче до тебе.

Якусь хвильку він покусував губу, а тоді нахилився до мене, обережно простягаючи руки. Я перенесла вагу Ренесми (яка зараз дрімала) на ліву руку, зціпила зуби, затамувала подих і легенько обвила праву руку навколо його теплого м’якого пояса.

— Тримайся якнайближче, Білко, — промурмотів він. — Якнайближче.

— Я тебе люблю, тату, — прошепотіла я крізь зуби.

Він затремтів і відхилився. Моя рука впала.

— Я теж тебе люблю, дитинко. Що б не змінилося, але це не зміниться ніколи… — Чарлі торкнувся пальцем рожевої щічки Ренесми. — Вона дуже на тебе схожа.

Я намагалася відповідати недбало, хоча почувалася напруженою.

— Більше на Едварда, гадаю, — на мить я завагалася, а тоді додала: — У неї твої кучерики.

Чарлі здригнувся, а далі фиркнув:

— Ха! А таки правда! Ха! Дідусь! — він недовірливо похитав головою. — А мені колись дадуть її потримати?

Я вражено кліпнула, але швидко опанувала себе. Зваживши все якусь мить і поглянувши на Ренесму — вона, здавалося, глибоко спала, — я вирішила, що доведеться покластися на удачу, коли вже сьогодні все так добре складається…

— Ось, — мовила я, передаючи йому дочку. Він автоматично склав руки в незграбне кубельце, і я поклала на них Ренесму. Тіло його було не таким гарячим, як її, але я миттю відчула, як у мене зашкребло в горлі від тепла, що текло в нього під тоненькою шкірою. Від мого мармурового дотику в нього зосталася гусяча шкіра. Не знаю, то була реакція на мою температуру — чи, може, чисто психологічне.

Чарлі тихенько забуркотів, відчувши її вагу:

— А вона… дебеленька.

Я насупилася. Мені вона здавалася легенькою, як пір’їнка.

Мабуть, усі мої відчуття ваги й міри збилися.

— Дебеленька — це добре, — зауважив Чарлі, уздрівши мій вираз. А потім пробурмотів сам до себе: — Їй ліпше бути міцненькою, коли наокруж коїться таке божевілля, — він легенько погойдав її на руках із боку в бік. — Наймиліше немовля з усіх, що я бачив… включно з тобою, дитинко. Вибач, але це правда.

— Я й так це знаю.

— Миле немовля, — повторив він, але цього разу слова були схожі на квоктання.

Я вже бачила нове почуття на його обличчі — бачила, як воно помалу зроджувалося там. Чарлі так само легко піддався її чарам, як і всі ми. Дві хвилини в нього на руках — і він уже в її руках.

— Можна мені прийти завтра?

— Звісно, тату. Певна річ. Ми нікуди не подінемося.

— Краще вам і справді ніде не діватися, — суворо сказав він, але обличчя його було м’яким, адже він і досі споглядав Ренесму. — До завтра, Нессі.

— Ні! І ти туди ж!

— Га?

— Її ім’я Ренесма. Рене плюс Есме, злиті в одне. І жодних варіацій, — я силкувалася заспокоїтися, при цьому глибоко не вдихаючи. — Хочеш знати її друге ім’я?

— Звісно.

— Карлі. Через «К». Як Чарлі плюс Карлайл, злиті в одне. Усмішка осяяла обличчя Чарлі, і від неї навколо очей проявилися зморшки. Мене це заскочило зненацька.

— Дякую тобі, Білко.

— Дякую тобі, тату. Стільки всього так швидко перемінилося! У мене й досі голова йде обертом. Якби зараз тебе не було поруч зі мною, я не знаю, як би я взагалі не втратила… ґрунту під ногами…

Я збиралася сказати «не втратила себе». Але для нього це буде забагато.

У Чарлі забурчало в животі.

— Ходи поїж, тату. Ми нікуди не подінемося.

Я згадала, як сама почувалася, коли вперше діткнулася цієї казки: здавалося, що все зникне з першими променями ранішнього сонця.

Чарлі кивнув і неохоче повернув мені Ренесму. Він кинув оком мені за спину — в будинок; якийсь час, поки він роздивлявся велику світлу кімнату, очі його були якимись дикими. Усі й досі були там, окрім Джейкоба, котрий здійснював рейд у холодильнику на кухні. Аліса напівлежала на нижній приступці сходів, а Джаспер поклав голову їй на коліна; Карлайл схилив голову над грубезною книжкою; Есме щось наспівувала собі під ніс, роблячи нотатки в блокноті; Розалія та Еммет попід сходами будували фундамент грандіозного карткового будиночка; Едвард перемістився до піаніно і щось собі тихенько награвав. Не було жодного знаку, що день завершується, що вже час вечеряти або хоча б змінити заняття, готуючись до вечора. Щось невловимо перемінилося в атмосфері. Каллени вже не прикидалися, як раніше, — завіса людськості відхилилася зовсім трошки, але достатньо для того, щоб Чарлі відчув різницю.

Він стенув плечима, похитав головою і зітхнув.

— До завтра, Белло, — нахмурився він і додав: — Я хотів сказати… Ти маєш гарний вигляд… Просто треба звикнути.

— Дякую, тату.

Чарлі кивнув і замислено попростував до машини. Я спостерігала, як він від’їжджає; і тільки коли його шини виїхали на трасу, я збагнула: я впоралася! Справді пережила цілий день і не завдала Чарлі шкоди. Самотужки. У мене точно є особливий дар!

Все було занадто добре, щоб бути правдою. Чи дійсно мені вдалося отримати нову родину, не втративши старої? А мені здавалося, що вчора був ідеальний день!

— Ого! — прошепотіла я. Моргнула й відчула, як третя пара контактних лінз розчинилася.

Звуки піаніно обірвалися, і миттю Едвардові руки обвилися довкола моєї талії, а підборіддя його вляглося мені на плече.

— Це мав вигукнути я!

— Едварде, я впоралася!

— Так, ти впоралася. Ти поводилася неймовірно. Ти так хвилювалася, що доведеться пережити рік як перволіток, а потім раз — і ти просто проминула цю стадію, — він тихенько засміявся.

— Я взагалі не певен, що вона — вурдалак, поминаючи вже перволітка, — докинув Еммет із-під сходів. — Вона занадто цивілізована.

Всі нескромні зауваження, які він зронив у присутності мого батька, знову зазвучали в моїх вухах, і добре було, що я тримала Ренесму на руках. Не в змозі зовсім не реагувати, я коротко рикнула.

— Ой-ой, як страшно! — зареготав Еммет.

Я зашипіла, й Ренесма крутнулася в мене на руках. Вона кілька разів кліпнула, подивилася навколо збентеженим поглядом. Понюхала повітря, а тоді потягнулася до мого обличчя.

— Чарлі повернеться завтра, — запевнила я її.

— Чудово, — сказав Еммет. Цього разу Розалія розреготалася разом із ним.

— Дуже дотепно, — глузливо мовив Едвард, простягаючи руки, щоб узяти в мене Ренесму. Він підморгнув, коли я завагалася, отож я, трохи розгублена, віддала йому дочку.

— Ти що маєш на увазі? — запитав Еммет.

— Тобі не здається, що трішки небезпечно вступати в конфронтацію з найдужчим вампіром у хаті?

Еммет відкинув голову й пирхнув:

— Я тебе прошу!

— Белло, — промурмотів до мене Едвард, знаючи, що Еммет дослухається, — пам’ятаєш, кілька місяців тому я просив тебе про послугу, яку ти зможеш зробити для мене, коли станеш безсмертною?

Щось таке я туманно пригадувала. Я просіяла нечіткі людські спогади про наші розмови. За мить пригадала й хапнула ротом повітря:

— Ох!

Аліса довго заливалася дзвінким сміхом. Джейкоб, із повним ротом харчів, вистромив голову з-за рогу.

— Що таке? — проричав Еммет.

— Справді? — запитала я Едварда.

— Повір мені, — мовив він.

Я глибоко вдихнула.

— Еммете, а як щодо невеличкого спору?

Він миттю скочив на ноги.

— Я в захваті. Викладай.

Я закусила губу. Він такий здоровезний.

— А може, ти злякалася?… — почав був Еммет.

Я випростала плечі.

— Ти. І я. Поміряємося силами. За обіднім столом. Просто зараз.

Еммет розплився в посмішці.

— Е-е-е… Белло, — швидко мовила Аліса, — мені здається, Есме дуже любить цей столик. Це антикваріат.

— Дякую, — самими вустами сказала Есме.

— Не питання, — мовив Еммет, радісно всміхаючись. — Ходімо зі мною, Белло.

Я рушила за ним у двір до гаража; усі решта попрямували за нами. Тут із-поміж каміння, намитого рікою, вирізнявся величезний гранітний валун — очевидячки, Емметова ціль. Хоча цей валун був майже круглий і нерівний, він цілком згодиться для справи.

Еммет поклав лікоть на каменюку й жестом припросив мене.

Я знову розхвилювалася, побачивши міцні м’язи на Емметовому передпліччі, але намагалася тримати лице. Едвард запевнив, що деякий час я буду дужчою за всіх. Він був цілком цього певен, і я почувалася дужою. Настільки дужою? — майнула думка, коли я споглядала Емметові біцепси. Проте мені було тільки два дні, і це має спрацювати. Хіба що зі мною взагалі все не так. Може, я не така міцна, як нормальний перволіток? Може, саме тому мені так легко контролювати себе?

Коли я поклала лікоть на валун, то намагалася зберігати байдужий вираз обличчя.

— О’кей, Еммете. Якщо я виграю, ти більше не зрониш жодного слова про моє статеве життя ні до кого, навіть до Рози. Жодних алюзій, жодних натяків — нічого.

Він звузив очі.

— Згода. А якщо виграю я, то натяки стануть набагато прозорішими.

Він почув, як у мене зупинилося дихання, й злорадно вишкірився. У його очах не було й знаку блефу.

— Ти ж швидко здасися, молодша сестричко? — піддів мене Еммет. — У тобі ж небагато дикого, правда? Я певен, що в тому будиночку і подряпини не лишилося, — зареготів він. — А Едвард тобі розповідав, скільки будинків розвалили ми з Розою?

Я заскреготіла зубами й ухопилася за його велику долоню.

— Раз, два…

— Три, — рикнув він і натиснув на мою руку.

Нічого не сталося.

Ні, я відчувала, що він докладає зусилля. Мій новий мозок, здається, добре ладнав із математикою, і я була певна, якби він не зустрів опору, його рука проломила б каменюку без жодних зусиль. Тиск посилився, і мені спало на думку: цікаво, чи цементовоз, який рухається зі швидкістю сорок миль на годину з крутої гірки, втелющиться в перепону з такою ж силою? А якщо збільшити швидкість до п’ятдесятьох миль? До шістдесятьох? Може, доведеться ще збільшувати швидкість…

Але й цієї моці було замало, щоб зрушити мене. Його рука тиснула на мою з неймовірною силою, та мені було навіть приємно. Дивним чином відчуття було втішним. Відтоді як я розплющила очі, я так силкувалася бути обережною, щоб не трощити все на своєму шляху! І нарешті змогла розслабитися й використати свої м’язи. Дозволити силі вилитися назовні, не стримувати її.

Еммет заричав; на чолі його зібралися зморшки, а все тіло напружилося й налягло на перепону — на непорушну руку. Я дозволила йому попотіти — фігурально висловлюючись — якусь хвильку, поки сама насолоджувалася божевільним відчуттям — міццю, що струменіла з моєї руки.

Проте минуло кілька секунд — і я занудьгувала. Я нагнулася. Еммет на дюйм подався.

Я розреготалася. Еммет грубо рикнув крізь зуби.

— Тримай рот на замку, — нагадала я йому та вчавила його руку у валун. Тріск, від якого загуло у вухах, луною прокотився поміж дерев. Камінь затремтів, і величенький шматок — десь в одну восьму завбільшки — відколовся по невидимій лінії слабкості й гримнув на землю. Він упав Емметові на ногу, і я не стримала смішка. До мене долинув приглушений регіт Джейкоба й Едварда.

Еммет відбив ногою уламок валуна аж за річку. На своєму шляху той навпіл розтяв молоденький клен, а тоді врізався в стару ялину, яка гойднулася й упала на інше дерево.

— Матч-реванш. Завтра.

— До завтра моя сила не висотається, — зауважила я. — Може, тобі ліпше зачекати бодай із місяць.

Еммет загарчав, оголивши зуби:

— Завтра.

— Гей, що ж не зробиш, аби ти був щасливий, старший братику!

Розвернувшись, аби йти геть, Еммет копнув гранітну брилу, здійнявши хмару куряви й уламків. Це було так мило — по-дитячому.

У захваті від незаперечного факту, що зараз я була дужчою за найдужчого вурдалака, який траплявся мені в житті, я розчепірила пальці й притиснула долоню до валуна. А тоді почала помалу занурювати пальці в камінь, не так лишаючи ямки, як трощачи камінь на своєму шляху; його консистенція нагадала мені твердий сир. Зрештою в руці в мене лишилася жменя гравію.

— Круто, — муркнула я.

Розпливаючись в усмішці, я рвучко крутнулася на місці та зробила рух, схожий на прийом карате, врізаючись ребром долоні в камінь. Камінь хруснув і застугонів і — здійнявши велику хмару куряви — розвалився навпіл.

Я не стрималася й загиготіла.

І не звертала уваги на смішки за спиною, поки ногами й руками трощила валун на дрібні кавалки. Це була така чудова розвага, що я й сама нестримно підсміювалася. Аж поки до гиготіння не долучився тоненький сміх — лункий, як дзвіночок, і я миттю покинула дітвацьку розвагу.

— Це вона щойно сміялася?

Всі витріщалися на Ренесму з такими самими враженими обличчями, яке було і в мене.

— Так, — мовив Едвард.

— А хто тут не сміявся? — буркнув Джейк, закотивши очі.

— Ти ще скажи, що у свій перший забіг ти, собако, трохи не попустив віжок, — підколов його Едвард, але цього разу в його голосі не прозвучало антагонізму.

— Це зовсім інша річ, — сказав Джейкоб і жартівливо гупнув Едварда кулаком у плече. — Белла ж начебто доросла. Вона одружена, вона мамуся і все таке… Хіба не має вона виявляти побільше гідності?

Ренесма нахмурилася й торкнулася Едвардового обличчя.

— Чого вона хоче? — запитала я.

— Поменше гідності, — усміхнувся Едвард. — Вона отримувала майже таке саме задоволення, спостерігаючи за тобою, як і я.

— Я смішна? — запитала я Ренесму, крутнувшись назад і простягаючи до неї руки в ту ж таки мить, коли вона простягнула долоньки до мене. Я вихопила її з Едвардових рук і дала їй уламок камінця, який мала в долоні. — Хочеш спробувати сама?

Вона усміхнулася своєю блискучою усмішкою і затиснула камінчик в обох долонях. Здушила його, і від зусилля поміж брівками в неї залягла зморщечка.

Пролунав хрускіт, здійнялася хмарка пилу. Ренесма насупилася й простягнула один уламок мені.

— Зараз зробимо, — мовила я, розчавлюючи камінь на пісок.

Вона заплескала в долоні й засміялася; цей неймовірний звук змусив нас усіх приєднатися до неї.

Зненацька сонце прорвалося крізь хмари, стрельнувши в нас довгими червоними й золотими променями, і мене просто вразила краса власної шкіри у призахідному сонці. Я була ошелешена.

Ренесма провела пучками по гладенькій шкірі, що зблиснула, мов діамант, і приставила свою ручку до моєї. Її шкіра сяяла зовсім трошки — легенько й загадково. Це не втримає її вдома сонячної днини, як мене мій блиск. Вона діткнулася мого обличчя й подумала про відмінність — це її сердило.

— Ти найвродливіша, — запевнила я її.

— Не певен, що можу з цим погодитися, — зауважив Едвард, і коли я обернулася, щоб відповісти йому, сонячне світло на його обличчі позбавило мене дару мовлення.

Джейкоб приставив руку дашком до чола, вдаючи, що затуляє очі від сяйва.

— Химерна Белла, — зронив він.

— Вона — неймовірна істота, — пробурмотів Едвард, мов на згоду, наче Джейкобове означення правило за комплімент. Він засліплював і сам був засліплений.

Дивовижне було відчуття — не дивне, гадаю, бо зараз усе здавалося незвичайним, — оця здатність щось робити легко й природно. Людиною я ніколи не була першою бодай у чомусь. Мені легко вдавалося ладнати з Рене, проте, мабуть, є безліч людей, яким би це вдавалося ще легше; і Філ — яскравий тому приклад. Я була гарною ученицею, але ніколи не найкращою. Мене беззаперечно можна було виключити звідусіль, де йшлося про фізкультуру. У мене не було ні артистизму, ні музикальності, не було й особливих талантів. Бо ж ніхто не роздає нагороди за читання книжок. За вісімнадцять років посередності я цілком звикла до своєї звичайності. І тепер я збагнула, що давно вже махнула рукою на себе й не сподівалася зблиснути хоч якимсь талантом. Просто намагалась якнайкраще використовувати те, що маю, так до ладу і не вписавшись у навколишній світ.

А тепер усе було по-іншому. Тепер я була неймовірною — і у власних очах, і в чужих. Наче я народилася саме для того, щоб зрештою стати вампіром. На саму думку про це мені закортіло розреготатися, а ще — заспівати. Я врешті-решт знайшла своє справжнє місце у світі, де я пасувала, де я зблиснула.

РОЗДІЛ 27. ДОРОЖНІ ПЛАНИ

Відтоді як я стала вурдалаком, я значно серйозніше почала ставитися до міфології.

Часто-густо, коли я озиралася на свої перші три місяці безсмертя, то намагалася уявити нитку своєї долі на верстаті ткаль-мойр — хтозна, може, вони справді існують? Я була певна, що моя нитка змінила колір; я гадала, що спершу вона була приємної бежевої барви, такої милої й невиразної, такої, що матиме гарний вигляд на задньому плані. А тепер вона, либонь, ясно-червлена або ж блискучо-золота.

Гобелен, на якому з моєю ниткою перепліталися нитки моєї родини та друзів, був барвистим і прегарним, повним різноманітних яскравих кольорів.

Мене здивували деякі нитки, які вплелися в моє життя. Наприклад, вовкулаки — їхні кольори були глибокими, як темні гущавини лісу, і їх я не очікувала коло себе; тут були Джейкоб, звісна річ, і Сет. Але й старі мої друзі Квіл та Ембрі також вплелися в мій гобелен, коли приєдналися до Джейкобової зграї; і навіть Сем та Емілія сердечно поставилися до мене. Напруга між нашими родинами зменшилася — здебільшого завдяки Ренесмі. Її було дуже легко любити.

Сью та Лі Клірвотери теж уплелися в моє життя — двоє людей, на яких я зовсім не розраховувала.

Здавалося, саме Сью взяла на себе обов’язок допомогти Чарлі вжитися в світ казок. Переважно вона супроводжувала його до Калленів, хоча ніколи не почувалася тут так вільно, як її син та більшість Джейкобової зграї. Говорила вона мало — просто трималася біля Чарлі, щоб захистити його. Вона завжди була першою, до кого він звертав очі, коли Ренесма вчиняла щось надзвичайне для свого віку — а це траплялося нерідко. У відповідь вона зазвичай кидала погляд на Сета, мов кажучи: Еге ж, мене цим не здивуєш.

Лі почувалася серед нас навіть гірше, ніж Сью, і була єдиною, хто відверто вороже поставився до злиття наших родин. Однак між нею та Джейкобом виникла нова дружба, яка тримала її близько до нас усіх. Одного разу я запитала його про це — повагавшись, бо не хотіла пхати носа в чужі справи, але їхні стосунки настільки змінилися порівняно з тими, що були колись, аж я не могла потамувати цікавість. Він стенув плечима і сказав, що це все пов’язано зі зграєю. Тепер вона була другою після нього, «бета» — як колись, давним-давно, назвала це я.

— Я подумав, якщо я насправді збираюся перебрати на себе роль альфа-самця, Вожака, — пояснив Джейкоб, — мені ліпше залагодити всі формальності.

Нові обов’язки змушували її часто консультуватися з ним, а оскільки він повсякчас не відходив від Ренесми…

Лі не почувалася щасливою, перебуваючи поряд із нами, але вона являла собою виняток. Щастя — ось головна барва мого гобелену, визначальний чинник мого теперішнього життя. Настільки визначальний, що тепер я так зблизилася з Джаспером, як не могла й уявити собі.

Хоча спершу він мене дратував.

— От уже ж! — пожалілась я однієї ночі Едвардові, коли ми вклали Ренесму в її колиску із гартованого заліза. — Якщо я досі не вбила ні Чарлі, ні Сью, гадаю, цього вже ніколи й не станеться. Хотіла б я, щоб Джаспер нарешті припинив весь час нависати наді мною!

— Ніхто в тобі не сумнівається, Белло, ні на йоту, — запевнив він мене. — Але ж ти знаєш Джаспера — він не може не клюнути на приємну атмосферу. Від тебе аж пашить щастя, кохана, от він і тягнеться до тебе цілком неусвідомлено.

Едвард міцно пригорнув мене за плечі, бо ніщо так не тішило його, як моя всеохопна радість у новому житті.

Переважну більшість часу я відчувала ейфорію. Дні були закороткими, щоб я встигла намилуватися власною дочкою; ночі були закороткими, щоб устигла потамувати свою жагу до Едварда.

Але в радості був і зворотний бік. Якщо перевернути гобелен нашого життя навиворіт, там у візерунок впліталися чорні та сірі нитки страху й сумнівів.

Ренесма промовила перше слово, коли їй виповнився рівно тиждень. Цим словом була «мама», що мало б мене зробити щасливою, якби я не так лякалася її стрімкого розвитку, — я заледве змогла впоратися зі своїм застиглим обличчям, аби усміхнутися до неї. Особливо якщо зважати на те, що вона не обмежилася одним словом, а на одному подиху вимовила ціле речення: «Мамо, де дідусь?» — запитала вона ясним, високим сопрано, завдаючи собі клопоту промовити ці слова вголос тільки тому, що я перебувала в протилежному кутку кімнати. Вона вже запитувала Розалію своїм звичайним (радше незвичайним, залежно з якої точки зору розглядати) способом. Розалія не знала відповіді, тож Ренесма звернулася до мене.

Коли вона зробила свій перший крок, менш ніж за три тижні потому, ситуація була схожою. Вона просто якусь хвильку уважно дивилася на Алісу: як її тітонька розставляє букети у вази по всій кімнаті, як вона танцює туди-сюди з повними руками квітів. Ренесма звелася на ніжки, які аж ніяк не були нетвердими, і перетнула кімнату майже так само граційно.

Джейкоб не втримався й заплескав у долоні, адже було очевидно, що саме цього очікувала Ренесма. Він був настільки прив’язаний до неї, що його власні почування завжди були на другому місці; першим його поривом було дати Ренесмі все, що вона захоче. Та коли наші очі зустрілися, в його зіницях я прочитала віддзеркалення власної паніки. Я також силкувалася плескати в долоні, щоб приховати від неї свій переляк. Едвард, який був обіч мене, теж тихенько зааплодував, і хоча ми й слова не промовили вголос, але точно знали, що думаємо зараз одне й те саме.

Едвард і Карлайл захопилися дослідженнями: вони шукали відповідей, чого нам очікувати далі. Інформації було обмаль, і перевірити її правдивість було неможливо.

Аліса та Розалія зазвичай починали наш день із показу мод. Ренесма ще ні разу не вбралася в той сам одяг двічі, частково тому, що миттю з нього виростала, а частково тому, що Аліса та Розалія хотіли зібрати дитячий альбом світлин, у якому, здавалося, зібрані фото за різні роки, а не тижні. Вони зробили тисячі світлин, задокументувавши кожен крок її прискореного дитинства.

У три місяці Ренесма схожа була на великого однорічного малюка або ж на маленького дворічного. Фігура в неї була не такою, як у немовлят: вона була худенькою і граційною, більш пропорційною, як доросла. Бронзові кучерики вже сягали пояса; я б у житті не обстригла їх, навіть якби Аліса й дозволила. Ренесма розмовляла правильно, без помилок і чітко вимовляючи слова, але це траплялося рідко — вона надавала перевагу своєму способу показувати, чого їй кортить. Вона вже не тільки ходила, а й бігала і танцювала. І навіть навчилася читати.

Одного вечора я читала їй Теннісона[13], оскільки ритміка й мелодика його поезії видавалися заспокійливими. (Мені доводилося щодня шукати все нові й нові книжки: Ренесма не любила, коли їй читали на ніч ту саму історію двічі, як зазвичай люблять інші діти, а для книжок із малюнками їй узагалі бракувало терпцю). Вона простягнула руку, аби торкнутися моєї щоки, і в її уяві я побачила нас із нею, тільки у неї в руках була книжка. Я з усмішкою віддала їй книжку.

— «Тут музика лунає лагідніш, — прочитала вона без запинки, — за пелюстки трояндові в траві, // за вранішню росу, що впала між // каміння на стежки берегові…»

Мов робот, я забрала в неї книжку назад.

— Якщо ти сама читатимеш, як же ти заснеш? — запитала я голосом, який заледве не тремтів.

За розрахунками Карлайла ріст її тіла сповільнювався; проте мозок її розвивався нестримно. Навіть якщо тенденція до сповільнення збережеться, вона стане дорослою щонайбільше за чотири роки.

За чотири роки. А за п’ятнадцять постаріє.

Усього п’ятнадцять років життя.

Але вона була такою здоровою! Життєрадісною, веселою, сяйливою і щасливою. Її очевидний добробут дозволяв мені почуватися щасливою зараз, а майбутнє залишати на завтра.

Карлайл та Едвард тихо обговорювали різні варіації майбутнього, а я намагалася не слухати. Вони ніколи не заводили про це мови, коли поблизу був Джейкоб, адже був один реальний спосіб сповільнити старіння, і від нього Джейкоб точно не буде в захваті. Та і я не була. Занадто небезпечно! — волали мої інстинкти. Джейкоб і Ренесма багато в чому були неймовірно схожими, обоє напівкровки, дві різні істоти водночас. І всі відомості про вовкулак свідчили, що для таких істот вурдалацька отрута — це вірна смерть, а не шлях до безсмертя…

Карлайл та Едвард уже вичерпали всі можливості для досліджень, які можна робити, не полишаючи домівки, і тепер планували розвідати коріння старих легенд на місці, звідки вони походили. Ми повернемося в Бразилію — це стане відправною точкою. У племені тикуна є легенди про таких дітей, як Ренесма… Якщо такі діти і справді існували, то хоч якісь згадки про життя напівбезсмертних дітей збереглися й досі.

Отож лишалося головне питання: коли ми зможемо поїхати.

Затримувала всіх я. По-перше, я хотіла залишатися неподалік Форкса ще деякий час заради Чарлі. По-друге, я знала, що попереду чекає ще одна мандрівка — і ця мандрівка важливіша. І в цю мандрівку потрібно вирушати на самоті.

Це була єдина наша з Едвардом суперечка відтоді, як я стала вампіром. Головним каменем спотикання було оце «на самоті». Але факт лишався фактом: мій план був єдиним, який мав раціональне зерно. Мені слід було відвідати Волтурі, і бажано самій.

Навіть тепер, коли я звільнилася від нічних кошмарів, від будь-яких снів узагалі, неможливо було забути про Волтурі. Та й вони час від часу нагадували про себе.

Аж до того дня, коли прибув подарунок від Аро, я й гадки не мала, що Аліса надіслала Волтурі офіційне повідомлення про весілля; ми були на далекому острові Есме, коли вона мала видіння гвардії Волтурі, а серед них — Джейн та Алека, небезпечно могутніх двійнят. Гай збирався відправити своїх людей на полювання, щоб вони подивилися, чи я ще й досі людина на порушення їхнього вердикту (адже я знала таємниці вурдалацького світу, тож маю або приєднатися, або замовкнути… назавжди). Отож Аліса вислала їм офіційне повідомлення, сподіваючись, що це їх затримає, оскільки вони прочитають підтекст у цій звістці. Але колись-таки вони навідаються. Це невідворотно.

Сам по собі подарунок не був особливо загрозливим. Екстравагантним — так; у своїй екстравагантності він навіть лякав. Але головна загроза читалася в прощальному рядку привітання, написаному чорним чорнилом на квадратному аркуші цупкого білого паперу Аро власноруч:

Понад усе я сподіваюся побачити новоспечену місіс Каллен особисто.

Подарунок прислали у старовинній дерев’яній різьбленій скриньці, інкрустованій золотом і перлами, прикрашеній цілою веселкою коштовного каміння. Аліса сказала, що сама скринька — безцінна, що вона сяє яскравіше за будь-яку коштовність, відому в світі, — окрім тієї, що лежить усередині.

— А я завжди дивувався, куди зникли коштовності корони потому, як Джон Англійський[14] у тринадцятому сторіччі заставив їх, — зауважив Карлайл. — І якось я зовсім не здивований, що Волтурі теж отримали свою частку.

Намисто було простим: золотий ланцюжок, з ланками як луска, схожий на гладеньку змію, що обвивається навколо шиї. І з нього звисає єдиний камінчик: білий діамант завбільшки з м’ячик для гольфу.

Неприховане нагадування в записці Аро зацікавило мене більше, ніж коштовність. Волтурі мали пересвідчитися, що я — безсмертна, що Каллени скорилися наказам Волтурі, і вони бажали пересвідчитися в цьому якомога хутчіш. А їх не можна допустити в Форкс. Тільки так ми зможемо зберегти свій спокій тут.

— Ти сама не поїдеш, — наполягав Едвард крізь зуби, стискаючи руки в кулаки.

— Нічого вони мені не зроблять, — заспокійливо відповідала я, намагаючись додати впевненості в голос. — Для чого їм це? Я — вампір. Справа зроблена.

— Ні. Беззаперечно ні.

— Едварде, це єдиний шанс захистити її.

А проти цього у нього не було аргументів. Моя логіка була незламною.

Навіть за той короткий час, що я бачилася з Аро, я здогадалася, що він — колекціонер, і найціннішими експонатами в його колекції є живі істоти. Він цінував красу, таланти й унікальність своїх безсмертних прибічників набагато більше, ніж будь-яку коштовність, замкнену в сейфі. Досить того, що він захопився даром Едварда й Аліси. Я не дам йому більше підстав заздрити родині Калленів. Ренесма була вродливою, обдарованою, унікальною — вона була єдиною у своєму роді. Тож йому не можна дозволити побачити її, навіть у чиїхось думках.

А я була єдиною, в чиї думки він не здатен проникнути. Певна річ, що я вирушу сама.

Аліса не хвилювалася через мою мандрівку — її більше турбувало те, що всі її видіння були якимись розмитими. Вона казала, що часом вони такі ж непевні, як видіння, пов’язані з неприйнятими рішеннями, котрі можуть призвести до конфлікту, який невідомо як розв’яжеться. Оця непевність і змушувала Едварда, який і так вагався, заперечувати мою мандрівку на самоті. Він хотів принаймні провести мене до літака в Лондоні, але я не могла дозволити, щоб Ренесма залишилася без обох батьків. Отож мене проведе Карлайл. Від цього і я, і Едвард трохи розслабилися: Карлайл буде від мене всього за кілька годин лету.

Аліса знову і знову зазирала в майбутнє, але видіння, які вона бачила, не були пов’язані з тим, що вона хотіла дізнатися. Нова тенденція на біржі; можливий візит примирення Ірини, хоча вона ще остаточно не ухвалила рішення; дзвінок від Рене (я практикувалася говорити «грубим» голосом, і щодень мені дедалі краще вдавалося, — для Рене я й досі була хвора, але вже потроху видужувала).

Ми придбали квитки до Італії на другий день потому, як Ренесмі виповнилося три місяці. Я планувала зовсім коротку мандрівку, отож і не повідомляла Чарлі про неї. Джейкоб усе знав, і він підтримував Едварда. Але сьогодні суперечка стосувалася Бразилії. Джейкоб наполягав, що поїде з нами.

Ми втрьох: Джейкоб, Ренесма і я, — разом вирушили на полювання. Ренесма не вельми полюбляла кров тварин — і саме тому Джейкобові дозволялося брати участь у полюванні. Джейкоб влаштовував між ними змагання, і тоді вона залюбки згоджувалася на таку поживу.

Ренесма вже цілком усвідомлювала, що таке правда й кривда, коли йшлося про полювання на людей; просто вона гадала, що донорська кров — дуже милий компроміс. Людська їжа насичувала її і, здається, добре перетравлювалася, та коли вона змушена була її їсти, то мала такий точно мученицький вигляд, як і я в минулому житті, коли змушена була їсти цвітну капусту й боби. Принаймні кров тварин була смачнішою за це. Вона за натурою любила суперництво, отож можливість подолати Джейкоба під’юджувала її до полювання.

— Джейкобе, — мовила я, ще раз пробуючи переконати його, поки Ренесма потанцювала геть від нас уздовж просіки, шукаючи запах, який їй буде до вподоби, — у тебе є певні зобов’язання тут. Сет, Лі…

Він фиркнув.

— Я ж не нянька для своєї зграї. І зрештою, у них у всіх є обов’язки в Ла-Пуші.

— Такі ж, як і твої? А ти як — офіційно кидаєш школу? Якщо ти хочеш не відстати від Ренесми, тобі варто вчитися вдвічі наполегливіше.

— У мене невеличкі канікули. Я повернусь до школи, коли все трохи… сповільниться.

Щойно він це промовив, як я забула всі свої аргументи, й ми обоє автоматично поглянули на Ренесму. Вона видивлялася сніжинки, які кружляли над її головою і танули, перш ніж прилипнути до пожовклої трави на довгастому гостроконечному видолинку, куди ми дійшли. Її пишна сукенка кольору слонової кості була хіба трошечки темнішою за сніг, а від рудувато-каштанових кучериків парувало, хоча сонце заховалося глибоко за хмарами.

Поки ми спостерігали, вона на мить присіла — а тоді підстрибнула футів на п’ятнадцять угору. Маленькі ручки хапнули сніжинку, й вона легко опустилася на ноги.

Ренесма обернулася до нас зі своєю сліпучою усмішкою на вустах — ніде правди діти, я й досі до неї не звикла — й розтулила долоньку, щоб показати ідеальної форми восьмикутну льодяну зірочку, перш ніж вона розтане.

— Дуже гарна, — гукнув Джейкоб, оцінивши її зусилля. — Та мені здається, що ти пасеш задніх, Нессі.

Вона пострибала до Джейкоба; він розвів руки саме вчасно, щоб вона заскочила на них. Їхні рухи були ідеально синхронними. Вона так робила, коли хотіла щось сказати. Вона й досі не любила говорити вголос.

Ренесма торкнулася його обличчя, мило нахмурившись, поки ми дослухалися до тупоту невеличкого стада лосів, які десь удалині перетинали ліс.

— Зві-і-існо, ти не відчуваєш спраги, Нессі, — трошки саркастично відповів Джейкоб, проте водночас наче вибачаючи її. — Ти просто боїшся, що я знову впіймаю найбільшого!

Вона зістрибнула з Джейкобових рук, легко приземлившись на ніжки, і закотила очі — коли вона так робила, то була неймовірно схожою на Едварда. А тоді гайнула до дерев.

— Краще я, — мовив Джейкоб, коли я нахилилася вперед, начебто збираюся побігти за нею. Він здер футболку й помчав у ліс, на бігу здригаючись усім тілом. — Якщо махлюватимеш, тобі не зарахується, — гукнув він до Ренесми.

Я усміхнулася, побачивши, як за ними закружляло листя, і похитала головою. Іноді Джейкоб видавався молодшим за Ренесму.

Я затрималася, даючи мисливцям кілька хвилин фори. Наздогнати їх буде неймовірно легко, а Ренесма зрадіє, якщо здивує мене розмірами своєї здобичі. Я знову всміхнулася.

У вузенькому видолинку було зовсім тихо й порожньо. Легкий сніжок іще літав у мене над головою, але вже майже не сніжило. Аліса передбачила, що він не ляже ще принаймні кілька тижнів.

Зазвичай ми з Едвардом разом вирушали на полювання. Але сьогодні Едвард був із Карлайлом — вони планували подорож до Ріо, змовлялися поза Джейкобовою спиною… Я насупилася. Коли я повернуся, то стану на бік Джейкоба. Він мусить поїхати з нами. Для нього від цього так само багато залежить, як і для нас, — фактично все його життя залежить, так само як і моє.

Поки думками я зверталася до найближчого майбутнього, очі мої звично оглядали гори, вишукуючи здобич, попереджуючи небезпеку. Я навіть не замислювалася над цим — обережність тепер була частиною мого нутра.

А може, справді була причина для настороженості — якийсь крихітний важіль, який зачули мої загострені, мов лезо, відчуття перш, ніж я це усвідомила.

Коли очі мої ковзнули по гребеню далекої скелі — застиглій блакитно-сірій масі на тлі чорно-зеленого лісу, сріблястий — а може, золотавий? — блиск привернув мою увагу.

Очі мої сфокусувалися на кольорі, якого не мало бути там — далеко-далеко, що навіть орлине око не змогло б розрізнити. Я вдивилася.

Вона теж дивилася на мене.

Це була, беззаперечно, вампірка. Шкіра її була мармурово-біла, у мільйони разів гладкіша, ніж людська шкіра. Навіть за хмарної погоди вона легенько блищала. Якби її не видала шкіра, то зрадила б непорушність. Тільки вурдалаки та статуї можуть так ідеально застигати.

Волосся її було попелястим, попелясто-русявим, майже срібним. Саме цей колір привернув мою увагу. Волосся звисало прямо до круглого підборіддя, розділене проділом навпіл.

Я її не знала. Була цілком переконана, що ніколи не зустрічалася з нею, навіть коли ще була людиною. Жодне з облич у моїх непевних людських спогадах не нагадувало цього. Але за темно-золотавими очима я миттю здогадалася, хто вона.

Зрештою Ірина вирішила прийти.

Якусь хвильку я витріщалася на неї, а вона на мене. Цікаво, чи вона теж одразу здогадалася, хто я така? Я вже майже підняла руку, збираючись помахати, але зненацька її губи легенько скривилися, й вираз обличчя миттю став ворожим.

З лісу долинув переможний крик Ренесми, відлуння Джейкового виття, і я побачила, як інстинктивно скривилося обличчя Ірини, коли виття за кілька секунд долетіло й до неї. Вона метнула погляд праворуч — і я точно знала, що вона там побачила. Величезного червонувато-бурого вовкулаку, можливо, саме того, який роздер Лорана. Скільки часу вже вона спостерігала за нами? Я була певна, що досить довго для того, щоб помітити наші приятельські стосунки.

Її обличчя перекосилося від болю.

Я інстинктивно розвела руками, немов вибачаючись. Вона обернулася до мене й вищирила зуби. Щелепи розтиснулися, і вчулося ричання.

Коли слабкий звук долинув до мене, вона вже розвернулася та зникла в лісі.

— Чорт! — простогнала я.

Я погнала в ліс за Ренесмою та Джейкобом — мені було неприємно, що я втратила їх двох із поля зору. Я не відала, в якому напрямку рухається Ірина та наскільки вона зараз люта. Вампіри дуже мстиві, і це почуття для них не так легко здолати.

Я мчала стрімголов і за дві секунди вже дісталася їх.

— Мій більший, — почула я наполегливий вигук Ренесми, прориваючись крізь густі зарослі терну на маленьку галявину, де стояли вони.

Джейкоб притиснув вуха до голови, побачивши мій вираз обличчя; він поплазував уперед, вищиривши зуби, — ніс його й досі був закривавлений від здобичі. Очі його сканували ліс. Я чула, як у його горлі наростає рик.

Ренесма насторожилася так само, як і Джейкоб. Покинувши мертвого оленя, що лежав біля її ніг, вона стрибнула мені на руки та притиснула з цікавістю долоньки мені до обличчя.

— В мене занадто бурхлива реакція, — запевнила я їх обох. — Усе гаразд, я гадаю. Стривайте.

Я витягнула мобілку й натиснула кнопку екстреного зв’язку. Едвард відповів після першого ж гудка. Джейкоб і Ренесма уважно слухали те, що я розповідала Едвардові.

— Вирушай сюди і бери з собою Карлайла, — проспівала я так швидко, що не була певна, чи Джейкоб зможе розрізнити бодай слово. — Я зустріла Ірину, вона теж бачила мене, але вона угледіла Джейкоба, розлютилась і втекла, гадаю. Тут вона не з’являлася — принаймні поки що, — але мала такий засмучений вигляд, що, може, і з’явиться. Якщо ж ні, вам із Карлайлом слід наздогнати її і побалакати з нею. Мені так прикро!

Джейкоб забуркотів.

— Будемо біля вас за півхвилини, — запевнив мене Едвард, і до мене долинув свист вітру, який він здіймав на бігу.

Ми помчали назад до вузького видолинку й чекали на них мовчки — ми з Джейкобом дослухалися до всіх незвичайних звуків.

Та коли наблизився звук, він виявився знайомим. А за мить Едвард опинився поруч зі мною, Карлайл відстав від нього на пару секунд. Проте я вражено вчула важкий тупіт великих лап позаду Карлайла. Гадаю, мені не слід було дивуватися. Якщо є хоч якийсь натяк на небезпеку для Ренесми, Джейкоб просто мусив подвоїти охорону.

— Вона була отам біля скелі, — зразу ж повідомила я всім, вказуючи на точне місце. Якщо Ірина втікала, то вона вже далеченько. Чи зупиниться вона, щоб вислухати Карлайла? У неї був такий вираз обличчя, що я в цьому сумнівалася. — Може, вам варто покликати Еммета й Джаспера, щоб вони приєдналися до вас. Вона була… справді засмучена. І вона заричала на мене.

— Що? — сердито вигукнув Едвард.

Карлайл поклав долоню йому на руку.

— Вона в жалобі. Я наздожену її.

— Я піду з тобою, — наполіг Едвард.

Вони обмінялися довгим поглядом — мабуть, Карлайл зіставляв ступінь Едвардового роздратування на Ірину та користь від його здатності читати думки. Зрештою Карлайл кивнув, і вони помчали шукати слід, не викликаючи ні Еммета, ні Джаспера.

Джейкоб нетерпляче пирхнув і ткнув мене в спину носом. Мабуть, він хоче чимшвидше забрати Ренесму в безпечний будинок — про всяк випадок. З цим я погоджувалася, тож ми поквапилися додому, а Лі й Сет бігли обабіч нас.

Ренесма в мене на руках почувалася цілком благодушно — оскільки полювання так нагло урвалося, їй доведеться вдовольнитися донорською кров’ю. В думках вона трішки лукавила.

РОЗДІЛ 28. МАЙБУТНЄ

Карлайл та Едвард не змогли наздогнати Ірину — її слід швидко обірвався. Вони перепливли протоку, щоб поглянути, чи там не продовжиться обірваний слід, але на східному узбережжі на кілька миль в обох напрямках не було й натяку на її запах.

Це все була моя провина. Вона прийшла, як і передбачала Аліса, щоб помиритися з Калленами, — і тут-таки її розлютила моя дружба з Джейкобом. Якби я помітила її раніше, перш ніж Джейкоб перевернувся на вовка! А ще краще, якби ми полювали десь в іншому місці.

Ми не могли нічого вдіяти. Карлайл подзвонив Тані й повідомив невтішні новини. Таня та Катя не бачили Ірини відтоді, як вирішили все-таки прийняти запрошення на моє весілля; вони були дуже розчаровані, що Ірина була так близько — й навіть не навідалася додому. Їм було нелегко втрачати сестру, навіть якщо розлука буде тимчасовою. Певно, це викликало в них погані спогади про те, як вони втратили матір багато-багато століть тому.

Аліса побачила кілька видінь із найближчого майбутнього Ірини, але нічого певного. Вона не збиралася повертатися до Деналі, наскільки Аліса могла судити. Картинка була розмитою. Аліса єдине бачила добре: Ірина вельми засмучена; вона блукає десь у засніженій глушині — на північ? на схід? — із виснаженим виразом на обличчі. Вона не ухвалила жодних рішень стосовно свого майбутнього — просто безцільно блукає і побивається.

Минали дні, і хоча я, певна річ, нічого не забула, Ірина зі своїм болем перемістилися на задній план моєї свідомості. Зараз у мене були важливіші речі, про які слід було подумати. За кілька днів я вирушаю до Італії. А коли ми повернемося, то всі полетимо до Південної Америки.

Вже сотню разів ми обговорили кожну найменшу дрібницю. Ми почнемо з племені тикуна, з їхніх легенд, намагаючись докопатися до джерел. Тепер, коли всі нарешті згодилися, що Джейкоб вирушить разом із нами, він почав відігравати чи не найголовнішу роль у наших планах — сумнівно, що люди, які вірять у вурдалаків, схочуть розповідати нам свої легенди. Якщо з міфами тикуна ми зайдемо в глухий кут, то в тій місцевості є інші племена, де можна проводити дослідження. У Карлайла є близькі приятелі в Амазонії; якщо ми їх розшукаємо, то, можливо, вони теж поділяться з нами якимись відомостями. Або принаймні підкажуть, де ще можна пошукати відповідей. Важко припускати, що три амазонські вампіри можуть мати стосунок до історій про напівкровок, адже всі три — жінки. Отож складно було передбачити, скільки часу займуть пошуки інформації.

Я ще не розповідала Чарлі про заплановану тривалу мандрівку, тому і мучилася, що саме йому сказати, поки Едвард і Карлайл продовжували дискусію. Як найкраще повідомити йому про це?

Подумки сперечаючись сама з собою, я спостерігала за Ренесмою. Зараз вона скрутилася калачиком на канапі й глибоко спала; її дихання уповільнилося, а розкуйовджені кучерики розметалися навколо обличчя. Зазвичай ми з Едвардом забирали її спати до свого будиночка, але сьогодні вирішили залишитися з родиною, бо Едвард із Карлайлом заглибилися у свої плани.

Тим часом Еммет і Джаспер збуджено обговорювали нові можливості для полювання. В Амазонії очікувалося неймовірне розмаїття тварин порівняно з нашим звичайним раціоном! Ягуари й пантери, наприклад. Емметом оволоділа примха позмагатися з анакондою. Есме й Розалія планували, щó треба взяти з собою. Джейкоб зараз був із Семовою зграєю, намагаючись владнати всі справи на час своєї відсутності.

Аліса повільно — наскільки могла — крутилася великою кімнатою, без потреби наводячи лад у й так уже бездоганно впорядкованій вітальні та поправляючи ідеальні гірлянди, розвішані Есме. З того, як змінювалося її обличчя: осмислене, потім порожнє, знов осмислене, — я точно знала, що вона силкується зазирнути в майбутнє. Я вважала, що вона намагалася, обминаючи темряву, яку створювали в її видіннях Джейкоб і Ренесма, побачити, що ж очікує на нас у Південній Америці, поки Джаспер не промовив: «Годі тобі вже, Алісо; вона зараз не найголовніша наша турбота», — й хмарка спокою не огорнула кімнату. Аліса, певно, знову непокоїлася через Ірину.

Вона показала Джасперові язик, підняла кришталеву вазу, повну білих і червоних троянд, і попрямувала до кухні. На одній із білих квіток вгадувався якийсь натяк на прив’ялість, та оскільки Аліса сьогодні й так була невдоволена через нездатність побачити щось путнє, то спрямувала всі зусилля на створення бездоганного затишку.

Я далі спостерігала за Ренесмою й не помітила, коли ваза вислизнула з Алісиних рук. Тільки вчула свист вітру, поки летіла ваза, і саме вчасно підвела погляд, щоб побачити, як та розлітається на тисячі діамантових скалок на мармуровій підлозі кухні.

Поки кришталеві скалки стрибали по підлозі з неприємним брязкотом, ми застигли, втупивши очі в Алісину спину.

Спершу я нелогічно подумала, що це Аліса так вирішила з нас покепкувати. Бо ж бути такого не може, щоб Аліса впустила вазу випадково. Я б сама могла метнутися через усю кімнату і вчасно підхопити вазу, якби не була певна, що вона встигне зловити її. Та й як узагалі ваза могла вислизнути з її пальців? Із її бездоганно чіпких пальчиків…

Я ще ніколи не бачила, щоб вурдалак ненавмисно щось упустив. Ніколи.

І тут Аліса обернулася до нас — так швидко, що руху й не було помітно.

Очі її були наполовину з нами, а наполовину ще в майбутньому — широкі, витріщені, мов вони скоро стануть більшими за саме обличчя. Зазирнути в її очі — то було мов подивитися на світ із могили; мене охопило відчуття жаху, і розпуки, і болю в її погляді.

Я почула, як Едвард хапнув ротом повітря — звук був таким, мов він задихнувся.

— Що таке? — заричав Джаспер, стрибнувши до неї одним невловимим рухом і чавлячи під ногами уламки кришталю. Він ухопив її за плечі й різко потрусив. Вона, здавалося, безслівно загримотіла в його руках. — Що таке, Алісо?!

Еммет з’явився в моєму полі зору — зуби його були вишкірені, а очі метнулися до вікна, очікуючи нападу.

Мовчали тільки Есме, Карлайл і Роза, що застигли, як і я. Джаспер знову потрусив Алісу.

— Що там було?

— Вони йдуть по нас, — Аліса з Едвардом прошепотіли синхронно. — Всі разом.

Тиша.

І вперше я була єдиною, хто все збагнув найшвидше, — адже дещо в їхніх словах нагадало мені мої жахіття. Це був далекий спогад про сон — слабкий, химерний, непевний, наче я дивилася крізь щільну вуаль… Внутрішнім зором я бачила чорну шерегу, яка насувалася на мене, — бачила привидів із мого давно забутого людського кошмару. У цьому затуманеному видінні я не бачила ні рубінового сяєва їхніх очей, ні полиску їхніх гострих зубів.

Проте дужче, ніж спогад про цю картину, нахлинув спогад про відчуття — болісну потребу захистити безцінну істоту, що ховалася за мною.

Мені кортіло підхопити Ренесму на руки, заховати її в своєму лоні — за своєю шкірою й волоссям, зробити її невидимою. Але я не могла навіть озирнутися, щоб поглянути на неї. Я почувалася глибою — не камінною, а льодяною. Вперше відтоді, як я вдруге народилася вампіром, я відчула крижаний холод.

Я заледве чула підтвердження власним страхам. Мені й не треба було. Я все й так знала.

— Волтурі, — проквилила Аліса.

— Всі разом, — водночас із нею застогнав Едвард.

— Як так? — сама до себе прошепотіла Аліса. — Навіщо?

— Коли? — шепнув Едвард.

— Навіщо? — луною повторила Есме.

— Коли? — водночас із нею повторив Джаспер голосом крихким, як лід.

Аліса навіть не кліпала — її очі затуманилися, як під вуаллю; погляд був цілковито відсутній. Тільки вуста й досі кривилися в гримасі жаху.

— Незабаром, — одностайно промовили вони з Едвардом. Тоді вона провадила сама: — У лісі сніг, у місті сніг. Трошки більше, як за місяць.

— Навіщо? — цього разу спитав Карлайл.

Відповіла Есме:

— У них, безперечно, є причина. Може, вони хочуть побачити…

— Це не стосується Белли, — порожнім голосом відтяла Аліса. — Вони приїдуть усі: Аро, Гай, Марк, уся гвардія, навіть дружини.

— Але ж дружини ніколи не полишають вежі, — сухо заперечив їй Джаспер. — Ніколи. Ні під час повстання на півдні. Ні коли Румунський клан знову спробував перебрати владу на себе. Ні навіть коли вони полювали на безсмертних дітей. Ніколи.

— А тепер приїдуть, — прошепотів Едвард.

— Але чому? — запитав Карлайл. — Ми ж нічого не вчинили! Та навіть якби й учинили, що ж могло змусити їх до такого?

— Нас стало так багато, — безживним голосом відповів Едвард. — Вони, певно, хочуть пересвідчитися, що… — він не договорив.

— Але це не відповідає на головне питання! Чому?!

Я відчувала, що знаю відповідь на Карлайлове запитання, і в той сам час не знала. Я була певна, що причина в Ренесмі. Якось підсвідомо я була від початку переконана в тому, що вони прийдуть по неї. Моя підсвідомість попереджала мене ще до того, як я дізналася, що ношу її під серцем. Отож тепер я, на диво, не здивувалася. Наче все життя знала, що прийдуть Волтурі, аби забрати в мене моє щастя.

Але це й досі не відповіло на запитання.

— Вертайся, Алісо, — попросив Джаспер. — Пошукай причину. Подивись.

Аліса повільно похитала головою, опустивши плечі.

— Джаспере, видіння мов упало нізвідки. Я не дивилася ні їхнього майбутнього, ні нашого. Я шукала Ірину. Але там, де я очікувала, її не було… — Аліса урвала мову на півслові, бо погляд її знову затуманився. Довгу мить вона вдивлялась у порожнечу.

Але за мент її голова сіпнулася вгору, погляд став твердим, як кремінь. Я чула, як Едвард затамував подих.

— Вона вирішила податися до них, — мовила Аліса. — Ірина вирішила податися до Волтурі. А тоді вже вони вирішать… Так, наче зараз вони чекають на неї. Наче їхнє рішення вже ухвалене, вони тільки чекають на неї…

Запала мовчанка, поки ми перетравлювали сказане. Що ж такого може розповісти Ірина, щоб викликати таку реакцію у Волтурі, яку побачила у видінні Аліса?

— А ми встигнемо зупинити її? — запитав Джаспер.

— Немає жодних шансів. Вона вже майже там.

— Що вона зараз робить? — запитав Карлайл, але я вже відключилася від дискусії. Я зосередилася на картинці, яка болісно складалася у мене в голові.

Я пригадала Ірину, яка застигла на скелі, спостерігаючи. Що вона бачила? Вурдалака й вовкулаку, які були найкращими друзями. Я запам’ятала саме цей образ, бо він пояснював її реакцію. Проте це, мабуть, було не все, що вона бачила.

Вона угледіла й дитину. Неймовірно вродливу дитину, яка милувалася першим снігом, — безперечно, дитину не просто людську…

Ірина… сестри-сироти… Карлайл розповідав, що те, як суд Волтурі позбавив Таню, Катю й Ірину їхньої матері, змусило їх надалі фанатично триматися букви закону.

Півхвильки тому Джаспер сам усе сказав: Ніколи, навіть коли вони полювали на безсмертних дітей… Безсмертні діти — невимовне прокляття, жахливе табу…

Знаючи Іринине минуле, неважко здогадатися, що вона побачила саме це того дня у вузенькому видолинку. Вона була задалеко, щоб учути серцебиття Ренесми, відчути тепло, яке струменіло від її тіла. Вона могла гадати, що рожеві щічки Ренесми — то наша спроба всіх ошукати.

Крім того, Каллени вступили в спілку з вовкулаками. З точки зору Ірини, може, це означало, що ми й не на таке здатні…

Ірина, яка заламувала руки у засніженій глушині, насправді не побивалася за Лораном — вона знала, що її обов’язок — здати Калленів, наперед відаючи, що станеться, якщо вона так учинить. Вочевидь, її сумління перемогло століття дружби.

А реакція Волтурі на цю інформацію була настільки передбачуваною, що вона вже ухвалена наперед.

Я обернулася й затулила собою тільце сплячої Ренесми, заховавши обличчя в її кучериках.

— Подумайте про те, що вона тоді побачила, — тихо мовила я, перервавши Еммета, перш ніж він заговорив. — Для когось, хто втратив матір через безсмертних дітей, ким видалася б Ренесма?

Запанувала мовчанка, поки всі доходили висновку, який я вже давно зробила.

— Безсмертною дитиною, — прошепотів Карлайл.

Я відчула, як Едвард опустився навколішки поряд зі мною й пригорнув нас обох.

— Але вона помилилася, — провадила я. — Ренесма не схожа на тих, інших дітей. Вони застигали в часі, а вона стрімко росте день у день. Їх неможливо було приборкати, а вона ще жодного разу не скривдила ні Чарлі, ні Сью — та вона навіть ніколи не робила при них нічого, що могло б їх засмутити. Вона цілком контролює себе. Вона вже кмітливіша, ніж більшість дорослих. Отож і не буде жодних підстав…

Я й далі щось лепетала, чекаючи, коли ж вони зітхнуть із полегшенням, коли ж крижана атмосфера в кімнаті потеплішає, — вони мусять розслабитися, тільки-но збагнуть, що я маю рацію. Але в кімнаті, здавалося, ставало дедалі холодніше. Зрештою мій тихий голос зовсім урвався.

Довший час ніхто не вимовив і слова.

А тоді Едвард прошепотів мені у волосся:

— Це не той злочин, за який вони призначать суд, кохана, — тихо мовив він. — Аро побачив доказ в Ірининих думках. Вони йдуть нищити, а не вести перемовини.

— Але ж вони помиляються! — вперто сказала я.

— Вони не чекатимуть, щоб ми їм це довели.

Його голос і досі був тихим, лагідним, оксамитовим… і все ж я не могла не розрізнити в ньому болю та спустошення. Голос його був таким самим, як нещодавно Алісині очі, — наче лунав із могили.

— Що ми можемо зробити? — з притиском запитала я.

Ренесма спокійно спала в мене на руках, вона була такою теплою й досконалою! Я так хвилювалася через те, що вона стрімко росте, — боялася, що її віку стане на десяток років із хвостиком… Зараз цей страх викликав сміх.

Місяць із хвостиком…

Отже, це і є мій ліміт? Я мала стільки щастя, скільки ніколи не отримує переважна більшість людей. То чи існує якийсь природний закон, котрий розподіляє в світі щастя й горе на рівні частки? Може, моє щастя перелилося через вінця? І ці чотири місяці — все, що мені вділили?

Еммет відповів на риторичне запитання.

— Ми битимемося, — спокійно промовив він.

— Нам не перемогти, — заричав Джаспер. Я уявила, яке в нього зараз обличчя, коли його тіло в захисній позі схилилося над Алісою.

— Ну, нам нема куди тікати. Принаймні поки живий Деметрі, — з відразою зауважив Еммет, і я збагнула, що його осоругою викликав не мисливець із клану Волтурі, а думка про те, що слід тікати. — І я не певен, що ми не можемо перемогти, — сказав він. — Є кілька варіантів, які варто розглянути. Ми ж не мусимо битися самотужки.

На це я підкинула голову:

— Ми не маємо прирікати квілеутів на смерть, Еммете!

— Заспокойся, Белло, — вираз його обличчя був зовсім таким, як тоді, коли він міркував про двобій з анакондою. Навіть загроза смерті не могла змінити Еммета — його радісного трепету перед серйозним викликом. — Я не мав на увазі зграю. Але будь реалісткою: ти гадаєш, що Джейкоб чи Сем проігнорують інтервенцію на їхні землі? Навіть якби не йшлося про Нессі? Поминаючи вже те, що, дякуючи Ірині, Аро тепер знає про нашу спілку зі зграєю. Але я подумав про інших наших приятелів.

Карлайл луною повторив мої слова:

— Ми не можемо прирікати інших наших друзів на смерть.

— Гей, а чому б їм не вирішувати самим? — переконливо мовив Еммет. — Я ж не кажу, що вони зобов’язані битися на нашому боці. — (Я бачила, як із кожним словом у його голові дедалі чіткіше вимальовується план). — Вони можуть просто постояти біля нас — трошки постояти, щоб Волтурі завагалися. Зрештою, Белла має рацію. Якби ми примусили їх зупинитися й вислухати нас… Хоча потім, може, зникне й потреба битися…

На Емметовому обличчі проступила тінь посмішки. Я була здивована, що ніхто ще не врізав йому. Бо мені страшенно кортіло.

— Так, — радо підтримала його Есме. — Це може спрацювати, Еммете. Нам треба лишень домогтися, щоб Волтурі на мить зупинилися. На хвильку, просто щоб вислухати.

— Нам доведеться зібрати цілий стадіон свідків, — різко мовила Розалія голосом ламким, як скло.

Есме кивнула на згоду, наче й не зауважила сарказму в тоні Розалії.

— Про таке ми можемо просити друзів. Виступити свідками.

— Ми б так для них зробили, — докинув Еммет.

— Нам треба запитати їх чимшвидше, — пробурмотіла Аліса. Я поглянула на неї — її очі знову були темними й порожніми. — Нам слід дуже обережно їм показати.

— Показати? — перепитав Джаспер.

Аліса й Едвард водночас глянули на Ренесму. А тоді Алісині очі знову затуманилися.

— Танину родину, — сказала вона. — Клан Шуван. Амунів клан. Декого з кочівників — Ґарета й Мері обов’язково. Може, Алістера.

— А як щодо Пітера й Шарлотти? — з острахом запитав Джаспер, наче сподівався на заперечну відповідь: що його давньому побратимові не доведеться брати участі в майбутній різанині.

— Можливо.

— А амазонських вампірів? — поцікавився Карлайл. — Запросимо Качірі, Зафрину та Сенну?

Спершу здавалося, що Аліса занадто заглибилась у свої видіння й не може відповісти; нарешті вона здригнулася, й очі її повернулися до реальності. Вона зустрілася поглядом із Карлайлом на якусь частку секунди і миттю опустила очі.

— Я не бачу.

— Що то було? — з притиском запитав Едвард. — Отам у джунглях? Ми вирушимо на їхні пошуки?

— Я не бачу, — повторила Аліса, уникаючи його погляду. На Едвардовому обличчі майнуло збентеження. — Нам доведеться розділитися й поквапитися — перш ніж на землю ляже сніг. Ми маємо зібрати всіх, кого зможемо, й привести їх сюди, щоб показати, — вона знову відключилася. — Запитати Єлизара. Тут ідеться не лишень про безсмертну дитину.

На якусь мить запала зловісна тиша — Аліса була в трансі. Коли видіння минулося, вона повільно кліпнула — очі залишалися туманними, хоча було очевидно, що вона повернулася в реальний час.

— Стільки всього! Нам треба поспішати, — прошепотіла вона.

— Алісо! — втрутився Едвард. — Все майнуло занадто швидко. Я не встигнув зрозуміти. Що там?…

— Я не бачу! — вибухнула Аліса. — Джейкоб скоро буде тут. Розалія зробила крок до дверей.

— Я займуся…

— Ні, нехай він заходить, — швидко мовила Аліса, і з кожним словом її напружений голос дедалі вищав. Вона вхопила Джаспера за руку й потягнула до дверей у двір. — Я краще бачу, коли Нессі немає поруч. Мені треба вийти. Мені слід по-справжньому зосередитися. Я маю побачити все, що зможу. Мені треба вийти. Ходімо, Джаспере, не гаймо часу!

Ми всі чули, як Джейкоб піднімається сходами. Аліса нетерпляче смикнула Джаспера за руку. Він хутко рушив за нею, так само збентежений, як і Едвард. Вони вилетіли за двері просто у срібну ніч.

— Покваптеся! — гукнула до нас Аліса здалеку. — Вам треба розшукати всіх!

— Розшукати кого? — запитав Джейкоб, захряснувши по собі парадні двері. — Куди це Аліса погнала?

Ніхто не відповів — ми всі просто витріщалися.

Джейкоб труснув мокрим чубом і пропхав руки в рукави футболки, не зводячи очей із Ренесми.

— Гей, Білко! Я гадав, так пізно, що ви вже забралися до себе додому…

Нарешті він поглянув на мене, кліпнув повіками — й вирячив очі. Я спостерігала за зміною його виразу, коли на нього нарешті почала діяти атмосфера в будинку. Він опустив погляд розширених зіниць на мокре місце на підлозі, на розкидані троянди, на скалки кришталевої вази. У нього затрусилися пальці.

— Що? — прямо спитав він. — Що сталося?

Я не знала, з чого почати. І ніхто інший не міг знайти слів.

Джейкоб у три стрибки перетнув кімнату й упав на коліна поряд зі мною та Ренесмою. Я відчувала, як від нього струменить тепло — його тіло здригалося, і дрож котився руками до його тремтячих долонь.

— З нею все гаразд? — вигукнув він, торкаючись її чола, і схилив набік голову, прислухаючись до її серцебиття. — Белло, не муч мене, благаю!

— З Ренесмою нічого не сталося, — видихнула я уривчастим голосом, ламаючи слова.

— Тоді з ким?

— З усіма нами, Джейкобе, — прошепотіла я. І ось мій голос прозвучав так само — наче з могили. — Все скінчилося. Нас прирекли на смерть.

РОЗДІЛ 29. ВІДСТУПНИЦТВО

Ми просиділи так усеньку ніч — статуї жаху й скорботи, а Аліса так і не повернулася.

Ми всі вже дійшли до краю — ошаленіли настільки, що просто позастигали. Карлайл заледве міг ворушити вустами, щоб усе пояснити Джейкобові. У переказі все видавалося навіть гіршим; навіть Еммет потому застиг і вже не рухався.

І тільки коли зійшло сонце і я збагнула, що незабаром Ренесма почне сонно ворушитися під моїми долонями, я подумала: а що ж затримало Алісу так надовго? Я сподівалася дізнатися хоч щось, перш ніж мені доведеться наразитися на доччину цікавість. Отримати хоч якісь відповіді. Дістати хоч мале-е-есеньку надію, щоб я мала здатність всміхатися й приховувати правду, аби не налякати і її.

Я відчувала, що обличчя моє перетворилося на застиглу маску — вона не сходила з нього всеньку ніч. Я не була впевнена, що не втратила здатності всміхатися.

Джейкоб хропів у кутку — гора хутра на підлозі, яка неспокійно крутиться уві сні. Сем уже все знав — вовкулаки готувалися до того, що невідворотно наближалося. Хоча ця підготовка нічого не змінить — вони всі загинуть разом із родинами.

Сонце прорвалося крізь вікна, що гляділи у двір, і осяяло Едвардову шкіру. Мої очі не відривалися від його відтоді, як пішла Аліса. Ми всю ніч невідривно дивилися одне на одного — зіницями вбирали те, без чого не зможемо жити, втративши, — дивилися на другу свою половинку. Я побачила власне віддзеркалення у його зболених очах, коли сонце діткнулося й моєї шкіри.

Його брови ледь помітно ворухнулися, потім вуста.

— Аліса, — вимовив він.

Голос його прозвучав, як тріск криги, коли вона тане. Всі ми трошки здригнулися, трошки обм’якли. Нарешті ворухнулися.

— Довгенько її не було, — пробурмотіла Розалія здивовано.

— Де ж вона могла подітися? — докинув Еммет, роблячи крок до дверей.

Есме поклала долоню Розі на руку.

— Ми ж не хочемо наполохати…

— Вона ще ніколи так надовго не щезала, — зауважив Едвард. Нова турбота перекосила маску, на яку перетворилося його обличчя. Зненацька риси його ожили, очі розширилися від нового жахіття, паніка з новою силою оволоділа ним. — Карлайле, ти ж не думаєш, що вони зробили хід на випередження? В Аліси була б змога побачити, що вони когось вислали по неї?

Перед моїм внутрішнім зором постало обличчя Аро з напівпрозорою шкірою. Того Аро, який зазирнув до глибин Алісиної душі, який дізнався про все, на що вона здатна…

Еммет висварився так голосно, що Джейкоб підхопився на ноги й загарчав. Надворі відгукнулося гарчання його зграї. А моя родина метушилася так стрімко, що їхні силуети видавалися розмитими.

— Зоставайся з Ренесмою! — заверещала я до Джейкоба, вилітаючи з дверей.

Я й досі була дужчою за всіх і перетворила свою силу у швидкість. У три стрибки я обігнала Есме, а ще за кілька кроків — і Розалію. Я мчала крізь густий ліс, поки не опинилася поруч із Едвардом та Карлайлом.

— Може, вони захопили її зненацька? — запитав Карлайл рівним голосом, наче він стояв спокійно, а не гнав щодуху через ліс.

— Не уявляю як, — відповів Едвард. — Але Аро знає про неї більше, ніж будь-хто. Більше навіть, ніж я.

— Це пастка? — загукав Еммет ззаду.

— Можливо, — мовив Едвард. — Тут нема жодних запахів, окрім сліду Аліси та Джаспера. Куди вони подалися?

Слід Аліси та Джаспера робив велику петлю: спершу від будинку він прямував на схід, на тому боці річки повертав на північ, а за кілька миль знову повертав на захід. Ми вдруге перетнули річку — всі вшістьох перестрибнули за секунду. Едвард вів перед, він був цілковито зосереджений.

— Ти віднайшов запах? — заздалегідь загукала Есме, ще перш ніж ми подолали річку вдруге. Вона бігла останньою на лівому фланзі нашого мисливського загону. Вона вказала жестом на південний схід.

— Не відхиляйтеся від головного сліду — ми майже на кордоні з квілеутами, — різко мовив Едвард. — Тримайтеся разом. Шукайте, куди вони повернули — на північ чи на південь.

Я не настільки добре знала всі пункти угоди, як решта, але вчула запах вовкулак, який легенький бриз приніс зі сходу. Едвард і Карлайл за звичкою трохи стишили біг, і я бачила, як вони поводять головами з боку в бік, шукаючи, де ж зверне слід.

Та раптом вовчий запах посилився, й Едвардова голова сіпнулася вгору. Він нагло зупинився. Ми всі теж стали як укопані.

— Семе? — рівним голосом покликав Едвард. — Що сталося?

Сем вийшов із-за дерев за кількасот кроків від нас — він швидко простував до нас у своїй людські подобі, а обабіч нього бігло двоє великих вовків — Пол і Джаред. Довгенько довелося чекати, поки Сем до нас наблизиться; від повільності його людської ходи мені уривався терпець. Я не хотіла, щоб у мене був час міркувати, що саме могло статися. Я прагнула руху, прагнула дії. Хотіла пригорнути Алісу обома руками, знати напевно, що вона в безпеці.

Я побачила, як побіліло Едвардове обличчя, коли він прочитав Семові думки. Але Сем не звертав на нього уваги — він дивився просто на Карлайла; Сем зупинився й заговорив:

— Відразу по опівночі Аліса та Джаспер з’явилися на цьому місці й попросили дозволу перетнути нашу землю, щоб дістатися океану. Я дав дозвіл і провів їх до узбережжя особисто. Вони миттю пірнули у воду й більше не поверталися. Поки ми йшли разом, Аліса попросила мене про одну надзвичайно важливу послугу: нічого не казати Джейкобові про те, що ми бачилися тут, допоки я не побалакаю з вами. Отож я мав дочекатися вас тут, бо ви прийдете її шукати, і передати вам оцю записку. Вона просила коритися її волі так, ніби всі наші життя від цього залежать.

Семове обличчя було похмурим; він простягнув нам згорнений аркуш паперу із чорним друкованим текстом — це була сторінка з книжки, і поки Карлайл розгортав записку, мої гострозорі очі вже читали друкований текст. На тому боці аркуша, що я могла бачити, були вихідні дані на книжку «Венеціанський купець» Шекспіра. А щойно Карлайл цілком розгорнув аркуш, до мене долинув мій власний запах. Я збагнула, що папірчик видерли з моєї книжки. Я забрала до нашого нового будиночка дещо зі своїх речей від Чарлі: нормальний одяг, всі материні листи, улюблені книжки. Зачитане зібрання творів Шекспіра в м’якій палітурці ще вчора зранку стояло на книжковій полиці в нашому будиночку…

— Аліса вирішила нас покинути, — прошепотів Карлайл.

— Що? — зойкнула Розалія.

Карлайл перевернув аркуш, щоб ми всі могли прочитати записку.

Не шукайте нас. Не можна гаяти часу. Пам’ятайте: Таня, Шуван, Амун, Алістер і всі кочівники, яких ви зможете знайти. Дорогою ми пошукаємо Пітера та Шарлотту. Нам дуже прикро, що доводиться полишати вас у такий спосіб, без слова прощання чи пояснення. Але це єдиний можливий вихід. Ми вас любимо.

Ми застигли, запала цілковита тиша — чути було тільки серцебиття вовків та їхнє дихання. Мабуть, і думки їхні теж голосно лунали, бо Едвард заворушився першим, заговоривши у відповідь на те, що прочитав у Семовій голові.

— Так, ситуація вельми небезпечна.

— Така небезпечна, що ти б покинув свою родину? — вголос запитав Сем осудливим тоном. Було очевидно, що він не читав Алісиної записки, перш ніж віддати її нам. Зараз він мав вельми засмучений вигляд — наче шкодував, що послухався Алісу.

Едвардове обличчя було напруженим — мабуть, Семові воно здавалося лютим або зверхнім, але я бачила у різких зморшках сліди болю.

— Ми не знаємо, що вона побачила, — мовив Едвард. — Аліса не тільки не безсердечна — вона й не боягузлива. Просто в неї більше інформації, ніж у нас.

— Але ми б ніколи… — почав був Сем.

— У нас не такі тісні родинні зв’язки, як у вас, — рявкнув Едвард. — Ми всі маємо свободу волі.

Семове підборіддя задерлося вгору, а очі зненацька зробилися цілковито чорними.

— Але вам слід зважити на застереження, — вів далі Едвард. — Вам не варто втручатися в цю справу. Ви можете уникнути того, що бачила Аліса.

Сем похмуро всміхнувся.

— Ми ніколи не тікаємо.

Позаду нього фиркнув Пол.

— Не слід через гордощі наражати свою родину на смерть, — тихо втрутився Карлайл.

Сем подивився на Карлайла, і вираз його обличчя пом’якшився:

— Як вірно зауважив Едвард, у нас немає такої свободи волі, я у вас. Ренесма зараз — такий самий член нашої родини, як і вашої. Джейкоб не може полишити її, а ми не можемо полишити його, — очі його метнулися до Алісиної записки, а вуста стиснулися в тоненьку ниточку.

— Ви її не знаєте, — сказав Едвард.

— А ви знаєте? — сухо запитав Сем.

Карлайл поклав Едварду руку на плече.

— Синку, в нас багато справ. Яким би не було Алісине рішення, ми пошиємося в дурні, якщо не послухаємося її поради. Вертаймося додому й берімося до роботи.

Едвард кивнув, але його обличчя й досі лишалося напруженим від болю. Позаду мене лунали тихі безслізні схлипування Есме.

Я не уявляла, як у цьому тілі можна заплакати; я могла хіба що безживно витріщатися. Ніяких почуттів. Усе здавалося нереальним, наче знову, по всіх цих місяцях, я марила. Мені снився кошмар.

— Дякую, Семе, — мовив Карлайл.

— Вибачте, — відповів Сем. — Ми не мали б дозволяти їй перетинати нашу територію.

— Ви правильно вчинили, — заперечив Карлайл. — Аліса вільна робити, як їй заманеться. Ми не можемо заперечити її свободу вибору.

Я завжди вважала Калленів одним цілим, нероздільною спілкою. Зненацька я пригадала, що так було не завжди. Карлайл перетворив Едварда, Есме, Розалію та Еммета; Едвард перетворив мене. Ми були фізично пов’язані через кров і отруту. Я ніколи не ставила під сумнів, що Аліса та Джаспер теж були частиною родини — наче прийомними дітьми. Насправді Аліса була-таки прийомною дитиною у родині Калленів. Вона з’явилася нізвідки, без минулого, привівши з собою Джаспера, і приєдналася до вже існуючої родини. І вона, і Джаспер пізнали інше буття — поза родиною Калленів. Чи насправді вона вирішила розпочати нове життя, потому як побачила, що життя Калленів завершується?

Отож, ми приречені, правда ж? Нема жодної надії. Ні промінчика, ні тіні, яка б переконала Алісу, що на нашому боці в неї є шанс.

Зненацька ясне ранішнє повітря поважчало, потемніло, наче його фізично затьмарив наш відчай.

— Я не здамся без бою, — тихо прогарчав Еммет собі під ніс. — Аліса сказала нам, як учинити. Отож так ми і зробимо.

Решта всі рішучо кивнули, і я збагнула, що вони ставлять своє життя на той маленький шанс, який нам залишила Аліса. Вони не збираються піддаватися безнадії й чекати смерті.

Так, ми всі боротимемося. А що ще нам лишається? І безперечно, до нас приєднаються інші, бо так сказала Аліса, перш ніж подалася геть. Як ми можемо знехтувати Алісиним останнім попередженням? І вовкулаки також битимуться з нами за Ренесму.

Ми битимемося, і вони битимуться, і всі ми помремо.

Здається, я не відчувала такої рішучості, як решта. Аліса знала наші шанси й давала нам єдину надію, яку бачила, проте надія ця була заслабкою, щоб вона сама зробила на неї ставку.

Я вже почувалася переможеною, коли обернулася спиною під сердитим поглядом Сема й попростувала за Карлайлом додому.

Тепер ми бігли, як автомати, і вже не поспішали панічно. Коли ми наблизилися до річки, Есме підвела голову.

— Там був іще один слід. І він був свіжий.

Вона кивнула вперед — туди, де намагалася привернути увагу Едварда дорогою сюди. Коли ми мчали, щоб урятувати Алісу…

— Певно, його залишили раніше. Там була сама Аліса, без Джаспера, — понуро мовив Едвард.

Обличчя Есме зморщилося, й вона кивнула.

Я збочила праворуч, трошки відставши. Я була певна, що Едвард має рацію, і все ж… Зрештою, чому це Алісина записка була на аркуші саме з моєї книжки?

— Белло? — гукнув Едвард безбарвним голосом, поки я вагалася.

— Я хочу простежити цей слід, — відповіла я, внюхуючись у легенький запах Аліси, який відвертав убік від її головного сліду. Він здавався мені таким самим свіжим, хоч я й не мала в цьому особливого досвіду; єдине, що відрізнялося, — не примішувався запах Джаспера.

Едвардові золоті очі були порожніми.

— Либонь, він веде назад до будинку.

— Тоді я наздожену вас там.

Спершу я гадала, що він дозволить мені піти самій, але щойно зробила кілька кроків убік, як його безживні очі спалахнули.

— Я піду з тобою, — тихо мовив він. — Карлайле, зустрінемося вдома.

Карлайл кивнув, і вони всі рушили вперед. Я дочекалася, коли вони зникли з виду, а тоді запитально поглянула на Едварда.

— Я не міг тобі дозволити відділитися від мене, — тихо пояснив він. — Боляче навіть уявити таке.

Я все втямила без жодних пояснень. Я уявила себе відділеною зараз від нього та збагнула, що відчувала б той сам біль, хоч якою б короткою не була розлука.

Так мало часу лишилося разом!

Я простягнула йому долоню, і він узяв мене за руку.

— Поквапмося, — мовив він. — Ренесма скоро прокинеться.

Я кивнула, і ми знову побігли.

Мабуть, то було безглуздя — витрачати час оддалік від Ренесми тільки через цікавість. Але записка не давала мені спокою. Якби Алісі бракувало письмового приладдя, вона б могла видряпати послання на камені чи викарбувати на стовбурі. Вона могла поцупити цілий стос паперу для нотаток у будь-якому будинку вздовж шосе. Чому вона обрала саме мою книжку? Коли дістала її?

І, як і можна було очікувати, слід зробив велике коло, щоб триматися подалі від домівки Калленів і не потрапити на очі вовкулакам у лісі, й вивів нас до нашого будиночка. Едвардові очі збентежено нахмурилися, коли він збагнув, куди саме привів нас слід.

Він спробував знайти причину і промовив:

— Вона полишила Джаспера чекати й повернулася сюди?

Ми вже майже дісталися будиночка, і я відчула неспокій. Я раділа, що моя долоня в Едвардовій руці, проте водночас мені здавалося, що ліпше б я прийшла сюди сама. Видерти сторінку з книжки і принести її назад до Джаспера — занадто дивна поведінка для Аліси. Мені ввижалося, що в її діях закодоване якесь послання — але я його зовсім не могла збагнути. Проте ж це була моя книжка, отож і послання мало призначатися мені. Якби це було щось таке, що вона б хотіла розповісти Едвардові, хіба вона не видерла б сторінки з його книжки?…

— Я буквально на хвилинку, — сказала я, вивільняючи руку, коли ми наблизилися до дверей.

Він наморщив чоло.

— Белло?

— Будь ласка! Тридцять секунд!

Я не чекала відповіді. Натомість метнулася в двері й зачинила їх по собі. Я помчала просто до книжкової полиці. Тут запах Аліси був зовсім свіжим — йому менше одного дня. Вогонь, якого я не запалювала, гаряче палав у коминку. Я висмикнула «Венеціанського купця» й рвучко розгорнула його на титульній сторінці.

Тут, поряд із нерівним краєм, який лишився від видертого аркуша, попід словами «Венеціанський купець» Вільяма Шекспіра була записка.

Знищ це.

Трохи нижче написане було ім’я й адреса в Сієтлі.

Коли за тринадцять, а не за тридцять секунд Едвард увійшов у двері, я вже спостерігала, як палає книжка.

— Що тут коїться, Белло?

— Вона була тут. Вона видерла сторінку з моєї книжки, щоб написати на ній записку.

— Навіщо?

— Я не знаю навіщо.

— Навіщо ти її палиш?

— Я… я… — я нахмурилася, і на обличчі проступили і відчай, і біль. Я не відала, щó ж Аліса намагалася мені сказати, але вона чимало доклала зусиль, щоб про це ніхто, крім мене, не довідався. А я — єдина особа, чиїх думок Едвард не зможе прочитати. Отож вона воліла, щоб він нічого не дізнався, а для цього мали бути вагомі підстави. — Мені здалося, що це буде доречно.

— Ми не знаємо, що вона замислила, — тихо мовив Едвард.

Я втупилася в полум’я. Я була єдиною в світі істотою, здатною збрехати Едвардові. Невже саме цього хотіла від мене Аліса? Це її останнє прохання?

— Коли ми летіли в літаку в Італію, — прошепотіла я (це була не брехня, просто такою вона ставала в цьому контексті), — коли ми мали врятувати тебе… вона збрехала Джасперові, щоб він не вирушив за нами. Вона знала: якщо він зустрінеться з Волтурі, то помре. Вона ладна була померти сама, ніж поставити під загрозу його життя. І дозволити померти мені. І дозволити померти тобі.

Едвард не відповів.

— У неї є свої пріоритети, — сказала я. Коли я усвідомила, що моє пояснення аж ніяк не схоже на брехню, моє непорушне серце заболіло.

— Я в це не вірю, — мовив Едвард. Він сказав це не для того, щоб сперечатися зі мною, — він радше сперечався сам із собою. — Може, просто Джаспер опинився у небезпеці. Її план спрацює для нас усіх, але якщо залишиться він, то загине. Можливо…

— Вона могла б нам це розповісти. Просто відіслати його кудись.

— Хіба б він згодився поїхати? Може, вона знову йому бреше.

— Може, — я вдала, що погоджуюся. — Час вертатися додому. Нема часу.

Едвард узяв мене за руку, і ми побігли.

Алісина записка не додала мені надії. Якби був хоч якийсь шанс уникнути бійні, Аліса б зосталася. Я не бачила інших варіантів. Отож мені вона давала щось інше. Не вихід. Але чого, на її думку, я потребувала? Може, шансу урятувати дещо? Чи було щось, що я й досі могла урятувати?

Поки нас не було, Карлайл та решта родини не сиділи склавши руки. Ми були відсутні щонайбільше п’ять хвилин, а вони вже готувалися вирушати в дорогу. У кутку сидів Джейкоб, знову в людській подобі, Ренесма була в нього на колінах, і вдвох вони спостерігали за нами розширеними очима.

Розалія змінила шовкову тісну сукню на міцні джинси, кросівки та цупку сорочку на ґудзиках, яку туристи зазвичай вдягають у довгі походи. Есме була вдягнена схожим чином. На журнальному столику стояв глобус, але вони вже вивчили його, просто чекали на нас.

Зараз атмосфера була не такою напруженою, як нещодавно; вони почувалися ліпше, коли мали щось до роботи. Всі їхні сподівання покладалися на Алісині напучування.

Я поглянула на глобус і подумала: куди ж вирушимо спершу?

— Ми маємо залишитися тут? — запитав Едвард, подивившись на Карлайла. У голосі його не було радості.

— Аліса сказала, що нам слід показати людям Ренесму, причому показати дуже обережно, — мовив Карлайл. — Отож ми відсилатимемо всіх, кого знайдемо, до вас; а ти, Едварде, найкраще впораєшся з цим мінним полем.

Едвард коротко кивнув, але радості не виявляв.

— Вам доведеться багато поподорожувати.

— Ми розділимося, — відповів Еммет. — Ми з тобою полюватимемо на кочівників.

— А вам і тут буде чим зайнятися, — сказав Карлайл. — Зранку приїде Танина родина, і вони й гадки не мають навіщо. По-перше, вам слід переконати їх, щоб вони не зреагували так само, як Ірина. По-друге, треба з’ясувати, що Аліса мала на увазі, кажучи про Єлизара. А наостанок треба дізнатися, чи згодяться вони лишитися свідчити на нашу користь. А щойно прибудуть інші, все почнеться спочатку… якщо нам узагалі вдасться когось умовити приїхати, — зітхнув Карлайл. — Можливо, ваше завдання буде найтяжчим. Ми постараємо вернутися вам на допомогу, тільки-но зможемо.

Карлайл на секунду поклав Едвардові руку на плече, а тоді поцілував його в чоло. Есме пригорнула нас обох, а Еммет нас обох штурхнув у плече. Розалія змусила себе усміхнутися до нас із Едвардом, послала повітряний поцілунок Ренесмі, а до Джейкоба на прощання скривилася.

— Щасти, — побажав їм Едвард.

— І вам, — сказав Карлайл. — Нам усім удача не завадить.

Я дивилася, як вони виходять за двері, шкодуючи, що сама не відчуваю тої надії, яка підтримувала їх, а ще бажаючи залишитися наодинці з комп’ютером хоча б на декілька секунд. Я мала з’ясувати, хто такий цей Дж. Дженкс, що Аліса так намагалася приховати його ім’я від усіх, крім мене.

Ренесма крутнулася в Джейкоба на руках і торкнулася його щоки.

— Я не знаю, чи приїдуть Карлайлові приятелі. Сподіваюся на це. Бо зараз нас якось зовсім мало, — промурмотів Джейкоб до Ренесми.

Отож, вона все знала. Ренесма вже чудово розуміла, що відбувається. Правило імпринтингу «закоханий-вовкулака-дасть-коханій-усе-що-вона-забажає» почало мене драт увати. Може, вберегти її від знання все-таки краще, ніж відповідати на її питання?

Я уважно вдивилася в її обличчя. Вона не здавалася переляканою, тільки схвильованою і дуже серйозною, коли у свій мовчазний спосіб перемовлялася з Джейкобом.

— Ні, ми не можемо допомогти, нам слід залишатися тут, — вів далі він. — Люди приїдуть, щоб побачити тебе, а не довколишні краєвиди.

Ренесма нахмурилася до нього.

— Ні, мені не доведеться нікуди йти, — відповів він. Тоді поглянув на Едварда — його обличчя вразив здогад, що він може помилятися. — Чи доведеться?

Едвард завагався.

— Давай, кажи, — напруженим голосом заохотив його Джейкоб. Він теж був уже на межі, як і ми всі.

— Ті вурдалаки, які приїдуть сюди, не такі, як ми, — пояснив Едвард. — Тільки Танина родина, крім нашої, має повагу до людського життя, проте й вони не надто високої думки про вовкулак. Може, буде безпечніше…

— Я про себе можу подбати сам, — перебив його Джейкоб.

— Безпечніше для Ренесми, — провадив Едвард, — якщо шанси, що в її історію повірять, не будуть затьмарені нашою спілкою з вовкулаками.

— Отакі друзі. Вони повернуться до вас спинами тільки через те, з ким ви водитеся?

— Гадаю, за нормальних обставин вони до цього нормально б і поставилися. Але ти маєш розуміти — прийняти Нессі ні для кого з них не буде легко. То навіщо робити це ще важчим?

Вчора увечері Карлайл пояснив Джейкобові правила стосовно безсмертних дітей.

— А ті безсмертні діти були справді такі некеровані? — запитав Джейкоб.

— Ти не можеш навіть уявити глибину ран, які вони полишили у вурдалацькому колективному підсвідомому.

— Едварде…

Мені й досі було дивно чути, що Джейкоб вимовляв Едвардове ім’я без гіркоти в голосі.

— Я знаю, Джейку. Я знаю, наскільки тобі важко триматися від неї на віддалі. Ми побачимо на місці — поглянемо, як вони взагалі на неї реагуватимуть. У будь-якому разі наступні декілька тижнів Нессі здебільшого зберігатиме інкогніто. Вона залишатиметься в нашому будиночку, допоки не прийде час представити її. І якщо ти триматимешся на безпечній відстані він цього будинку…

— З цим я упораюся. Отож уже зранку ми матимемо гостей, ага?

— Так. Це найближчі наші друзі. У цьому разі, либонь, буде краще, якщо ми від них узагалі нічого не приховуватимемо. Ти можеш зоставатися тут. Таня все знає про тебе. Вона навіть знайома з Сетом.

— Так, це правда.

— Ти маєш розповісти Семові, що відбувається. Що в лісі скоро можуть з’явитися незнайомці.

— Вірно підмічено! Проте після вчорашніх подій я маю повне право мовчати й не попереджати їх…

— Зазвичай дослухатися до Аліси — єдиний правильний вихід.

Джейкобові зуби скреготнули, і я бачила, що він цілком поділяє Семову думку про те, як учинили Аліса та Джаспер.

Поки вони розмовляли, я рушила до вікон у двір, намагаючись удавати хвилювання й відстороненість. Не так уже й важко було це зробити. Я сперлася головою об стіну, яка розділяла вітальню й кухню (саме тут стояв комп’ютерний столик). Я пробіглася руками по клавіатурі, й далі визираючи у вікно на ліс, наче роблю це несвідомо. Цікаво, а вампіри взагалі роблять щось несвідомо? Мені здавалося, ніхто особливо не придивляється до мене, але я не хотіла озиратися, щоб перевірити. Монітор спалахнув і ожив. Я знову пробіглася пальцями по клавіатурі. Потім побарабанила пучками по столу, ніби замислилася. Ще раз по клавіатурі.

Бічним зором я оглянула екран.

Дж. Дженкса не було, проте був Джейсон Дженкс, правник. Я торкнулася клавіатури, наче несамохіть погладила кота на колінах, про якого цілком забула. Для свої фірми Джейсон Дженкс створив елегантний вебсайт, але на головній сторінці була вказана зовсім інша адреса. Теж у Сієтлі, але поштовий індекс не той. Я запам’ятала номер телефону і знову ритмічно пробіглася по клавіатурі. Цього разу я шукала за адресою, але не знайшла нічого, наче така адреса взагалі не існувала. Кортіло зазирнути в карту, проте я вирішила, що й так занадто привертаю увагу. Ще один рух — знищити сліди своїх пошуків…

Я й далі дивилася у вікно, кілька разів потарабанивши по дерев’яній рамі. За спиною почулися легкі кроки, і я озирнулася, сподіваючись, що втримала той сам вираз обличчя, як і раніше.

Ренесма потягнулася до мене, і я розкрила їй обійми. Вона застрибнула мені на руки (від неї міцно пахло вовкулакою) і притулилася щокою мені до шиї.

Я не була певна, що витримаю це. Хоч як би я не боялася за своє життя, за Едвардове, за всю родину, це був і близько не той жах, від якого стискається все в нутрі і який я почувала за свою дочку. Має бути можливість урятувати її, навіть якщо це буде останнім моїм учинком.

І зненацька я збагнула, що це єдине, чого я прагну. Я витримаю все, що випаде мені на долю, але не загрозу її життю. Тільки не це.

Вона була єдиним, що я мусила вберегти.

Чи Аліса відала, як я почуватимуся?

Ренесма легенько торкнулася долонькою моєї щоки.

Вона показала мені моє власне обличчя, потім обличчя Едварда, Джейкоба, Розалії, Есме, Карлайла, Аліси, Джаспера — обличчя всієї моєї родини миготіли дедалі швидше. Сет і Лі. Чарлі, Сью, Біллі. Знову і знову. Вона була схвильована, як і всі ми. Проте вона була просто схвильована. Наскільки я бачила, головне Джейкоб від неї приховав. Приховав те, що в нас немає надії, що за місяць ми всі помремо.

Вона зупинилася на Алісиному обличчі — була збентежена й сумувала. Де Аліса?

— Я не знаю, — прошепотіла я. — Але ж це Аліса. Вона все робить правильно, як завжди.

Правильно для Аліси принаймні. Мені було боляче так про неї думати, але як іще можна було пояснити її поведінку?

Ренесма зітхнула — вона ще більше засумувала.

— Я теж скучила за нею.

Я відчула, як кривиться моє обличчя — шукає вираз, який би відповідав жалобі, що панувала всередині. Очі були дивно сухі; я кліпнула, відганяючи неприємне відчуття. І закусила губу. Коли зробила наступний вдих, повітря застрягло в мене в горлі, ніби я от-от задихнуся.

Ренесма відхилилася, щоб поглянути на мене, і я побачила віддзеркалення власного обличчя в її думках і зіницях. Я мала такий точно вигляд, як і Есме сьогодні зранку.

То ось воно як — коли кортить заплакати.

Очі Ренесми наповнилися вологим блиском, поки вона спостерігала за мною. Вона погладила мене по щоці — нічого не показувала, просто хотіла підбадьорити.

Я ніколи не уявляла, що зв’язок матері й дочки між нами перевернеться догори дриґом — так, як це завжди було між мною та Рене. Але я ж ніколи й не могла загадувати на майбутнє.

Сльоза набубнявіла в кутику Ренесминого ока. Я стерла її поцілунком. Вона вражено діткнулася ока й витріщилася на вологий слід, що лишився на пучках.

— Не плач, — мовила я до неї. — Все буде гаразд. З тобою все буде чудово. Я знайду вихід.

Навіть якщо це буде останнє, що я зроблю, я врятую Ренесму. Тепер я була цілком переконана, що саме це для мене залишила Аліса. Вона знала напевне. І вона залишила для мене вихід.

РОЗДІЛ 30. НЕВІДПОРНА

Стільки всього треба було передумати!

Як мені знайти час, щоб самій-одній розшукати Дж. Дженкса, і чому Аліса так хотіла, щоб я про нього дізналася?

А якщо Алісина підказка не мала нічого спільного з Ренесмою, що мені зробити, аби врятувати дочку?

Як ми з Едвардом зранку зможемо пояснити все, що відбувається, Тані та її родині? А що як вони зреагують так само, як Ірина? Що як виникне сутичка?

Я не вміла битися. І чи встигну я цього навчитися за місяць? Чи є хоч найменший шанс, що я спроможуся навчитися настільки, аби являти собою загрозу хоч для одного члена клану Волтурі? Чи, може, з мене не буде жодної користі? Просто ще один вампір-перволіток, якого зовсім легко позбутися?

Мені потрібні були відповіді, але не було навіть нагоди поставити запитання.

Мені хотілося хоч якось підтримувати для Ренесми нормальний ритм життя, тож я наполягла, щоб вона поверталася спати у наш будиночок. Джейкобові було зараз комфортніше в його вовчій подобі — легше було зносити напругу, коли він знав, що готовий до бою щомиті. Хотіла б і я так почуватися — почуватися готовою до бою! Зараз він знову відновив чатування в лісі.

Коли Ренесма глибоко заснула, я поклала її в ліжечко, а тоді повернулася у вітальню, щоб нарешті поставити свої запитання Едвардові. Принаймні ті, які могла йому поставити; найважчим було уявити, як мені щось від нього приховати, навіть якщо він не здатен читати мої думки.

Він стояв спиною до мене, втупившись у вогонь.

— Едварде, я…

Він розвернувся й перетнув кімнату за невловиму мить — навіть не за частку секунди. Я тільки встигла запримітити лютий вираз його обличчя, перш ніж вуста його врізалися в мої, а руки обвили мене, як сталеві балки.

Тієї ночі я не згадувала своїх запитань. Я дуже швидко збагнула, чому сталася така переміна в його настрої, — мною теж оволоділи ті самі почуття.

Я гадала, що в мене попереду роки й роки, аби хоч якось стишити ту всепоглинаючу пристрасть, яку я відчувала фізично. А далі століття, щоб насолоджуватися нею спокійно. Але якщо в нас разом лишився заледве місяць… Я не уявляла, що все це може закінчитися. На якийсь момент мене заполонило звичайне себелюбство. Мені просто кортіло кохатися з ним стільки, скільки це взагалі можливо за такий короткий проміжок часу.

Коли сонечко зійшло, я насилу відірвалася від нього, але нам треба було робити справу — справу, яка може виявитися складнішою, ніж пошуки усієї нашої родини, разом узятої. Тільки-но я пригадала, щó в нас попереду, як миттю напружилася; враження було, наче мої нерви натягують на дибі, і вони тоншають і тоншають.

— Як би це нам дізнатися в Єлизара те, що слід, перш ніж ми покажемо йому Ренесму! — пробурмотів Едвард, поки ми квапливо вдягалися у величезній гардеробній, яка в цю мить нагадувала про Алісу більше, ніж мені б хотілося. — Так, про всяк випадок.

— Але він не зрозуміє питання, на яке слід відповідати, — зауважила я. — Гадаєш, вони хоч дадуть нам усе пояснити?

— Не знаю.

Я витягнула досі сплячу Ренесму з ліжечка й притисла її до грудей, і її кучерики торкнулися моєї щоки; її солодкий дух, такий близький, перебив усі запахи.

Сьогодні не можна було гаяти ні секунди. Мені потрібні були відповіді, а я не знала, скільки часу нам із Едвардом сьогодні випаде побути наодинці. Якщо з Таниною родиною все піде гаразд (а я на це сподівалася), то на довший час у нас буде компанія.

— Едварде, ти навчиш мене битися? — запитала я, напружившись в очікуванні його реакції, коли він притримував для мене двері.

Цього я й боялася. Він завмер, а тоді окинув мене допитливим поглядом, наче бачив мене вперше а чи востаннє. Очі його затрималися на нашій дочці, яка спала в мене на руках.

— Коли дійде до бійки, ніхто з нас особливо нічого не зможе вдіяти, — ухильно мовив він.

Я силкувалася говорити рівним голосом.

— То ти хочеш полишити все, як є: щоб я була нездатна захистити себе?

Він судомно ковтнув, і двері затремтіли, а завіси застогнали, коли його рука напружилася. Потім він кивнув.

— Якщо ти так ставиш питання… гадаю, нам слід почати якомога швидше.

Я теж кивнула, і ми рушили до великого будинку. Ми не поспішали.

Цікаво, чого такого я зможу навчитися, щоб мати змогу хоч якось впливати на ситуацію? Я була трошки особливою — якщо вважати особливістю наявність неймовірно непроникного черепа. Чи зможе він мені для чогось згодитися?

— Яка, на твою думку, у них найбільша перевага? У них узагалі є слабкості?

Едвардові не треба було перепитувати, щоб здогадатися: я маю на увазі Волтурі.

— Головною їхньою зброєю є Джейн і Алек, — рівним голосом мовив він, наче ми розмовляли про бейсбольний матч. — Тому гравці захисту рідко коли втручаються в гру.

— Бо Джейн може спалити тебе просто на місці — принаймні морально. А що вміє Алек? Ти, здається, колись говорив, що він навіть небезпечніший за Джейн.

— Так. Якось мірою він — протиотрута Джейн. Джейн змушує відчувати невимовний біль. Алек, зі свого боку, змушує тебе не відчувати нічого. Абсолютно нічого. Іноді, коли у Волтурі прокидається співчуття, вони велять Алеку зробити жертві анестезію, перш ніж її знищать. Якщо ця жертва скорилася або якимсь чином задовольнила їх.

— Анестезію? Але чому ж тоді це ще страшніше за Джейн?

— Бо він відключає всі твої відчуття. Зникає біль — але водночас зникають зір, слух, нюх. Повна втрата чуттів. Ти сам-один у чорноті. Ти навіть не відчуєш, як тебе палять.

Я здригнулася. Чи це найкраще, на що нам варто сподіватися? Не бачити й не чути смерті, коли вона прийде?

— Та це робить їх тільки однаково небезпечними, — провадив Едвард тим самим беземоційним голосом, — бо вони здатні знерухомити тебе, перетворити на безпомічну ціль. А відмінність між ними така ж, як між мною та Аро. Аро здатен чути думки тільки однієї людини в певний момент. Джейн здатна завдати удару тільки одній жертві, на якій зосередиться. Я ж чую ментальні голоси всіх одночасно.

Мене скував холод, коли я збагнула, куди він хилить.

— Алек здатен знерухомити всіх нас воднораз? — прошепотіла я.

— Так, — відповів він. — Якщо він застосує свій дар проти нас, ми всі осліпнемо й оглухнемо, і просто чекатимемо, коли вони нас уб’ють — може, вони нас просто спалять, навіть не даючи собі труду спершу роздерти нас. Так, ми можемо спробувати битися, та ми радше завдамо шкоди одне одному, ніж комусь із них.

Кілька секунд ми йшли мовчки.

Ідея вже формувалася в моїй голові. Не вельми оптимістична, проте це краще, ніж нічого…

— Ти гадаєш, Алек — дуже добрий боєць? — запитала я. — Якщо не зважати на цю його здатність. Якщо йому б довелося битися, не застосовуючи свого дару? Цікаво, чи він хоч колись пробував…

Едвард гостро зиркнув на мене.

— Ти що собі думаєш?

Я дивилася просто перед собою.

— Він, либонь, не зможе застосувати свій дар проти мене, правда ж? Якщо його дар такий самий, як у Джейн, Аро або в тебе. Може… якщо йому по-справжньому ніколи не доводилося захищатися… а я б навчилася кількох прийомчиків…

— Він у клані Волтурі вже кілька століть, — обірвав мене Едвард, і в його голосі майнула нагла паніка. Мабуть, внутрішнім зором він бачив ту саму картинку, що й я: Каллени безпорадно завмерли — бездушні стовпи на смертному полі — усі, крім мене. Бо я ж буду єдиною, хто зможе битися. — Так, напевно, ти маєш імунітет до його дару, але ж ти всього-на-всього перволіток, Бел-ло. Я не зможу зробити з тебе дужого бійця за кілька тижнів. А я не маю сумнівів, що він добре навчений.

— Може, так; а може, й ні. І це єдине, на що я здатна і на що інші не здатні. Навіть якщо мені вдасться ненадовго відвернути його увагу…

Чи вистачить у мене сил, щоб дати іншим бодай шанс?

— Будь ласка, Белло, — сказав Едвард крізь зціплені зуби. — Не говорімо про це.

— Вияви трохи здорового глузду.

— Я постараюся навчити тебе всього, що зможу, але не силуй мене уявляти, як ти жертвуєш своїм життя, щоб відвернути… — він задихнувся й не зміг закінчити фразу.

Я кивнула. А свої плани я триматиму при собі. Спершу впораємося з Алеком, а тоді, якщо мені пощастить виграти, візьмемося до Джейн. Якби я просто могла вирівняти шанси — забрати у Волтурі їхню неймовірну бойову перевагу! Може, тоді в нас з’явиться надія… Думки мої летіли вчвал. А що як я таки зможу відвернути їхню увагу, а то й узагалі вивести їх із гри? Справді, з якого дива Джейн чи Алеку було вчитися бійцівської майстерності? Я не могла собі уявити, що маленька образлива Джейн відмовилася від свого дару навіть для того, щоб навчитися чогось нового.

Якби я змогла їх убити, це багато б чого змінило!

— Я маю опанувати все. Все, що тільки ти зможеш увіпхати в мою голову за наступний місяць, — пробурмотіла я.

Він не зреагував, наче я й не говорила нічого.

Так, хто наступний? Варто розробити детальний план, щоб я, коли раптом зможу подолати Алека, не завагалася у вирішальну мить. Я почала міркувати: в якій іще ситуації непроникний череп міг дати мені перевагу? Я мало знаю про здібності інших. Певна річ, такі вояки, як величезний Фелікс, мені не до снаги. Тут я тільки можу звільнити дорогу для Еммета. Я мало знала про інших із гвардії Волтурі, якщо не рахувати Деметрі…

Обличчя моє не ворухнулося, коли я подумала про Деметрі. Понад усякий сумнів, він — боєць. Бо в іншому разі він би довго не протримався — він-бо завжди на передовій. Він має бути попереду, бо він мисливець — найкращий мисливець у світі, безпереч но. Якби існував кращий, Волтурі б обрали його. Аро не оточує себе другими номерами.

Якби Деметрі не було, тоді ми могли б утекти. Принаймні ті, хто з нас залишиться… Моя дочка здавалася такою теплою у мене на руках… Хтось міг би забрати її і втекти. Джейкоб або Розалія — хто залишиться в живих.

І… якщо б не було Деметрі, Аліса та Джаспер надалі були б у безпеці. Може, саме це й побачила Аліса? Що частина нашої родини може продовжити існування? Хоча б вони двоє.

Чи можу я за це тримати на неї зло?

— Деметрі… — мовила я.

— Деметрі я беру на себе, — сказав Едвард твердим напруженим голосом. Я швидко зиркнула на нього і спостерегла, що на обличчі в нього вирувала лють.

— Чому? — прошепотіла я.

Спершу він нічого не відповів. Ми наблизилися до річки, коли він нарешті пробурмотів:

— Заради Аліси. Це єдине, як я зможу їй віддячити за минулі п’ятдесят років.

Отож, він думав приблизно так само, як і я.

Я вчула, як Джейкобові лапи тупають по замерзлій землі. За кілька секунд він уже топтався поруч зі мною, не відриваючи очей від Ренесми.

Я коротко йому кивнула, а тоді повернулася до своїх думок. Часу було зовсім мало.

— Едварде, як ти гадаєш, чому Аліса звеліла нам розпитати Єлизара про Волтурі? Він нещодавно був в Італії, чи як? Що він може знати?

— Якщо йдеться про Волтурі, Єлизар знає все. Я забув, що ти ж не знаєш. Він колись належав до їхнього клану.

Я мимоволі зашипіла. Джейкоб позаду мене загарчав.

— Як так? — із притиском запитала я, і перед моїм внутрішнім зором постав уродливий темночубий чоловік у довгому попелястому плащі на нашому весіллі.

Едвардове обличчя пом’якшилося — майнула подоба усмішки.

— Єлизар — вельми лагідна людина. Він не був цілком щасливим із Волтурі, але поважав закон і визнавав, що його слід дотримуватися. Йому здавалося, що він день у день працює на благо майбутнього. Він не шкодує про той час, що провів із Волтурі. Та коли він познайомився з Кармен, він знайшов своє місце у світі. Вони дуже схожі між собою, і як на вампірів, обоє дуже співчутливі, — Едвард знову всміхнувся. — Вони познайомилися з Танею та її сестрами — і більше не озиралися на минуле. Вони пасують сааме для такого способу життя. Якби вони не зустріли Таню, гадаю, з часом і самі знайшли би спосіб обходитися без людської крові.

Картинки в моїй голові перемішалися. Я не могла скласти їх докупи. Співчутливий гвардієць Волтурі?

Едвард поглянув на Джейкоба й відповів на його невимовлене запитання.

— Ні, він не був їхнім вояком, так би мовити. Просто у нього дар, який вони вважали корисним.

Джейкоб, очевидячки, поставив наступне логічне запитання.

— У нього є інстинктивне чуття на обдарування інших — на ті додаткові здібності, які мають деякі вурдалаки, — пояснив йому Едвард. — Він міг приблизно пояснити Аро, чим саме вирізняється той чи інший вампір, якщо трошки побув біля нього. Це вельми допомагало, коли Волтурі затівали війну. Він міг попередити, якщо в когось із протилежного табору є дар, який може завдати їм шкоди. Та це траплялося нечасто: більшість вампірів не здатні завдати Волтурі навіть якоїсь серйозної незручності. Отож частіше дар прислуговувався для того, щоб урятувати когось, кого Аро вважав корисним. Певною мірою дар Єлизара спрацьовує і на людях. Коли йдеться про людей, йому доводиться дуже зосереджуватися, оскільки їхні латентні здібності майже не проявляються. Аро велів йому тестувати людей, які хотіли приєднатися до клану, щоб побачити, чи є у них потенціал. Аро було дуже шкода, коли він їх полишив.

— І вони його відпустили? — запитала я. — Просто відпустили — і все?

Його усмішка потемніла, губи викривилися.

— Волтурі — не такі лиходії, якими тобі видаються. Вони — основа нашого миру й цивілізації. Кожен гвардієць робить вибір — служити їм чи ні. Це досить престижно; всі вони пишаються своїм місцем, і їх ніхто не примушує залишатися.

Я нахмурилася, втупившись у землю.

— Тільки злочинці вважають їх жахливими та лихими, Белло.

— А ми не злочинці.

Джейкоб гавкнув на згоду.

— Але ж вони про це не знають.

— Ти гадаєш, нам справді вдасться зупинити їх і примусити вислухати?

Едвард якусь крихітну мить вагався, а тоді знизав плечима.

— Якщо ми зберемо достатньо друзів, які стануть на нашому боці, може бути.

Якщо. Зненацька я відчула важливість того, до чого нам сьогодні доведеться братися. Ми з Едвардом водночас прискорили ходу — ми вже бігли. Джейкоб швидко наздогнав нас.

— Таня зовсім скоро з’явиться, — мовив Едвард. — Нам слід підготуватися.

Але як підготуватися? Ми планували й міняли плани, думали й міняли думку. Зразу показати Ренесму? Чи спершу сховати? Джейкоб нехай буде в кімнаті? Чи надворі? Він звелів своїй зграї триматися поблизу, але зоставатися невидимими. Може, і йому самому так слід учинити?

Зрештою вирішили, що ми втрьох — Ренесма, Джейкоб у своїй людські подобі та я — чекатимемо за рогом від вхідних дверей, у їдальні, за великим полірованим столом. Джейкоб дозволив мені тримати на руках Ренесму: він хотів забезпечити собі простір, якщо раптом йому доведеться швидко перевертатися на вовка.

Хоча мені було приємно тримати її на колінах, але так я почувалася, наче з мене жодної користі. Це нагадало мені, що у бійці зі старшими вампірами я — легка здобич, тож мені й не потрібні вільні руки.

Я силкувалася пригадати з нашого весілля Таню, Катю, Кармен і Єлизара. Обличчя їхні були розмитими в моїх тьмяних спогадах. Я тільки пам’ятала, що вони дуже вродливі — двоє біляві, двоє чорняві. І я не пригадувала, чи була в їхніх очах доброта.

Едвард нерухомо зіперся на вікно, яке гляділо у двір, і втупився в парадні двері. Було враження, що він насправді не бачить кімнати перед собою.

Ми дослухалися до машин, які проїжджали на трасі, але жодна з них не сповільнювала ходу.

Ренесма притулилася мені до шиї, а долоньку притисла до щоки, проте я не бачила жодних картинок. На те, як вона почувалася зараз, у неї не було зорових образів.

— А що як я їм не сподобаюся? — прошепотіла вона, і всі наші очі метнулися до її обличчя.

— Звісно, ти їм… — почав був Джейкоб, але я одним поглядом змусила його замовкнути.

— Вони не розуміють, що ти таке, Ренесмо, адже ніколи не зустрічали когось такого, як ти, — відповіла я, бо не хотіла брехати й давати їй обіцянки, які можуть не справдитися. — Головна проб лема — змусити їх зрозуміти.

Вона зітхнула, і в голові моїй миттєво промайнули наші образи: вурдалаки, люди, вовкулаки. Але вона ніде не пасувала.

— Ти особлива, а це не погано.

Вона заперечно похитала головою. Вона подумала про наші стурбовані обличчя й мовила:

— Це я в усьому винна.

— Ні! — Джейкоб, Едвард і я вигукнули цілком синхронно, але перш ніж ми почали доводити свою точку зору, долинув звук, на який ми всі так чекали: сповільнення двигуна на трасі, а потім шурхіт шин, які з’їжджають із шосе на ґрунтівку.

Едвард метнувся за ріг, щоб очікувально застигнути перед парадними дверима. Ренесма заховалася за моє волосся. Ми з Джейкобом витріщилися одне на одного через стіл, і на обличчях у нас застигнув відчай.

Машина хутко наближалася через ліс — швидше, ніж їздили Чарлі або Сью. Ми вчули, як вона заїхала на газон і зупинилася під ґанком. Четверо дверцят відчинилися й зачинилися. Прибулі не перекинулися й словом, поки йшли до дверей. Едвард відчинив, вони ще й не постукали.

— Едварде! — радісно вигукнув жіночий голос.

— Привіт, Таню. Добридень, Катю, Кармен, Єлизаре.

Троє у відповідь пробурмотіли «добридень».

— Карлайл сказав, що йому треба з нами нагально поговорити, — мовив перший голос — Танин. Я чула, що вони й досі надворі. Я уявила Едварда, що стоїть на порозі, заступаючи їм дорогу. — Що сталося? Якісь проблеми з вовкулаками?

Джейкоб закотив очі.

— Ні, — відповів Едвард. — Наше перемир’я з вовкулаками міцніше, ніж було.

Жінка хихикнула.

— Ти не збираєшся запросити нас усередину? — запитала Таня. І провадила, не чекаючи відповіді: — Де Карлайл?

— Карлайлові довелося поїхати.

Запала нетривала мовчанка.

— Едварде, що відбувається? — з притиском запитала Таня.

— Якщо ваша ласка, дозвольте мені зібратися хвильку з думками… — відповів Едвард. — Я маю пояснити вам дещо важке і прошу вас вислухати толерантно, поки ви не зрозумієте всього.

— З Карлайлом усе гаразд? — стурбовано запитав чоловічий голос. Єлизар.

— З нами всіма негаразд, Єлизаре, — мовив Едвард, а тоді по чомусь поплескав — либонь, по Єлизаровому плечі. — Але у фізичному сенсі з Карлайлом усе добре.

— У фізичному? — гостро запитала Таня. — Що ти маєш на увазі?

— Я маю на увазі, що вся наша родина у вельми серйозній небезпеці. Але перш ніж я все поясню, прошу вас дещо пообіцяти. Вислухайте все до кінця, а потім реагуватимете. Я благаю вас вислухати мене.

Прохання його зустріли довгою мовчанкою. І в цій напруженій тиші ми з Джейкобом без слів втупилися одне в одного. Його темно-червоні вуста побіліли.

— Ми слухаємо, — нарешті сказала Таня. — Ми вислухаємо все до кінця, перш ніж судитимемо.

Едвард ворухнувся. Ми почули кроки чотирьох людей, які перетнули поріг.

Хтось голосно втягнув носом повітря.

— Я так і знала, що тут замішані ці вовкулаки, — пробурмотіла Таня.

— Так, і вони на нашому боці. Знову.

Нагадування змусило Таню змовчати.

— Де твоя Белла? — запитав один із жіночих голосів. — Як вона?

— Вона зовсім скоро приєднається до нас. З нею все гаразд, дякую. Вона звикає до безсмертя неймовірно добре.

— Едварде, розкажи нам про небезпеку, — тихо попросила Таня. — Ми вислухаємо, і ми будемо на вашому боці, бо там наше місце.

Едвард глибоко вдихнув.

— Спершу я хочу, щоб ви все побачили на власні очі. У сусідній кімнаті — дослухайтеся. Що ви чуєте?

Було тихо, потім долинув рух.

— Будь ласка, спершу послухайте, — нагадав Едвард.

— Вовкулака, гадаю. Я чую його серцебиття, — мовила Таня.

— Що ще? — запитав Едвард.

Пауза.

— Що це за ритм? — здивувався хтось — Катя чи Кармен. — Це… якась пташка?

— Ні, але добре пам’ятайте, що ви чуєте. А тепер — який запах ви чуєте? Крім вовкулачого.

— Там людина? — прошепотів Єлизар.

— Ні, — не погодилася Таня. — Це не людина… але… нагадує людину більше, ніж решта запахів у цій кімнаті. Що це, Едварде? Не думаю, що колись уже стикалася з цим ароматом.

— Безперечно, ще не стикалася, Таню. Будь ласка, будь ласка, не забувайте, що ви ще ніколи такого не бачили. Відкиньте всі свої упередження.

— Я пообіцяла, що вислухаю тебе, Едварде.

— Тоді гаразд. Белло! Будь ласка, принеси Ренесму.

Я не чула ніг, але знала, що це відчуття — тільки в моїй голові. Я змусила себе не зволікати, не спотикатися — звелася на ноги та зробила кілька коротких кроків до рогу кімнати. Позаду я чула хвилі жару від Джейкобового тіла — він рушив за мною.

Я зробила крок і опинилася у великій кімнаті — й застигла, бо не могла змусити себе ступити вперед. Ренесма глибоко вдихнула й визирнула з-за мого волосся — її тендітні плічка були напружені: вона очікувала неприйняття.

Я гадала, що готова до їхньої реакції. До звинувачень, до вереску, до нерухомості глибокого потрясіння.

Таня відступила на чотири кроки, і її рудувато-русяві кучері затріпотіли — так могла б зреагувати людина, заскочена отруйною змією. Катя відстрибнула аж до парадних дверей і там притулилася до стіни. З її зціплених зубів вихопилося вражене сичання. Єлизар метнувся вперед, щоб затулити собою Кармен.

— О, я вас прошу! — собі під ніс простогнав Джейкоб.

Едвард пригорнув мене й Ренесму.

— Ви обіцяли вислухати, — нагадав він їм.

— Деякі речі не можна слухати! — вигукнула Таня. — Як ти міг, Едварде? Ти знаєш, що це означає?

— Нам треба забиратися звідси, — стурбовано мовила Катя й поклала долоню на дверну ручку.

— Едварде… — здавалося, Єлизарові бракує слів.

— Стривайте, — мовив Едвард, і голос його звучав твердіше. — Згадайте, що ви чуєте і який запах вловлюєте. Ренесма — не те, що ви думаєте.

— З цього правила немає винятків, Едварде, — відтяла Таня.

— Таню! — гостро мовив Едвард. — Ти ж чуєш її серцебиття! Зупинись на мить і подумай, що це значить!

— Її серцебиття? — прошепотіла Кармен, визираючи з-за Єлизарового плеча.

— Вона не цілковито дитина-вампір, — відповів Едвард, спрямовуючи свої слова Кармен, яка з усіх здавалася найменш ворожою. — Вона наполовину людина.

Чотири вурдалаки витріщилися на нього, ніби він заговорив незнайомою мовою.

— Слухайте мене, — Едвардів голос прибрав оксамитового переконливого тону. — Ренесма — єдина в своєму роді. Я її батько. Не її творець — її біологічний батько.

Таня ледь помітно хитала головою. Здається, вона навіть не усвідомлювала цього.

— Едварде, ти ж не можеш очікувати, що ми… — почав був Єлизар.

— То вигадай інше обґрунтоване пояснення, Єлизаре. Ви в повітрі можете відчувати тепло, яке струмує від її тіла. У неї в жилах тече кров, Єлизаре. Ви чуєте її запах.

— Як це? — видихнула Катя.

— Белла — її біологічна мати, — пояснив Едвард. — Вона завагітніла, виносила й народила Ренесму, поки ще була людиною. Вона заледве не померла через це. Мені довелося впорснути їй отруту просто в серце, щоб урятувати її.

— Я про таке ніколи й не чув, — мовив Єлизар. Плечі його й досі були напруженими, а голос холодним.

— Фізичні стосунки між вурдалаками й людьми — річ нечаста, — відповів Едвард, і цього разу в його голосі забринів чорний гумор. — А люди, які виживають після таких побачень, трапляються ще рідше. Невже ви не згодні, кузини?

Катя й Таня нахмурилися до нього.

— Та годі тобі, Єлизаре. Ти ж бачиш схожість?

На Едвардові слова зреагувала Кармен. Вона обійшла Єлизара, проігнорувавши його напіввисловлений протест, і зробила кілька обережних кроків, зупинившись просто переді мною. Вона трошки схилилася, уважно зазирнувши Ренесмі в обличчя.

— У тебе мамині очі, — сказала вона тихим і спокійним голосом, — але обличчям ти — викапаний тато.

А тоді, наче не могла стриматися, вона всміхнулася до Ренесми.

Ренесма у відповідь засліпила її усмішкою. Вона торкнулася моєї щоки, не відводячи погляду від Кармен. Вона питала, чи можна торкнутися обличчя Кармен, чи не буде неприємностей.

— Ти не проти, якщо Ренесма сама тобі дещо скаже? — запитала я Кармен. Я й досі була така знервована, що могла говорити тільки пошепки. — У неї дар пояснювати у свій спосіб.

Кармен і досі усміхалася до Ренесми.

— А ти вмієш розмовляти, крихітко?

— Так, — відповіла Ренесма мелодійним високим сопрано. Всі з Таниної родини, крім Кармен, здригнулися на звук її голосу. — Але я можу показати більше, ніж умію сказати.

Вона поклала маленьку долоньку в ямочках на щоку Кармен.

Кармен застигла, мов крізь неї пропустили електричний струм. Єлизар миттю опинився поруч із нею й пригорнув за плечі, ніби хотів відтягнути.

— Стривай, — задихнувшись, зупинила його Кармен; вона незмигно втупилася в очі Ренесми.

Ренесма «пояснювала» все Кармен досить довго. Едвардове обличчя було напруженим — він бачив усе разом із Кармен, і як мені хотілося передивитися те ж саме, що й він! Джейкоб нетерпляче переминався з ноги на ногу позаду мене, і я була певна, що він теж хотів би все сам побачити.

— Що їй Нессі показує? — пробурчав він собі під ніс.

— Усе, — стиха мовив Едвард.

Ще одна хвилина минула, і нарешті Ренесма забрала долоньку зі щоки Кармен. Вона переможно всміхнулася до враженої вампірки.

— Вона справді твоя дочка, так? — видихнула Кармен, переводячи свої топазові очі на Едвардове обличчя. — Який яскравий дар! Він міг передатися тільки від обдарованого батька.

— Ти віриш тому, що вона тобі показала? — запитав Едвард напружено.

— Без жодних вагань, — просто відповіла Кармен.

Єлизарове обличчя застигло від недовіри.

— Кармен!

Кармен узяла його руки в свої і стиснула.

— Хоч як неймовірно це видається, але Едвард розповів тобі чисту правду. Нехай дитина сама тобі все покаже.

Кармен підштовхнула Єлизара до мене й кивнула Ренесмі.

— Покажи йому, mi querida[15].

Ренесма всміхнулася, вочевидь, щаслива він того, що Кармен прийняла її, та легенько торкнулася Єлизарового чола.

— Ay caray![16] — виплюнувся він два слова й сіпнувся геть від неї.

— Що вона тобі зробила? — з притиском запитала Таня, обережно наближаючись. Катя теж прокралася ближче.

— Вона просто намагається показати тобі свою версію подій, — мовила Кармен заспокійливим тоном.

Ренесма нетерпляче насупилася.

— Будь ласка, дивіться, — звеліла вона Єлизарові. Вона простягнула до нього руку, але долоня завмерла за кілька дюймів від його обличчя — вона чекала.

Єлизар підозріло зиркнув на неї, а тоді обернувся до Кармен по допомогу. Та заохочувально кивнула. Єлизар глибоко вдихнув і нахилився вперед, поки чоло його не діткнулося долоньки.

Коли Ренесма почала, він здригнувся, але цього разу стримався, зосереджено заплющивши очі.

— А-а-а, — видихнув він за кілька хвилин, розплющуючи очі. — Розумію.

Ренесма усміхнулася до нього. Він повагався, а потім знехотя послав їй усмішку у відповідь.

— Єлизаре? — запитала Таня.

— Це все правда, Таню. Це не безсмертна дитина. Вона наполовину людина. Ходи сюди. Сама все побачиш.

Мовчки Таня, у свою чергу, обережно зайняла місце навпроти мене, а тоді й Катя; перша ж картинка, яку показала їм Ренесма, шокувала їх. Але коли все закінчилося, вони, як і Кармен із Єлизаром, задавалося, були цілковито скорені.

Я метнула погляд на Едвардове спокійне обличчя, вражена: невже справді все минулося так легко? Його золотаві очі були чистими, незатьмареними. Тут не було жодного обману.

— Дякую за те, що вислухали, — тихо сказав він.

— Але серйозна загроза, про яку ти нас попереджав, справді існує, — мовила Таня. — Не від цієї дитини, тепер я бачу, але точно від Волтурі. Як вони дізналися про неї? Коли вони будуть тут?

Я не здивувалася, що вона так швидко все вхопила. Зрештою, звідки може походити загроза для такої сильної родини, як моя? Тільки від Волтурі.

— Коли Белла побачила Ірину тоді, в горах, — пояснив Едвард, — Ренесма була з нею.

Катя зашипіла, а очі її перетворилися на щілини.

— То це Ірина зробила? Тобі? Карлайлові? Ірина?!

— Ні, це вже не вона, — прошепотіла Таня. — Це хтось інший…

— Аліса бачила, як вона вирушила до них, — пояснив Едвард. Цікаво, чи хтось зауважив, як він легенько здригнувся, промовивши Алісине ім’я.

— Як вона могла так учинити? — ні до кого не звертаючись, запитав Єлизар.

— Уявіть, якби ви побачили Ренесму хіба що здалеку. Якби не дочекалися наших пояснень…

Таня звузила очі.

— Що б вона там не подумала… Ми ж одна родина!

— Ми вже нічого не зможемо вдіяти з Ірининим рішенням. Запізно. Аліса сказала, у нас — щонайбільше місяць.

Таня та Єлизар схилили голови набік. Катя нахмурила брови.

— Так довго? — запитав Єлизар.

— Вони вирушають усі разом. Це, вочевидь, вимагає деякої підготовки.

Єлизар хапнув ротом повітря.

— Вся-вся гвардія?

— І не тільки гвардія, — напружено мовив Едвард. — Аро, Гай, Марк. Навіть дружини.

Їхні очі вражено розширилися.

— Неможливо, — тупо сказав Єлизар.

— Два дні тому я б теж так гадав, — мовив Едвард.

Єлизар насупився, а коли заговорив, його голос був більше схожим на гарчання.

— Але це ж безглуздя! Навіщо їм піддавати і себе, і дружин небезпеці?

— Це безглуздо тільки з цієї точки зору. Аліса сказала: тут щось більше за просте покарання за переступ, який ми, на їхню думку, вчинили. Вона вважала, ви зможете нам допомогти розгадати.

— Більше за покарання? Але що ж це може бути? — Єлизар міряв кроками кімнату — до дверей і назад, наче був сам-один; чоло його нахмурилося, очі втупилися в підлогу.

— А де всі ваші, Едварде? Карлайл, і Аліса, і решта? — запитала Таня.

Едвардового секундного вагання можна було б і не зауважити. Відповів він тільки частково:

— Вони шукають друзів, які б згодилися нам допомогти.

Таня нахилилася до Едварда, простягнувши руки.

— Едварде, хоч скільки б ви друзів не зібрали, ми вам не допоможемо перемогти. Ми тільки можемо померти разом із вами. Ви повинні це усвідомлювати. Звісно, ми вчотирьох, певно, заслуговуємо на це після Ірининої зради — та й після всього, що трапилося в минулому — і тоді теж через неї…

Едвард швидко похитав головою.

— Ми не просимо вас битися й помирати разом із нами, Таню. Ви знаєте, що Карлайл вас би ніколи про таке не попросив.

— Тоді навіщо ж, Едварде?

— Нам потрібні свідки. Нам просто треба змусити їх пригальмувати. Щоб вони дозволили нам пояснити… — він торкнувся щоки Ренесми; вона ж ухопила його за руку й притиснула до шкіри. — Важко піддавати сумнівам нашу версію, коли все побачиш на власні очі.

Таня повільно кивнула:

— Ви гадаєте, її минуле щось важитиме в їхніх очах?

— Так, оскільки воно — проекція майбутнього. Обмеження були введені тільки для того, щоб уникнути публічності, щоб не створювати дітей, яких неможливо приборкати.

— Я зовсім не небезпечна, — втрутилася Ренесма. Я дослухалася до її високого чистого голосу по-новому, уявляючи, як він звучить для інших. — Я ніколи не поранила ні дідуся, ні Сью, ні Біллі. Я люблю людей. Таких людей-вовків, як мій Джейкоб, — вона впустила Едвардову долоню, потягнулася назад і поплескала Джейкоба по руці.

Таня й Катя обмінялися швидкими поглядами.

— Якби Ірина не прийшла так рано, — міркував Едвард, — можна було б усього цього уникнути. Ренесма росте надзвичайно швидко. За місяць вона стане старшою на півроку.

— Ну, принаймні це ми зможемо точно засвідчити, — рішучо промовила Кармен. — Ми зможемо заприсягтися, що на власні очі бачили, як вона зростає. Чи Волтурі здатні проігнорувати такі свідчення?

Єлизар пробурмотів:

— І справді! — але погляду не підвів і продовжив міряти кроками кімнату, ні на кого не звертаючи уваги.

— Так, ми зможемо виступити вашими свідками, — підтвердила Таня. — Це — точно. Ми поміркуємо, що ми здатні для вас зробити.

— Таню, — запротестував Едвард, чуючи її думки — вона озвучила далеко не всі, — ми не сподіваємося, що ви битиметеся разом із нами.

— Якщо Волтурі не зупиняться, щоб вислухати наші свідчення, ми не зможемо просто стояти осторонь, — наполягла Таня. — Звісно, я можу говорити тільки за себе.

Катя пирхнула.

— Ти настільки в мені сумніваєшся, сестро?

Таня широко їй усміхнулася.

— Врешті-решт, це ж чисте самогубство!

Катя відповіла осяйною усмішкою і знизала плечима.

— Я з вами.

— Я теж зроблю все, що мені до снаги, аби захистити дитину, — підтримала їх Кармен. А тоді, наче не змогла втриматися, простягла руки до Ренесми: — Можна тебе потримати на руках, bebé linda?[17]

Ренесма охоче потяглася до Кармен, рада, що має нового друга. Кармен міцно пригорнула її, бурмочучи до неї іспанською.

Все було точно так само, як раніше вже трапилося з Чарлі та з усіма Калленами. Ренесмі неможливо було опиратися. Що ж такого було в ній, що просто притягувало оточуючих, що змушувало людей наражати свої життя на небезпеку заради неї?

На хвильку я повірила, що наш задум може справдитися. Може, Ренесмі вдасться неможливе, й вона так само прихилить до себе ворогів, як прихилила друзів.

А тоді я згадала, що Аліса полишила нас, і надія моя розтанула швидше, ніж з’явилася.

РОЗДІЛ 31. ТАЛАНТ

— А яким чином вовкулаки причетні? — запитала Таня, вивчаючи Джейкоба.

Джейкоб відповів перш, ніж Едвард устиг мовити слово.

— Якщо вурдалаки не зупиняться самі, щоб вислухати версію Нессі… себто Ренесми, — виправився він, усвідомлюючи, що Таня не зрозуміє цього дурнуватого прізвиська, — ми їх зупинимо.

— Вельми хоробро, хлопче, але це не до снаги й бійцям, досвідченішим за тебе.

— Ви не знаєте, на що ми здатні.

Таня знизала плечима.

— Звісно, це ваші життя, і ви можете марнувати їх, як вам заманеться.

Джейкоб метнув погляд на Ренесму (яка й досі була в Кармен на руках, а Катя схилилася над ними) — у ньому прозоро читалося почуття.

— Вона особлива, ця крихітка, — вголос міркувала Таня. — Їй важко опиратися.

— Яка талановита родина, — пробурмотів Єлизар, міряючи кроками кімнату. Темп прискорювався — він долав відстань від Кармен до дверей і назад щосекунди. — Батько читає думки, мати має щит, а це неймовірне дитя своїми чарами причарувало нас усіх. Цікаво, чи існує для її дару особлива назва — чи, може, для вампіра-напівкровки це нормальна річ… Якщо таке взагалі можна вважати нормальним! Вурдалак-напівкровка!

— Перепрошую, — вражено мовив Едвард. Він простягнув руку й утримав Єлизара за плече, коли той от-от збирався повернутися до дверей. — Що ти тільки-но сказав про мою дружину?

Єлизар зацікавлено поглянув на Едварда, на мить облишивши маніакально бігати кімнатою.

— Щит, я гадаю. Вона мене блокує, тож я не маю певності.

Я витріщилася на Єлизара, збентежено нахмуривши брови.

Щит? І що він мав на увазі, кажучи, що я його блокую? Я була просто поруч із ним, жодним чином не намагаючись протистояти йому.

— Щит? — перепитав Едвард зачудовано.

— Та годі тобі, Едварде! Якщо я не здатен проникнути в її голову, то певен, і ти ні. Ти зараз чуєш її думки? — запитав Єлизар.

— Ні, — промурмотів Едвард. — Але я й ніколи не міг. Навіть коли вона була людиною.

— Ніколи? — Єлизар кліпнув. — Цікаво. Це свідчить про дуже відчутний латентний талант, якщо він так чітко виявлявся навіть до перетворення. Я не можу намацати щілинку, щоб проникнути під щит і відчути все до кінця. Але він, либонь, і досі в зародковому стані, адже вона — кількамісячний вампір-перволіток, — він звернув на Едварда сердитий погляд. — І, певно, навіть не підозрює про те, що чинить. Цілковито несвідома. Яка іронія! Аро посилав мене прочісувати всенький світ, шукаючи подібні аномалії, — а ти просто наразився на аномалію — і не усвідомлював, що перед тобою, — Єлизар недовірливо похитав головою.

Я насупилася.

— Ви про що говорите? Який це такий у мене щит? Що це взагалі означає?

Я не могла уявити нічого, крім середньовічного панцира. Єлизар схилив голову набік, вивчаючи мене.

— Гадаю, коли я служив у гвардії, ми ставилися до цього занадто формально. Насправді розбивати таланти на категорії — річ суб’єктивна й випадкова; кожен дар унікальний, один і той самий дар двічі не повторюється. Але твій талант, Белло, класифікувати досить легко. Захисні таланти, які певною мірою вберігають свого власника, називають щитами. Ти колись перевіряла свої можливості? Пробувала блокувати когось, крім мене та свого чоловіка?

Незважаючи на те, як швидко працював мій новий мозок, збігло кілька секунд, перш ніж я спромоглася сформулювати відповідь.

— Це розповсюджується тільки на певні аспекти життя, — пояснила я. — Моя голова — це, так би мовити, приватна територія. Але ніщо не зупиняє Джаспера впливати на мій гумор або ж Алісу — бачити моє майбутнє.

— Чистої води ментальний захист, — кивнув до себе Єлизар. — Обмежений, але потужний.

— Аро не зміг прочитати її думок, — втрутився Едвард. — Хоча коли вони зустрілися, вона ще була людиною.

Єлизарові очі розширилися.

— Джейн намагалася завдати мені болю, але не впоралася, — докинула я. — Едвард вважає, що Деметрі не зможе знайти мене, та й Алек не завдасть мені клопоту. Це добре?

Єлизар, досі не в змозі говорити, кивнув.

— Дуже.

— Щит! — вигукнув Едвард, і в голосі його забриніло глибоке задоволення. — Я й не подумав! Мені зустрічалася тільки одна така людина — Рената, але її дар був відмінним.

Єлизар трішки оговтався.

— Так, жоден талант не може виявитися тотожним іншому, бо ж немає двох людей, які мислять однаково.

— Хто така Рената? І що вона вміє? — запитала я. Ренесма теж зацікавилася — вона відхилилася від Кармен, щоб визирнути з-за Каті.

— Рената — особистий охоронець Аро, — пояснив мені Єлизар. — У неї дар щита вельми практичний, і дуже сильний.

Я нечітко пам’ятала купку вурдалаків, які товклися навколо Аро у макабричній вежі; там були і чоловіки, і жінки. У цьому неприємному, жахливому спогаді я не могла розрізнити облич тих жінок. А однією з них, певно, й була Рената.

— Цікаво… — міркував Єлизар. — Бачте, Рената має потужний щит проти фізичних нападів. Якщо хтось наближається до неї — або ж до Аро, бо вона завжди поруч із ним у несприятливих ситуаціях, — ця особа відчуває себе… відштовхнутою. Навколо Ренати силове поле, яке відштовхує, хоча його практично неможливо помітити. Ви просто зауважуєте, що чомусь повернули у зовсім іншому напрямку, ніж збиралися, а у пам’яті вашій немає чіткого спогаду про те, що ж ви взагалі намагалися зробити перед тим. Вона захищає Га я та Марка також, якщо виникає потреба, але Аро має найвищий пріоритет.

Але дар її насправді не фізичний. Як і в більшості випадків, коли йдеться про вурдалацькі таланти, вона впливає на свідомість. Якби вона спробувала не підпускати тебе, цікаво, хто б переміг? — він похитав головою. — Я ніколи не чув, щоб хтось міг опиратися дару Аро або Джейн…

— Мамо, ти особлива, — мовила Ренесма без тіні подиву в голосі, наче йшлося про колір мого вбрання.

Я почувалася дезорієнтованою. Невже я ще не знаю свого дару? У мене ж є суперсамоконтроль, який дозволив мені проминути жахливу стадію перволітка. Здебільшого вампіри мають тільки один талант, хіба ні?

Чи Едвард мав рацію від самого початку? Перш ніж Карлайл припустив, що мій самоконтроль — щось надприродне, Едвард гадав, що моя здатність стримуватися — просто результат гарної підготовки: зосередженість і підхід — ось як він це назвав.

То хто з них мав рацію? Невже я ще дещо вміла? Невже тому, на що я здатна, є назва та класифікація?

— Ти можеш поширювати його? — поцікавилася Катя.

— Поширювати? — перепитала я.

— Поширювати навколо себе, — пояснила Катя, — затуляти щитом іще когось, окрім себе.

— Не знаю. Я ніколи не пробувала. Я й не знала, що можна спробувати таке.

— Може, ти й не здатна на це, — швидко мовила Катя. — На Бога, я працюю над собою вже кілька сторіч, і все, чого мені вдалося досягти, це пропускати шкірою електричний струм.

Я втупилася в неї, заінтригована.

— У Каті — войовничий дар, — пояснив Едвард. — Схожий на талант Джейн.

Я несамохіть відскочила від Каті, й вона засміялася.

— Я не садистка, — запевнила вона мене. — Просто це вельми придається під час бійок.

Слова Каті потроху проникали в мою свідомість, тулитися купи. Захистити щитом когось іншого запропонувала вона. Наче є хоч якась можливість відкрити свою дивну, ненормально непроникну голову для когось, впустити його всередину.

Я пригадала, як корчився Едвард на стародавньому камінні у вежі Волтурі. Хоча цей спогад був із людських часів, він був чіткішим, болючішим за всі інші, — ніби його витаврували на тканинах мого мозку.

А якби мені вдалося не дати цьому повторитися ще раз? Якби я змогла захищати його? Захищати Ренесму? А що як існує бодай химерне сподівання, що я здатна захистити щитом і їх?

— Ти мусиш навчити мене, як я маю діяти! — з притиском мовила я, хапаючи Катю за руку. — Ти мусиш мені показати, що робити!

Катя здригнулася від мого потиску.

— Може… якщо ти припиниш ламати мені кістки.

— Ой! Вибач!

— Ти точно захищаєшся щитом, — сказала Катя. — Коли я ворухнулася, твоя рука мала відскочити від мене. Але ж ти нічого щойно не відчула?

— Не слід було робити цього, Катю. Вона ж не хотіла поранити тебе, — пробурмотів Едвард. Але ми й не зважили на нього.

— Ні, я нічого не відчула. Ти пропускала струм шкірою?

— Еге ж. М-м-м… Я ще не зустрічала нікого, хто не відчував би мого струму, — ні серед людей, ні серед безсмертних.

— І ти кажеш, що поширюєш його? На всю свою шкіру? Катя кивнула.

— Колись дар був тільки у мене в долонях. Як у Аро.

— Чи у Ренесми, — втулив Едвард.

— Але я добре потренувалася і поширила струм на все тіло. І це непоганий захист. Будь-хто, коли намагається торкнутися мене, валиться з ніг, наче його тицьнули електрошокером. Він вирубається буквально на секунду, але й цього досить.

Я слухала Катю упіввуха, а в думках так і сяк прокручувала ідею, що, можливо, мені вдасться захистити свою невеличку родину, якщо я вчитимуся швидко. Я гаряче воліла також виявити здібності до цього «поширювання» — я ж бо якимсь незбагненним чином вправна в усьому, до чого беруся у своєму новому вурдалацькому житті. Мій людський досвід не підготував мене до того, що деякі речі даються від природи, тож я до останнього мала сумніви у власних здібностях.

Я почувалася, наче ніколи в житті ще не хотіла нічого так, як цього: мати змогу захищати тих, кого люблю.

Оскільки я була настільки занурена в себе, то й не помітила безмовного діалогу між Едвардом та Єлизаром, поки вони нарешті не заговорили вголос.

— Ти можеш пригадати хоч один виняток? — запитав Едвард.

Я роззирнулася, намагаючись збагнути, що він має на увазі, й зауважила, що всі також витріщаються на двох чоловіків. Ті замислено нахилилися один до одного, на Едвардовому обличчі була написана підозра, а на Єлизаровому — сум і неохота.

— Я не хочу про них так думати, — крізь зуби процідив Єлизар.

Я була здивована наглою переміною атмосфери в кімнаті.

— Якщо ти правий… — почав був Єлизар.

Едвард обірвав його:

— То була твоя думка, не моя.

— Гаразд, якщо я правий… Я навіть не уявляю, що це означатиме. Це змінить усе в тому світі, який ми створили. Це змінить моє уявлення про життя. Змінить світ, до якого я належав.

— Ти завжди все робив із найкращими намірами, Єлизаре.

— Та чи матиме це значення? І що я зробив? Скільки життів…

Таня заспокійливо поклала долоню на Єлизарове плече.

— Що ми проґавили, друже? Я б теж хотіла знати, щоб посперечатися з вашими думками. Бо ви нічого в житті не зробили такого, аби так себе картати.

— Невже? — муркнув Єлизар. А тоді вивільнився з її руки й почав знову міряти ногами кімнату — швидше, ніж до того.

Таня дивилася на нього зо дві секунди, а потім перевела погляд на Едварда.

— Поясни.

Едвард кивнув, напруженим поглядом проводжаючи Єлизара, який бігав кімнатою.

— Він намагався збагнути, чому раптом усі Волтурі приїжджають, аби покарати нас. Вони так ніколи не чинять. Звісно, ми — найбільший дорослий клан, із яким вони мали справу, але в минулому траплялося, що клани об’єднувалися, аби протистояти їм, і все одно не становили серйозної загрози, незважаючи на чисельність. Ми тісніше пов’язані між собою, але й цей фактор небагато важить.

Отож Єлизар пригадував інші випадки, коли карали якісь клани — за те чи за се, і йому на гадку спала певна схема. Це була схема, яку решта гвардії б і не зауважила, оскільки Єлизар передавав усе корисне, що йому вдалося розвідати, особисто Аро. Ця схема повторювалася десь раз на сторіччя…

— І що за схема? — запитала Кармен, спостерігаючи за Єлизаром разом із Едвардом.

— Аро нечасто бере участь у таких каральних заходах, — мовив Едвард. — Але в минулому, коли Аро прагнув знайти вампіра з певним даром, зазвичай дуже швидко відшукувалися докази, що той чи той клан учинив непростимий злочин. Патріархи вирішували особисто подивитися на те, як гвардія здійснює правосуддя. А коли більшість членів клану вже були знищені, Аро раптом милував когось, хто подумки, як він заявляв, найщиріше каявся. І завжди виявлялося, що цей вурдалак має дар, яким так захоплювався Аро. І завжди цій особі пропонували місце в гвардії. Зазвичай переконати такого вампіра було неважко — йому лестило, що його так пошанували. І винятків не було.

— Мабуть, це п’янить, коли тебе обирають, — зауважила Катя.

— Ха! — рикнув Єлизар, і далі гасаючи кімнатою.

— Є одна людина в гвардії, — пояснив Едвард люту реакцію Єлизара, — на ім’я Челсі. Вона може впливати на емоційні зв’язки між людьми. Вона може ослаблювати або зміцнювати зв’язки. Вона може змусити когось почувати прив’язаність до Волтурі, бажання приєднатися, охоту догодити…

Єлизар став як укопаний.

— Ми всі усвідомлювали, чому Челсі така корисна. Наприклад, у бою, коли нам щастило розділити клани, які вступили в спілку, і тоді перемогти їх було значно легше. І якщо вдається відділити невинних членів клану від винних, то справедливість може здійснитися без непотрібної жорстокості — винних можна покарати без втручання, а невинних помилувати. В іншому разі було б неможливо утримати клан від спільної боротьби. Отож Челсі розривала зв’язки, які їх поєднували. Мені це здавалося виявом доброти, милосердя Аро. Я підозрював, що саме Челсі тримає наш клан таким тісним і дружним, але ж це було добре! Бо так ми могли більше. І так нам було легше співіснувати.

Від цього пояснення мої туманні спогади прояснилися. Раніше я ніяк не могла втямити, чому гвардія кориться своїм хазяям так радо, заледве не з відданістю коханців.

— Наскільки дужий її дар? — Таня запитала напруженим голосом. Вона швидко обвела поглядом усіх членів своєї родини.

Єлизар знизав плечима.

— Мені ж із Кармен вдалося піти від них… — і похитав головою: — Але будь-який зв’язок, слабший, ніж зв’язки між подружжям, загрожений. Принаймні у звичайному клані. Здебільшого такі зв’язки слабші, ніж у нашій родині. Завдяки тому, що ми утримуємося від людської крові, ми цивілізованіші — і це дозволяє нам будувати стосунки на любові. Не думаю, що їй вдасться зруйнувати нашу відданість, Таню.

Таня кивнула, начебто заспокоєна, а Єлизар продовжив свої міркування:

— Я гадаю, що єдиною причиною, з якої Аро вирішив приїхати особисто, та ще й привезти стількох із собою, може бути те, що він замислив не покарання, а надбання. Він має бути присутній, аби контролювати ситуацію. Але йому особисто потрібна вся гвардія для захисту від такого великого й обдарованого клану. З іншого боку, в такому разі решта патріархів залишилися б у Волтеррі незахищеними. А це занадто ризиковано: хтось може спробувати скористатися. Отож вони приїдуть усі. А як іще він має бути певен, що збереже той дар, яким так захоплюється? — міркував Єлизар.

Едвардів голос був тихим, як подих:

— Минулої осені в його думках я побачив, що він понад усе хотів би мати в своєму клані Алісу.

Я роззявила рота, згадуючи кошмари, які марилися мені давним-давно: Едвард і Аліса в чорних мантіях, у них червлені, як кров, очі, їхні обличчя холодні й чужі; вони стояли поряд, як тіні, а Аро тримав їх за руки… Невже Аліса нещодавно угледіла в майбутньому те саме? Невже вона побачила, як Челсі намагається заглушити її любов до нас, прив’язати її до Аро, Гая та Марка?

— Ось чому Аліса поїхала? — запитала я, і голос мій здригнувся на її імені.

Едвард притулив долоні мені до обличчя.

— Гадаю, так. Щоб Аро не дісталося те, чого йому кортить найбільше. Щоб не дати свій дар йому до рук.

Я вчула, як Катя й Таня перемовляються стурбованими голосами, і згадала, що вони нічого не знають про Алісу.

— І тебе він теж хоче, — прошепотіла я.

Едвард стенув плечима, і якусь мить його обличчя було дуже спокійним.

— Не так уже. Я не можу запропонувати чогось, чого він і так не має. І крім того, все залежатиме від того, чи знайде він спосіб підкорити мене. Він знає мене й усвідомлює, наскільки нелегко це буде, — він сардонічно звів брову.

На Едвардову безтурботність Єлизар тільки нахмурився.

— Між іншим, він знає і твої слабкості також, — зауважив він і виразно поглянув на мене.

— Зараз цього не варто обговорювати, — швидко кинув Едвард.

Єлизар проігнорував натяк і провадив:

— Аро захоче і твою дружину також. Безперечно, його заінтригував дар, який здатен був опиратися його впливу навіть у людському тілі.

Едвардові було неприємно обговорювати цю тему. Мені також. Якщо б Аро захотів чогось від мене — та будь-чого! — йому досить було поставити Едварда під загрозу — і я б миттю скорилася. І навпаки.

Невже смерть — менше зло? Невже насправді нам варто лякатися неволі?

Едвард змінив тему:

— Гадаю, Волтурі просто чекали на щось таке — на зручну нагоду. Вони не переймалися заздалегідь, яке вигадати виправдання для своїх дій, вони просто склали план — і чекали, коли годяще виправдання з’явиться саме собою. Ось чому Аліса змогла побачити, як розвиватимуться події, ще перш ніж Ірина з’явилась у Волтурі. Рішення було ухвалене давно, просто слід було дочекатися вірогідного обґрунтування.

— Якщо Волтурі використовують ту довіру, яку покладають на них безсмертні… — пробурмотіла Кармен.

— Хіба це важить? — зауважив Єлизар. — Хто нам повірить? Та навіть якби і вдалося всіх переконати, що Волтурі зловживають своєю владою, що зміниться? Ніхто не вистоїть проти них.

— Хоча серед нас є дещиця божевільних, які ладні спробувати, — зронила Катя.

Едвард похитав головою:

— Катю, ви тут тільки за свідків. Якою б не була мета Аро, не думаю, що він заради неї готовий заплямувати репутацію Волтурі. Якщо ми зможемо на його звинувачення навести обґрунтовані докази, йому доведеться відпустити нас із миром.

— Звісно, — муркнула Таня.

Але ніхто не почувався переконаним. Кілька довгих хвилин усі мовчали.

А далі я вчула, як шини з’їхали з шосе й повернули на ґрунтівку, яка вела до будинку Калленів.

— О чорт, це ж Чарлі, — тихо вилаялась я. — Може, Деналі пересидять нагорі, поки…

— Ні, — сказав Едвард чужим голосом. Очі його були якимись далекими — він втупився у вхідні двері. — Це не твій батько, — він перевів погляд на мене. — Це Аліса знайшла і прислала до нас Пітера та Шарлотту. Отож час підготуватися до нового раунду.

РОЗДІЛ 32. ГОСТІ

Величезний будинок був так натоптаний гостями, що ніхто не міг уже почуватися в ньому комфортно. Трималися тільки тому, що нікому з гостей не було потреби спати. Тільки обіди були ризикованими. Гості намагалися дотримуватися наших правил. Форкс і Ла-Пуш, включно з околицями, були забороненою зоною; полювати дозволялося тільки поза межами штату. Едвард, гостинний господар, позичав свою машину, кому заманеться, не змигнувши оком. Я в цій ситуації почувалася доволі неприємно й утішалася хіба думкою, що вони так і так би полювали деінде в світі.

Джейкоб непокоївся навіть більше за мене. Вовкулаки створені природою для того, щоб рятувати людські життя, а тут, буквально за крок від кордонів зграї, тривали масові вбивства. Але за цих обставин, коли життя Ренесми опинилося під гострою загрозою, він тримав язик за зубами й пропалював поглядом дірки в підлозі, щоб не дивитися на вурдалаків.

Мене здивувало, з якою легкістю наші гості-вампіри сприйняли Джейкоба, — погані передчуття Едварда не справдилися. Здавалося, вони просто не помічають присутності Джейкоба: він був неначе не зовсім живою істотою, проте й, безперечно, не їжею. До нього ставилися так, як часом люди, які не люблять тварин, поводяться з домашніми улюбленцями своїх друзів.

Зараз Лі, Сет, Квіл та Ембрі перейшли у підпорядкування Сема, і Джейкоб би охоче приєднався до їхнього вартування, якби міг хоч мить витримати без Ренесми, а Ренесму цілком поглинули дивні Карлайлові приятелі.

Півдюжини разів нам довелося повторити історію, яку ми розповіли клану Деналі. Спершу для Пітера й Шарлотти, яких Аліса з Джаспером відправили до нас, навіть нічого не пояснивши; як і більшість людей, які знали Алісу, вони повірили на слові, незважаючи на брак пояснення. Аліса не сказала їм і слова про те, куди вони самі подалися з Джаспером. І навіть не натякнула, чи побачаться вони ще у майбутньому.

Ні Пітерові, ні Шарлотті ще не доводилося бачити безсмертну дитину. Хоча вони знали правила, їхня реакція не була такою відразливою, як спершу в Деналі. Вони з цікавістю «вислухали» Ренесмині пояснення. І цього виявилося досить. Вони готові були свідчити на нашу користь так само, як і Танина родина.

Карлайл знайшов і прислав до нас своїх приятелів із Єгипту й Ірландії.

Першим прибув ірландський клан. Шуван (в усіх сенсах велична жінка, чиє дебеле тіло просто заворожувало своїми плавними рухами) була головою клану, але і вона, і її суворий чоловік Ліум цілковито довіряли судженням наймолодшого члена клану. Маленька Меґі, з її танцюючими рудими кучериками, не справляла такого величного враження, як двоє старших із клану, проте у неї був дар відрізняти правду від брехні, отож ніхто й ніколи не ставив під сумнів її вердиктів. Меґі заявила, що Едвард каже правду, отож Шуван і Ліум повністю повірили нашій розповіді, навіть перш ніж Ренесма торкнулася їх.

Амун та інші єгипетські вампіри — то була цілковито інша історія. Незважаючи на те, що двох наймолодших членів клану — Бенджаміна та Тію — переконали пояснення Ренесми, Амун відмовився торкатися її та звелів своєму клану залишити наш будинок. Бенджамін (неймовірно радісний вурдалак, на вигляд — зовсім хлопчисько, який водночас здавався неймовірно самовпевненим і напрочуд безтурботним) переконав Амуна зостатися, з погрозою натякнувши йому на можливий розпад клану. Амун зостався, проте й далі навідріз відмовлявся торкатися Ренесми, та ще й не дозволяв цього робити своїй дружині Кебі. Стосунки в цьому клані були дуже дивними, незважаючи на те, що єгиптяни зовні були вельми схожими — чорнокосими, з оливковою шкірою, вони справляли враження кровних родичів. Амун був найстаршим у клані, очевидним лідером. Кебі ходила за ним як тінь, і я й слова від неї не почула. Тія, Бенджамінова дружина, теж була на диво мовчазною, та коли вона промовляла, в усьому, що вона скаже, відчувалася глибока думка й виваженість. І все ж здавалося, що їхній усесвіт крутиться довкола Бенджаміна, наче він був магнітом, який утримував баланс між іншими членами клану. Я запримітила, як уважно дивився на цього маленького хлопчика Єлизар, і зробила висновок, що той має талант, який притягує решту клану.

— Не все так просто, — пояснив мені Едвард, коли ми вночі нарешті лишилися самі. — У Бенджаміна такий винятковий талант, що Амун боїться втратити його понад усе. Точно як ми хотіли приховати від Аро Ренесму, — він зітхнув, — Амун хотів приховати від Аро Бенджаміна. Амун створив Бенджаміна, наперед знаючи, що той матиме особливий дар.

— Що він уміє?

— Таке, чого Єлизару навіть ніколи не траплялося. І я про таке не чував. Таке, проти чого навіть твій щит не захистить, — він усміхнувся до мене своєю кривуватою усмішкою. — Він реально може впливати на сили природи — на землю, вітер, воду й вогонь. Нічого ілюзорного — цілком фізичний вплив на природу. Бенджамін і досі експериментує зі своїм даром, а Амун намагається відточити його дар, як зброю. Але ти ж сама бачила — Бенджамін вельми незалежний. Ним неможливо маніпулювати.

— Він тобі подобається, — зробила я висновок із його тону.

— У нього напрочуд загострене відчуття правди та кривди. Мені подобаються такі люди.

Амун же був зовсім іншим, отож вони з Кебі трималися осторонь, хоча Бенджамін і Тія вже досить тісно заприятелювали і з кланом Деналі, і з ірландськими вампірами. Ми сподівалися, що повернення Карлайла зніме напругу в стосунках з Амуном.

Еммет і Роза присилали нам одиноких вурдалаків — кочівників, які симпатизували Карлайлу, якщо таких вдавалося знайти.

Першим приїхав Ґарет — високий м’язистий вурдалак із живими рубіновими очима й солом’яним волоссям, стягнутим ззаду шкіряним ремінцем. З першого погляду на нього стало очевидним, що він — авантюрист. Я була певна, який би виклик ми йому не кинули, він би охоче прийняв його, аби тільки випробувати самого себе. Він швидко зацікавився сестрами Деналі й почав розпитувати про їхній незвичайний спосіб життя. І я миттю подумала: либонь, «вегетаріанство» стане для нього ще одним випробуванням, якому він, мабуть, незабаром себе піддасть просто для того, щоб перевірити, чи пройде він і цей тест.

Приїхали також Мері та Рендал — вони вже були друзями, хоча й не кочували разом. Вони вислухали історію Ренесми й зосталися з нами за свідків, як і решта. Як і Деналі, вони зважували, як варто вчинити, якщо Волтурі не схочуть нас слухати. Всі троє кочівників, схоже, залюбки залишаться з нами.

І що більше гостей приїжджало, то кислішим ставав Джейкоб. Він намагався триматися від вурдалаків подалі, коли це було можливо, а коли ж неможливо, буркотів до Ренесми, що декому варто було б скласти перелік гостей, якщо дехто хоче, аби він правильно вимовляв імена кровопивць.

Карлайл та Есме повернулися за тиждень, за кілька днів потому — Еммет і Розалія, і коли вони нарешті приїхали додому, всім нам стало легше. Карлайл привіз із собою ще одного друга, хоча слово «друг» у цьому разі було не зовсім правильним. Алістер був англійським вампіром-мізантропом, який вважався найближчим Карлайловим приятелем, хоча не міг витримати обміну візитами частіш ніж раз на століття. Алістер вважав за краще кочувати на самоті, тож Карлайлові, щоб привезти його, довелося нагадати йому про безліч послуг, які Карлайл зробив для нього. Алістер тримався осторонь від решти гостей, і схоже, серед присутніх кланів у нього не було прихильників.

Цей задумливий темночубий вампір повірив Карлайлові на слові стосовно народження Ренесми, відмовившись, як і Амун, торкатися її. Едвард пояснив Карлайлові, Есме та мені, що Алістер боїться зоставатися з нами, бо не знає, чим усе закінчиться. Він інстинктивно не довіряв жодній владі й, відповідно, з підозрою ставився до Волтурі. А все, що відбувалося, тільки підкріплювало його підозри.

— Звісно, тепер вони знатимуть, що я був тут, — почули ми, як він буркотів собі під ніс у себе на горищі — саме там він здебільшого сидів і дувся на всіх. — Зараз уже пізно приховувати це від Аро. А це означатиме, що мені найближчі століття доведеться бігати й переховуватися. Всі, з ким перемовився Карлайл за останні десять років, опиняться в їхньому чорному списку. Не можу повірити, що дозволив утягнути себе в цю кашу. Добре ж ви ставитеся до своїх друзів!..

І якщо він і мав рацію, що всім тепер доведеться бігати й переховуватися від Волтурі, у нього шанси добре заховатися були набагато вищими, ніж у решти. Алістер був мисливцем — хоч, може, і не таким управним, як Деметрі. Просто Алістер інтуїтивно відчував неусвідомлену тягу до того, що шукав. І такої тяги йому буде цілком достатньо, аби точно знати, де варто переховатися, щоб опинитися подалі від Деметрі.

А тоді приїхала пара неочікуваних гостей — неочікуваних, бо ні Карлайл, ні Розалія так і не змогли зв’язатися з амазонським кланом.

— Добридень, Карлайле, — привітала його вища з двох дуже високих і дикуватих жінок. Обидві вони справляли враження, наче їх навмисно розтягнули: довгі руки й ноги, довгі пальці, довгі чорні коси, довгі обличчя з довгими носами. Вдягнені вони були у звірині шкури — безрукавки та тісні штани, зашнуровані по боках шкіряними ремінцями. Але не тільки їхній ексцентричний одяг додавав їм дикості — усе в них, від неспокійних червлених очей до наглих, різких рухів, сприяло такому враженню. Я ще ніколи не зустрічала таких диких вурдалаків.

Але ж їх прислала Аліса, і саме це, м’яко кажучи, вже було несподівано. З якого дива Аліса опинилася в Південній Америці? Тому, що гадала — більше ніхто не зможе зв’язатися з амазонськими вампірами?

— Зафрина та Сенна! А де ж Качірі? — запитав Карлайл. — Я ще ніколи не бачив, щоб ваша трійця розлучалася.

— Аліса сказала, що нам варто поїхати удвох, — відповіла Зафрина грубим грудним голосом, який пасував до її дикунської зовнішності. — Неприємно було розлучатися, проте Аліса запевнила, що ми вам дуже потрібні тут, а їй так само потрібна Качірі деінде. Вона більше нічого не пояснила, тільки наголосила, що слід поквапитися… — Зафрина не договорила, і в її тоні прозвучало запитання. Тоді я — напружившись і завмираючи, як і щоразу, хоч скільки б разів уже не довелося мені цього робити, — принесла Ренесму.

Незважаючи на свою люту зовнішність, вони цілком спокійно вислухали нашу історію, а тоді дозволили Ренесмі самій усе підтвердити. Вони були в такому самому захваті від Ренесми, як і решта вампірів, проте я не могла не хвилюватися, коли бачила, як вони різко та швидко крутяться довкола неї. Сенна ніколи не відходила від Зафрини та здебільшого мовчала, проте це було зовсім не схоже на Амуна й Кебі. Кебі, здавалося, цілком корилася чоловікові; Сенна та Зафрина були ніби двома членами одного організму — і просто так сталося, що саме Зафрині дісталася роль рота.

Новини про Алісу чомусь заспокоїли всіх. Було очевидно, що вона дещо замислила й збиралася уникнути долі, яку для неї приготував Аро.

Едвард неймовірно зрадів тому, що амазонський клан приєднався до нас, адже Зафрина була напрочуд обдарованою, і дар її міг легко перетворитися на грізну зброю. Не те щоб Едвард просив Зафрину битися на нашому боці у грядущій війні, проте якщо Волтурі не схочуть зупинитися, побачивши наших свідків, їм усе-таки доведеться зупинитися з іншої причини.

— Її міражі — вельми переконливі, — пояснив мені Едвард, коли виявилося, що я, як завжди, ні біса не бачу з того, що бачать інші. Зафрину і здивував, і заінтригував мій імунітет — вона з таким досі не стикалася, і тому нетерпляче крутилася, поки Едвард описував мені те, що я не могла бачити. Коли Едвард повів далі, погляд його був трохи розфокусованим. — Вона може примусити більшість людей бачити те, що їй заманеться, тільки це — і більш нічого. Наприклад, зараз мені здається, що я — сам-один у дощовому лісі. Картинка така чітка, що я цілком міг би повірити у її правдивість, якби не відчував, що й досі тримаю тебе в обіймах.

Вуста Зафрини склалися у своєрідну жорстку посмішку. За секунду Едвардові очі знов сфокусувалися — і він відповів на її усміх.

— Вражає, — зауважив він.

Ренесма так захопилася нашою розмовою, що безстрашно потягнулася до Зафрини.

— Можна й мені подивитися? — запитала вона.

— А що б ти хотіла побачити? — поцікавилась Зафрина.

— Те, що ви показали татові.

Зафрина кивнула, і я занепокоєно угледіла, як Ренесма безтямно втупилася в порожнечу. За секунду сліпуча усмішка знову осяяла її обличчя.

— Хочу ще, — звеліла вона.

Відтоді Ренесму неможливо було відірвати від Зафрини та її «чарівних картинок». Я хвилювалася, бо була певна, що Зафрина здатна навіювати й картинки далеко не такі чудові. Але через думки Ренесми я й сама бачила те, що їй навіювала Зафрина, і були ці візії такими самими чіткими, як і її власні спогади, — так я могла судити, чи годяться ці навіювання Ренесмі.

Хоча здалась я неохоче, проте не могла не визнати позитиву в тому, що Зафрина розважала Ренесму. Мені потрібні були вільні руки. Мені слід було так багато навчитися, і тілесно, і ментально, а часу залишалося так мало!

Перша спроба застосувати свої здібності в бою провалилася.

Едвард скрутив мене за дві секунди. Але замість дозволити мені вивернутися з його рук (а на це я цілком була спроможна), він відстрибнув подалі від мене. І зразу я збагнула, що щось пішло не так: він застиг, як кам’яний, утупившись у найдальший кут галявини, де ми тренувалися.

— Вибач, Белло, — мовив він.

— Усе гаразд, — кинула я. — продовжимо?

— Я не можу.

— Як це — не можеш? Ми ж тільки почали.

Він не відповів.

— Слухай, я знаю, що в мене нічого не виходить, але ніколи й не вийде, якщо ти мене не навчиш.

Він мовчав. Я грайливо стрибнула до нього. Він навіть і не спробував захищатися, отож ми обоє повалилися на землю. Він і не ворухнувся, коли я притиснулася вустами до його яремної вени.

— Я перемогла, — оголосила я.

Він звузив очі, але нічого не відповів.

— Едварде? Що таке? Чому ти не хочеш учити мене?

Минула ціла хвилина, перш ніж він заговорив.

— Я не можу… цього витримати. Еммет і Розалія навчені незгірш за мене. Таня та Єлизар знають навіть більше за мене. Попроси когось іншого потренувати тебе.

— Це не справедливо! Ти добре навчаєш. Ти ж допомагав Джасперу — ти бився і з ним, і з рештою. Чому ж ти не хочеш битися зі мною? Що я не так зробила?

Він роздратовано зітхнув. Очі його були темними — ні іскорки золота, яке б запалило чорноту.

— Сприймати тебе як мішень, аналізувати твої дії… Міркувати про способи, як можна було б убити тебе… — він здригнувся. — Все занадто реалістично! А у нас так мало часу, що тут уже не важить, хто твій учитель. Будь-хто може навчити тебе азів.

Я нахмурилася.

Він торкнувся моєї нижньої губи, яка ображено надулася, й усміхнувся.

— Крім того, нема потреби. Волтурі зупиняться. Їх змусять зрозуміти.

— А якщо ні, мені потрібне буде це знання!

— Пошукай собі іншого вчителя.

Ми не востаннє балакали на цю тему, проте мені й на міліметр не вдалося зрушити його в цьому рішенні.

Еммет охоче взявся допомогти мені, хоча на мій погляд, його тренування більше нагадували помсту за програш, коли ми мірялися силами. Якби в мене й досі з’являлися синці, я б розквітла від маківки до п’ят. Роза, Таня та Єлизар виявляли і терпіння, і підтримку. Їхні уроки нагадали мені інструктаж Джаспера минулого червня, хоча ті далекі спогади були розмитими й нечіткими. Декого з гостей моє навчання навіть розважало, отож вони запропонували свою допомогу. Кочівник Ґарет узяв на себе кілька уроків — і виявився на диво вправним учителем; він загалом так добре ладнав з усіма, що я була здивована, як це він і досі не знайшов для себе годящого клану. Одного разу я навіть спробувала битися з Зафриною, а Ренесма спостерігала, сидячи в Джейкоба на руках. Я вивчила кілька трюків, проте більше не просила її про допомогу. Правду кажучи, хоча мені дуже подобалася Зафрина і я була переконана, що вона в жодному разі не заподіє мені зла, ця дикунка вселяла в мене смертельний жах.

Я чимало навчилася від своїх учителів, проте відчуття, що всі мої знання — вельми поверхові, досі не миналося. Я й гадки не мала, скільки секунд протримаюся проти Алека та Джейн. Просто молилася, що цього вистане, аби допомогти решті.

Кожну вільну хвилину, яку я не присвячувала Ренесмі або навчанню, я проводила у дворі разом із Катею, силкуючись навчитися відсувати від себе свій внутрішній щит, щоб захистити когось іншого. У цьому мене підтримував Едвард. Я знала, він сподівався, таким чином я зможу почуватися корисною, тримаючись подалі від лінії вогню.

Але це було дуже важко. Не було за що вхопитися, не було з чим, власне, працювати. Було тільки моє люте бажання принести користь, захистити Едварда, Ренесму та всіх, кого зможу, з моєї родини. Знов і знов силкувалась я примусити цей примарний щит відхилися від мене — але успіхи мої були спорадичними. Враження було, що я намагаюся розтягнути невидиму гумову стрічку — стрічку, яка сама собою могла з цілком конкретної, реальної раптом ставати ефемерною, як дим.

Тільки Едвард згодився на роль піддослідного кролика: він раз у раз отримував Катині удари, поки я намагалася владнати хаос у власній голові. Інколи ми тренувалися кілька годин поспіль, і мені здавалося, що з мене мав би градом котитися піт, лише моє ідеальне тіло бодай у цьому не зраджувало мені. Виснаження було тільки ментальним.

Мене просто вбивало, що Едвардові всякчас доводилося страждати: я без жодної користі обіймала його обома руками, а він усе одно раз у раз здригався від «струму», яким била його Катя. Я щосили намагалася огорнути своїм щитом нас обох; іноді мені це навіть вдавалося — проте майже одразу я втрачала над ним контроль.

Це тренування було просто нестерпним, і я б надала перевагу допомозі Зафрини перед Катею. Тоді б Едвардові просто довелося переглянути безліч Зафрининих міражів, поки я навчуся захищати його від ілюзій. Але Катя наполягла, що мені потрібна сильніша мотивація — малося на увазі, як мені боляче спостерігати за Едвардовими стражданнями. Я вже почала сумніватися в тому, що дізналася про неї в нашу першу зустріч: нібито вона не отримує садистського задоволення від застосування свого дару. Мені здавалося, що вона просто насолоджується нашою грою.

— Гей, — весело мовив Едвард, намагаючись приховати найменші сліди страждання в голосі. Що завгодно, тільки б я не брала участі у військових тренуваннях. — Цього разу я заледве відчув укол. В тебе непогано виходить, Белло.

Я глибоко вдихнула, намагаючись згадати, як це мені вдалося. Посмикала гумову стрічку, силкуючись зберігати її пружність, коли пробую відсувати її геть від себе.

— Ще раз, Катю, — пробурчала я крізь зціплені зуби.

Катя притиснула долоню до Едвардового плеча.

Він зітхнув із полегшенням:

— Цього разу я взагалі нічого не відчув.

Вона звела брову:

— Я трошки зменшила силу «струму».

— От і добре, — гавкнула я.

— Приготуйся, — мовила вона й удруге потяглася до Едварда.

Цього разу він здригнувся, приглушене сичання вихопилося з-поміж його зціплених зубів.

— Вибач! Вибач! Вибач! — запричитала я, кусаючи губу. Ну, чому в мене не виходить?

— Ти чудово вправляєшся, Белло, — сказав Едвард, міцно пригортаючи мене до себе. — Ти практикуєшся заледве кілька днів — і вже час від часу тобі вдається. Катю, скажи їй, що в неї чудово виходить.

Катя піджала губи.

— Ну, не знаю. У неї, безперечно, неймовірний потенціал, а ми тільки-но почали навчання. Але вона могла б показувати кращі результати. Їй просто бракує стимулу.

Я витріщилася на неї, не вірячи власним вухам й автоматично оголюючи зуби. Як вона може говорити щось про брак мотивації, коли б’є струмом Едварда просто в мене на очах?!

Бубоніння прокотилося серед глядачів (а їхня кількість із початку нашого тренування постійно зростала — спершу за нами спостерігали тільки Єлизар, Кармен і Таня, згодом приєднався Ґарет, далі долучилися Бенджамін і Тія, Шуван і Меґі, а зараз навіть Алістер підглядав за нами з вікна на третьому поверсі). Глядачі погоджувалися з Едвардом — вони вважали, що мені непогано вдається.

— Катю… — мовив Едвард застережливо, коли в її голові визрів якийсь новий план, проте вона вже майнула геть. Вона помчала уздовж ламаної лінії берега до місця, де помалу прогулювалися Зафрина, Сенна та Ренесма — Ренесма тримала Зафрину за руку, й вони обмінювалися картинками. Джейкоб дибав назирці, як тінь.

— Нессі, — сказала Катя (гості швидко підхопили це прізвисько, яке мене так дратувало), — ти хочеш допомогти мамі?

— Ні, — проричала я.

Едвард заспокійливо обійняв мене. Я струснула його руки, щойно Ренесма полетіла до мене через двір, а за нею побігли Катя, Зафрина та Сенна.

— Ні, і ще раз ні, Катю, — прошипіла я.

Ренесма потягнулася до мене, і я автоматично розкрила для неї обійми. Вона скрутилася калачиком у мене на руках, притискаючи голівку мені під пахву.

— Але, мамо, я хочу допомогти! — мовила вона твердо. Долонька її тулилася до моєї шиї, і вона послала мені образ нас двох — нас у команді.

— Ні, — заперечила я, швидко задкуючи. Катя зробила упевнений крок до мене, рука її потягнулася до нас.

— Не підходь, Катю, — попередила я її.

— Аякже, — вона рушила вперед. Усміхалася вона як ловець, який бачить здобич.

Я перекинула Ренесму собі за спину, відступаючи в тому ж темпі, в якому Катя наступала. Тепер руки мої були вільними, і якщо Катя хоче зберегти на зап’ястках свої долоні, їй ліпше триматися подалі.

Катя, либонь, нічого не збагнула — адже сама вона й гадки не мала про почуття, яке поєднує матір і дитину. Вона не усвідомлювала, що зайшла не просто далеко, а задалеко. Я так розлютилася, що в мене перед очима попливли червоні плями, а на язику з’явився металевий присмак. Сила, яку я зазвичай намагалася стримувати, вільно потекла у мої м’язи, і я була певна, що коли Катя змусить мене, я легко причавлю її, перетворивши на камінь твердий, як алмаз.

Лють змусила мене гостріше переживати всі свої відчуття. Зараз навіть пружність мого щита здавалася реальнішою — то вже була не гумова стрічка, а тоненька плівка, яка огортала мене з ніг до голови. Ярість роздирала моє тіло, але завдяки їй я краще відчувала свій дар, наче могла торкнутися його. Я розтягнула плівку, відсунувши її від себе, заховавши Ренесму під нею цілковито — про всяк випадок, якщо Каті все-таки вдасться заскочити мене зненацька.

Катя зробила ще один умисний крок до мене, і скажений рик вихопився з мого горла та крізь зціплені зуби.

— Обережно, Катю, — застеріг її Едвард.

Катя ступила ще крок, а тоді припустилася помилки, яку зауважила навіть я — хоч якою недосвідченою я була. Вона зробила короткий стрибок назад і відвернулася, поглянувши на Едварда.

Ренесма надійно сховалася в мене за спиною; я приготувалася до стрибка.

— Ти чуєш Ренесму? — запитала Катя Едварда спокійним і недбалим голосом.

Едвард метнувся, щоб стати поміж нами, заступаючи мені дорогу до Каті.

— Ні, анічогісінько, — відповів він. — А тепер дай Беллі трохи заспокоїтися, Катю. Не варто її аж так дратувати. Я знаю, що на вигляд вона — зрілий вампір, але насправді їй заледве кілька місяців.

— Едварде, у нас немає часу розводити сентименти. Нам доведеться підштовхнути її. У нас зосталося декілька тижнів, а в неї є потенціал, щоб…

— Відступися бодай на хвильку, Катю.

Катя насупилася, але до Едвардового застереження поставилася серйозніше, ніж до мого.

Ренесма притулила долоньку мені до шиї; вона нагадувала мені про Катин напад, доводячи, що ніхто не збирався заподіяти кривду, що татко за всім наглядав…

Але мене це не заспокоїло. У мене й досі перед очима була червона пелена. Проте зараз я краще себе контролювала й уже в душі визнавала, що в Катиних словах є раціональне зерно. Злість допомагала мені. Під тиском я навчуся швидше.

Але це не означало, що ситуація мені подобалася.

— Катю, — проричала я й поклала долоню Едвардові на потилицю. Я й досі відчувала, як міцний еластичний щит, мов кокон, огортає мене й Ренесму. Я посунула його далі, ховаючи під ним і Едварда. В еластичній тканині не було ні дірочки, ні тонкого місця. Я важко дихала, тож у словах моїх було більше задиханості, ніж люті. — Ще раз, — мовила я до Каті, — тільки цього разу — Едварда.

Вона закотила очі, але метнулася вперед і притиснула долоню Едвардові до плеча.

— Нічого, — сказав Едвард. У голосі його я відчула посмішку.

— А зараз? — запитала Катя.

— Нічого.

— А зараз?! — на цей раз у її голосі була відчутна напруга.

— Нічогісінько.

Катя скрипнула зубами й відступила.

— А це ви бачите? — глибоким, грудним голосом дикунки промовила Зафрина, пильно спостерігаючи за нами трьома. В її мові вчувався дивний акцент, і наголоси вона ставила в несподіваних місцях.

— Я не бачу нічого незвичайного, — зауважив Едвард.

— А ти, Ренесмо? — запитала Зафрина.

Ренесма всміхнулася до Зафрини й похитала головою.

Лють моя майже випарувалася, отож я зціпила зуби й почала важко дихати, намагаючись розтягнути еластичний щит; здавалося, що довше я його тримаю, то важчим він стає. Він намагався повернутися на місце, він уже почав угинатися.

— Нікому не панікувати, — попередила Зафрина невеличку групу наших глядачів. — Хочу поглянути, наскільки сягає її сила.

Вражене зітхання зірвалося з вуст одразу кількох глядачів — Єлизара, Кармен, Тані, Ґарета, Бенджаміна, Тії, Шуван, Меґі — усіх, окрім Сенни, яка, здавалося, була готова до будь-чого, на що здатна Зафрина. Очі в усіх затуманилися, обличчя були напруженими.

— Піднімете руку, коли до вас повернеться зір, — звеліла Зафрина. — А тепер ти, Белло. Спробуй огорнути щитом іще когось.

Я гучно видихнула. Катя була до мене найближче, якщо не рахувати Ренесми й Едварда, але ж і вона стояла щонайменше за десять футів од мене. Я стиснула щелепи й відштовхнула від себе щит, силкуючись відсунути неподатливу плівку подалі. Дюйм по дюйму я пхала його до Каті, опираючись протидії, яку викликало кожне моє зусилля. Працюючи, я бачила тільки напружене Катине обличчя і застогнала з полегшенням, щойно очі її змигнули й сфокусувалися. Вона підняла руку.

— Неймовірно! — собі під ніс промурмотів Едвард. — Це схоже на однобічне дзеркало — я їх бачу, а вони мене ні. Я можу читати їхні думки, а вони не здатні дотягнутися до мене. І я здатен читати думки Ренесми, хоча коли сам був із тамтого боку, то нічого не чув. Я певен, що зараз Катя цілком могла би вдарити мене струмом, бо ми під однією парасолькою. Але я й досі не чую твоїх думок… Як це так?

Він і далі бубонів собі під ніс, але я не дослухалася до слів. Я скреготіла зубами, намагаючись дотягнути щит до Ґарета, який стояв найближче до Каті. Він підняв руку.

— Дуже добре, — заохотила мене Зафрина. — А тепер…

Але заговорила вона занадто рано; я хапнула ротом повітря, бо мій щит зірвався, як гумова стрічка, яку занадто розтягнули, й із виляском повернувся на місце. Ренесма, яка вперше відчула себе сліпою (а саме це зробила з рештою Зафрина), затремтіла в мене за спиною. Я виснажено штовхнула від себе щит, ховаючи під ним Ренесму.

— Можна мені хвильку перепочити? — задихано попрохала я.

Відтоді як я стала вурдалаком і аж до сьогодні я ні разу не відчувала потреби відпочити. Я страшенно розхвилювалася через те, що водночас почувалася такою вичавленою і сильною.

— Певна річ, — мовила Зафрина, а глядачі розслабилися — вона повернула їм зір.

— Катю, — покликав Ґарет, поки інші перемовлялися та несамохіть відступали, знервовані хвилинною втратою зору: вампіри не звикли почуватися такими вразливими. Високий Ґарет із солом’яного кольору чубом був, здається, єдиним необдарованим безсмертним, якого захопили мої тренування. Цікаво, в чому привабливість наших занять для цього авантюриста?

— Я б цього не робив, Ґарете, — застеріг його Едвард.

Ґарет наближався до Каті, незважаючи на застереження, вуста його були задумливо стиснені.

— Подейкують, ти можеш легко відкинути вампіра геть.

— Еге ж, — підтвердила вона. А тоді з хитрою посмішкою поманила його пальцем. — Цікаво?

Ґарет знизав плечима.

— Я ще такого не бачив. Мені здалося, що люди трошки перебільшують…

— Може бути, — згодилася Катя, зненацька посерйознішавши. — Може, це тільки спрацьовує з юними вампірами або слабкими. Я не певна. А ти на вигляд міцний. Либонь, ти зможеш витримати мій дар, — вона простягнула до нього руку догори долонею — це було очевидне припрошення. Вуста її трішки скривилися, і я тут-таки впевнилася, що її серйозний тон — то лише спроба заохотити Ґарета.

На такий виклик Ґарет тільки усміхнувся. Дуже впевнено він указівним пальцем торкнувся її долоні.

А тоді, голосно хапнувши ротом повітря, утратив рівновагу; ноги його підкосилися, і він повалився на спину. Голова його гримнула об гранітну плиту, й почувся гучний тріск. Це видовище заледве можна було витримати. Всі мої інстинкти збунтувалися проти картини такої безпорадності безсмертного — це було категорично неправильно.

— Я тебе попереджав, — зронив Едвард.

Кілька секунд Ґаретові повіки тремтіли, а тоді його очі широко розчахнулися. Він витріщився вгору на всміхнену Катю, й збентежена усмішка освітила його обличчя.

— Ого! — вигукнув він.

— Тобі сподобалося? — скептично поцікавилася вона.

— Я ж не божевільний, — зареготів він, похитавши головою і помалу зводячись на ноги, — але це було щось!

— Багато хто так каже.

Едвард закотив очі.

Тут із двору поблизу будинку долинув приглушений шум. Я вчула Карлайлів голос, який вирізнявся у мішанині здивованих голосів.

— Це вас Аліса прислала? — запитав він когось невпевненим, трошки засмученим тоном.

Іще один неочікуваний гість?

Едвард метнувся у темний ліс, а за ним — і більшість наших глядачів. Я рушила за ними трохи повільніше, а Ренесма й досі сиділа в мене за спиною. Дам Карлайлові хвильку на підготовку. Нехай трохи «розігріє» гостей, підготує до того, що на них очікує.

Обережно прямуючи до будинку, я перетягнула Ренесму собі на руки й саме збиралася увійти крізь кухонні двері, дослухаючись до того, чого не могли бачити мої очі.

— Ніхто нас не присилав, — глибокий і тихий, мов шепіт, голос відповів на Карлайлове запитання. Я миттю пригадала старечі голоси Аро та Гая — і застигла, перетнувши поріг кухні.

Я знала, що вітальня переповнена народом — майже всі побігли поглянути на нових гостей, — але звідти не долинало жодного шуму. Легке дихання — і все.

Коли Карлайл заговорив, голос його був сторожким:

— То яким побитом ви тут?

— Чутками земля повниться, — відповів інший голос — такий самий шелесткий, як і перший. — Долинули плітки, що Волтурі ополчилися проти вас. Подейкували також, що ви збираєтеся протистояти їм не самі. І схоже, плітки не збрехали. Тут у вас нічогеньке зібрання!

— Ми не маємо наміру кидати виклик Волтурі, — напружено відповів Карлайл. — Просто сталося непорозуміння — і все. Вельми серйозне непорозуміння, безсумнівно, але ми сподіваємося все з’ясувати. Перед собою ви бачите свідків. Нам просто треба, щоб Волтурі нас вислухали. Ми не…

— Нам байдуже, що там вони собі гадають, ви буцімто вчинили не так, — перебив його перший голос. — І нам байдуже, чи ви справді порушили закон.

— І байдуже, наскільки кричуще його порушили, — докинув другий голос.

— Ми півтори тисячі років чекали, коли хтось кине виклик італійським негідникам, — мовив перший. — Якщо є бодай найменший шанс, що вони не встоять, ми хотіли б на це подивитися.

— А може, й допомогти їх здолати, — додав другий. Вони говорили гладко й узгоджено, і голоси їхні були настільки схожими, що менш чутливі вуха могли обманутися, вважаючи, що це одна людина. — Якщо ви гадаєте, що маєте надію на успіх.

— Белло! — покликав мене Едвард твердим голосом. — Будь ласка, принеси Ренесму. Мабуть, слід випробувати заяви наших румунських друзів.

Мені було трохи легше від певності, що якби Ренесма засмутила румунів, принаймні половина вурдалаків у кімнаті допомогла б нам захистити її. Мені не подобалися їхні голоси, не подобалися похмурі погрози в словах. Коли я увійшла в кімнату, то збагнула, що моя оцінка збігається з оцінкою більшості. Переважна більшість нерухомих вампірів пропалювала новоприбулих лютими поглядами, а кілька з них — Кармен, Таня, Зафрина, Сенна — непомітно займали оборонні позиції, заступаючи їм дорогу до Ренесми.

Обидва вурдалаки, що стояли біля дверей, були худими й невисокими; один темночубий, а другий мав таке світле волосся, що здавався попелястим. Шкіра в них була така сама матова, наче присипана пудрою, як і у Волтурі, хоча, на мій погляд, це було не так очевидно. Щодо цього я не могла бути цілковито певна, адже бачила Волтурі тільки своїми людськими очима, отож виразного порівняння не виходило. Колючі примружені очі новоприбулих палали бордовою барвою, не затягнутою молочною плівкою. Вбрані румуни були у дуже простий чорний одяг, який можна було прийняти за сучасний, проте був у ньому натяк на старовинну моду.

Коли я з’явилася в полі зору, чорночубий вишкірився.

— Ну-ну, Карлайле. То ви справді поводилися нечемно, еге ж?

— Вона — не та, ким ви її вважаєте, Стефане.

— Та нам хоч так, хоч сяк байдуже, — втрутився білявець. — Ми вже згадували про це.

— Тоді можете спостерігати, Владимире, але в наші плани жодним чином не входить кидати виклик Волтурі, і ми вже згадували про це.

— Тоді ми просто схрестимо пальці на удачу… — почав Стефан.

— …і сподіватимемося, що нам таки поталанить, — закінчив Владимир.

Зрештою ми зібрали сімнадцять свідків — з ірландського клану до нас долучилися Шуван, Ліум та Меґі; з єгипетського клану — Амун, Кебі, Бенджамін і Тія; з амазонського — Зафрина та Сенна; з румунського — Владимир та Стефан; а з кочівників — Шарлотта і Пітер, Ґарет, Алістер, Мері та Рендал, — на додачу до власної родини, яка нараховувала одинадцятьох. Таня, Катя, Єлизар і Кармен наполягли, щоб їх зарахували до нашої родини.

Отож, окрім Волтурі, наша компанія була, либонь, найчисельнішим зібранням зрілих вампірів ув історії безсмертних.

У нас усіх потроху вселялася надія. Навіть у мене. Ренесма завоювала прихильність стількох людей за такий короткий час! Волтурі доведеться приділити нам бодай секундочку уваги…

Двійко румунських вампірів — єдині, хто вижив із величезної імперії, поваленої п’ятнадцять століть тому, — одним махом вловили ситуацію. Вони не наважувалися торкнутися Ренесми, але й не виявляли відрази до неї. Їх загадковим чином захопила наша спілка з вовкулаками. Вони спостерігали, як я тренувалася з Зафриною та Катею скоряти власний щит, як Едвард відповідав на невимовлені запитання, як Бенджамін стріляв фонтанчиками води з ріки або надимав вітер за тихої погоди самим зусиллям волі, й очі їхні блищали лютою надією, що Волтурі нарешті зустрінуться з гідними супротивниками.

Ми сподівалися на різний вислід подій, але всі сподівалися.

РОЗДІЛ 33. ФАЛЬШУВАННЯ

— Чарлі, у нас і досі зібрана компанія, про яку ти дізнатися зовсім не хочеш. Я знаю, що ти вже тиждень не бачився з Ренесмою, але відвідини просто зараз — не найкраща ідея. Може, я ліпше привезу Ренесму до тебе?

Чарлі так довго зберігав мовчанку, що я вже почала хвилюватися, чи не почув він прихованої напруги у моєму голосі.

Але зрештою він пробурмотів:

— Не хочу дізнатися… бр-р…

І я збагнула, що то просто тиск надприродного так сповільнив його реакцію.

— Гаразд, дитинко, — мовив Чарлі. — Ти зранку зможеш її привезти? Сью підвезе мені обід. Вона так само нажахана через моє куховарство, як і ти була, коли щойно приїхала у Форкс.

Чарлі розреготався, а тоді зітхнув за старими добрими деньками.

— Зранку? Чудово.

Що швидше, то краще. Я й так занадто довго це відкладала.

— А Джейк приїде з вами?

Хоча Чарлі нічого не відав про вовкулацький імпринтинг, ніхто б не міг залишитися сліпим до прив’язаності Джейкоба до Ренесми.

— Можливо.

Немає жодного шансу, що Джейкоб проґавить вечір із Ренесмою і без кровопивць.

— Може, мені варто також запросити Біллі… — міркував уголос Чарлі. — Але… гм-м… Може, ліпше іншим разом.

Я не надто уважно слухала Чарлі — достатньо для того, щоб уловити дивну неохоту в його голосі, коли він згадав Біллі, але недостатньо для того, щоб утямити, звідки вона походить. Чарлі та Біллі були дорослі люди, отож якщо між ними з’явились якісь непорозуміння, вони самі все здатні владнати. А в мене й так забагато клопотів, якими слід перейматися.

— Скоро побачимося, — мовила я і повісила трубку.

Я зважилася на цю поїздку не тільки для того, щоб захистити батька від двадцяти сімох випадково підібраних вампірів — усі вони дали слово, що не вбиватимуть у радіусі трьохсот мить, а все-таки… Безперечно, жодній людині не варто занадто наближатися до такої компанії. Це було моє головне виправдання, яке я приготувала для Едварда: я везу Ренесму до Чарлі, щоб йому не спало на думку навідати нас самому. Це був гарний привід змитися з дому, але я мала на думці дещо інше.

— А чому ми не можемо поїхати на твоєму «Феррарі»? — поскаржився Джейкоб, коли зустрівся зі мною в гаражі. Ми з Ренесмою вже сиділи в Едвардовому «вольво».

Едвард нарешті зважився показати мені мою «постійну» машину, і, як він і підозрював, я не виявила належного ентузіазму. Звісно, вона була гарненькою і прудкою, але я віддавала перевагу бігу.

— Занадто впадає в око, — відповіла я. — Ми могли би просто прибігти, але це налякає Чарлі до смерті.

Джейкоб досі буркотів, але заліз на переднє сидіння. Ренесма переповзла з моїх колін до нього.

— Ти як узагалі? — запитала я його, виїжджаючи з гаража.

— А ти як гадаєш? — підкуснув мене Джейкоб. — Мене вже нудить від усіх цих смердючих кровопивць… — він уздрів вираз мого обличчя й докинув, перш ніж я встигла втулити бодай слово, — та знаю, знаю. Це гарні люди, вони приїхали допомогти, вони нас усіх порятують. Тощо, тощо. Хай там як, а Дракула[18] Перший і Дракула Другий моторошнуваті.

Я несамохіть всміхнулася. Від румунських гостей я теж була не в захваті.

— Тут не можу з тобою не погодитися.

Ренесма похитала головою, але нічого не сказала; на відміну від нас усіх, вона була дивно захоплена румунами. Вона навмисно балакала до них уголос, знаючи, що ті не хотіли її торкатися. Вона запитувала їх про їхню дивну шкіру, і хоча я трошки хвилювалася, що ті можуть образитися за таке питання, водночас була рада, що вона його поставила. Мені теж було цікаво.

Але румуни, схоже, зовсім не образилися. Хіба що трошки засумували.

«Дитино, ми надто довго сиділи нерухомо, — відповів Владимир, а Стефан кивнув на згоду, проте, на відміну від більшості розмов, не докинув свого слова, — міркуючи про власну божественність. Те, що все само пливло до нас, було знаком нашої влади. І здобич, і посли, і ті, хто шукав нашої ласки… Ми всілися на троні й уважали себе богами. Довший час ми не помічали, що почали змінюватися — заледве не кам’яніти. Гадаю, Волтурі зробили нам послугу, коли попалили наші замки. Принаймні ми зі Стефаном припинили кам’яніти. Зараз очі Волтурі затяглися брудною плівкою, а наші — ясні. Думаю, це дасть нам перевагу, коли ми вичавлюватимемо їхні очі з очниць».

Потому я старалася тримати Ренесму від них подалі.

— Ми скільки зможемо пробути з Чарлі? — запитав Джейкоб, порушивши плин моїх думок. Що далі ми від’їжджали від будинку та його нових мешканців, то очевидніше він розслаблявся. І я раділа, що мене він насправді не долучав до вурдалаків. Я й досі для нього була просто Беллою.

— Та скільки схочемо.

Мій тон миттю привернув його увагу.

— Тут ідеться ще про щось, окрім відвідин твого татка?

— Джейку, ти ж сам знаєш, як «добре» тобі вдається контролювати власні думки в присутності Едварда…

Він звів волохату брову.

— Ну і?

Я хитнула головою й кинула погляд на Ренесму. Вона гляділа у віконце, і важко було зрозуміти, наскільки її зацікавила наша розмова, але я вирішила не ризикувати й помовчати.

Джейкоб іще почекав, чи я чогось не докину, а тоді його нижня губа трошки висунулася — він міркував над моєю лаконічною відповіддю.

Далі ми їхали в тиші, і я вдивлялася крізь контактні лінзи, які мене дратували, в дощ зі снігом; надворі ще не похолодало аж так, щоб випав справжній сніг. Очі мої вже не були такими диявольськи-червоними — тепер відтінок наближався до червонувато-помаранчевого замість червленого. Скоро вже вони зробляться бурштиновими, і я зможу покинути лінзи. Сподіваюся, ця зміна не вельми засмутить Чарлі.

Джейкоб і досі перетравлював нашу обірвану розмову, коли ми нарешті під’їхали до будинку Чарлі. Ми не перекинулися і словом, поки квапливим — за людськими мірками — кроком перетинали під дощем подвір’я. Тато вже чекав на нас — він відчинив двері, перш ніж я постукала.

— Привіт, діти! Сто років вас не бачив! Ви тільки погляньте на Нессі! Ану ходи до дідуся! Присягаюся, ти на півфута підросла. І трохи схудла, Несс, — він метнув на мене сердитий погляд. — Вони там що, зовсім тебе не годують?

— Просто вона росте, — пробурмотіла я. — Добридень, Сью! — гукнула я з-за його плеча. З кухні линули запахи курятини, помідорів, часнику, сиру — для всіх інших, либонь, пахло приємно. А ще я вчула дух свіжої сосни та задавнених порохів.

Ренесма всміхнулася — на щоках з’явились ямочки. В присутності Чарлі вона ніколи не балакала.

— Дітки, швидше тікайте з холоду. Де ж мій зять?

— Розважає друзів, — фиркнув Джейкоб. — Вам так пощастило, Чарлі, що ви зараз не з ними! Але більше я нічого не казатиму.

Чарлі зіщулився, а я легенько штовхнула Джейкоба попід нирку.

— Ай! — зойкнув Джейкоб. Ну, напевно, я гадала, що пхнула його легенько.

— Тату, якщо чесно, мені треба ще трошки побігати у справах…

Джейкоб метнув на мене погляд, але нічого не сказав.

— Запізнилася з різдвяними подарунками, Білко? Так, лише кілька днів зосталося.

— Еге ж, різдвяні покупки… — невміло збрехала я. Ось звідки запах порохів у повітрі! Чарлі, мабуть, подіставав старі новорічні прикраси.

— Не хвилюйся, Нессі, — прошепотів він їй на вухо. — Я тебе запрошу, якщо мама забуде влаштувати тобі свято.

Я закотила очі, але я і справді зовсім не думала про свята.

— Обід на столі, — гукнула Сью з кухні. — Рухайтесь сюди.

— Побачимося згодом, тату, — мовила я й обмінялася швидкими поглядами з Джейкобом. Навіть якщо він не втримається і подумає про нашу розмову поблизу Едварда, нічого конкретного він розголосити не зможе. Він і гадки не має, що я замислила.

Сідаючи в машину, я подумала про себе: щоправда, я й сама гадки не маю, що замислила.

Шосе було сльотавим і темним, але водіння більше не навіювало мені страху. Мої рефлекси чудово пасували до цього заняття, тож я заледве звертала увагу на дорогу. Головною турботою було не вельми перевищувати швидкість, аби не привертати уваги, коли я обганяла машини. Сьогодні я хотіла нарешті все з’ясувати, прояснити загадку, щоб знову взятися до життєво важливої справи: навчання. Я маю навчитися і захищати, і вбивати.

Я дедалі краще вправлялася зі щитом. Каті вже не було потреби мене особливо стимулювати — мені було неважко знайти привід, щоб відчути гнів (а саме він і був, як виявилося, ключовим почуттям), отож я здебільшого тренувалася з Зафриною. Вона була задоволена моїм прогресом: я вже здатна була відсувати щит заледве не на десять футів і більш ніж на хвилину, хоча задача ця неймовірно мене виснажувала. Сьогодні вранці вона спробувала з’ясувати, чи зможу я цілковито зняти з себе щит. Я гадки не мала, для чого це могло б знадобитися, але Зафрина вважала, що це додатково загартує мене — так спортсмени тренують не тільки м’язи на руках і ногах, а й на животі та спині. Якщо всі м’язи добре натреновані, ти здатен витиснути значно більшу вагу.

Проте мені ніяк не вдавалося. Тільки раз я на мить угледіла річку в джунглях, яку вона намагалася мені навіяти.

Але до того, що наближалося, слід було готуватися всебічно, і я боялася, що в нас лишилося заледве два тижні, а я, можливо, занедбала найважливіше. Сьогодні я надолужу свій прорахунок.

Напередодні я добре вивчила карту, отож без проблем знайшла адресу, яку не змогла відшукати в інтернеті, — адресу Дж. Дженкса. Другим кроком я перевірю Джейсона Дженкса за іншою адресою, ніж та, що залишила мені Аліса.

Без перебільшення можна було сказати, що околиця була вельми неприємною. Найнепримітніша з усіх Калленівських машин тут миттю впадала в око. На цій вулиці найкраще пасував би мій старий пікап-«шевроле». Колись, як я була людиною, я б уже позамикала дверцята та чкурнула звідсіля щонайшвидше. А зараз хіба що була трішки здивована. Я спробувала уявити Алісу на цій вулиці — й не змогла.

Будинки (всі триповерхові, всі вузенькі, всі похилені, наче їх причавило до землі барабанним стукотом дощу) були здебільшого старими будівлями, поділеними на наймані квартири. Важко було вгадати, якого кольору колись був облізлий тиньк на стінах. Все вилиняло до різних відтінків сірого. У кількох будинках на першому поверсі були заклади: брудний бар із зачорненими вікнами; крамничка «все для ворожок» — на вивісці ясніли дві неонові руки, а на дверях — карти тарó; салон татуювання; а ще — дитячий садок, де потрощені вікна трималися тільки на липкій стрічці. У жодній кімнаті не горіло світло, хоча надворі було так похмуро, що будь-яка людина воліла б увімкнути світло. Зоддалік до мене долинало бурмотіння людських голосів — схоже було на телевізор.

На вулиці мені трапилося кілька перехожих: двоє дибали під дощем у різних напрямках, а один сидів на низькому ґанку дешевої адвокатської контори з наглухо забитими вікнами, читав мокру газету й насвистував. На тлі загальної похмурої картини це насвистування видавалося занадто радісним.

Я настільки була заскочена безтурботним свистуном, що не одразу збагнула: занедбаний будинок містився за адресою, яку я саме й шукала. На цій напіврозваленій конторі не було номера, проте поряд на салоні татуювання зазначений був номер, який передував потрібному мені.

Я зупинилася біля тротуару й якусь секунду посиділа з увімкненим мотором. Я все одно збираюся стрибнути в цю помийну яму, але ж як це зробити, щоб не помітив свистун? Можу зупинитися на сусідній вулиці й повернутися сюди дворами… Але там може виявитися ще більше свідків. А якщо дахами? Чи достатньо вже стемніло для такої вилазки?

— Гей, леді! — покликав мене свистун.

Я опустила вікно, начебто не розчула його.

Чоловік відклав газету; тепер, коли я побачила його, одяг мене здивував. Попід довгим потертим плащем він був убраний якось занадто добре. Ні подиху вітерцю, який міг би донести до мене запах, але темно-червона сорочка вилискувала, мов шовк. Його кучеряве чорне волосся було кучматим і нечесаним, але смаглява шкіра — гладенькою й доглянутою, а зуби білими та рівними. Суперечність.

— Може, вам ліпше тут не паркуватися, леді, — мовив він. — Коли ви повернетеся, машини може не виявитися на місці.

— Дякую за застереження, — сказала я.

Я вимкнула двигун і вилізла з салону. Мабуть, приязний свистун зможе дати мені відповіді на питання швидше, ніж спроба вдертися до чужого помешкання. Я розгорнула велику сіру парасолю. Не те щоб я турбувалася через довгу кашемірову сукню, яка щільно облягала стан, — просто людина вчинила б саме так.

— Я декого шукаю, — заговорила я.

— А я і є дехто, — він усміхнувся. — Що я можу зробити для тебе, красунечко?

— А ви — Дж. Дженкс? — запитала я.

— О! — вигукнув він, і вираз його змінився з зацікавленого до співчутливого. Він звівся на ноги й окинув мене поглядом з-під примружених повік. — Для чого вам Джей?

— Це вже моя справа, — (тим паче, що я й сама гадки не мала). — А ви — Джей?

— Ні.

Довгу мить ми вивчали одне одного, і його гострі очі з ніг до голови окинули мене й мою бездоганну перлинно-сіру сукню. Нарешті погляд його зупинився на моєму обличчі.

— Ви не схожі на звичайну клієнтку.

— А я, мабуть і не звичайна, — визнала я. — Але мені справді потрібно побачитися з ним щонайшвидше.

— Навіть і не знаю, що робити… — зронив він.

— Скажіть, а як вас звати?

Він вишкірився:

— Макс.

— Приємно познайомитися, Максе. А тепер скажіть, що саме ви робите для звичайних клієнтів?

Усмішка миттю перетворилася на похмуру гримасу.

— Ну, зазвичай Джеєві клієнти й близько не схожі на вас. Такі як ви не опустяться до цієї контори. Вони марширують одразу в гарненький офіс у хмарочосі.

Я назвала йому ще й другу адресу, додавши в кінці знак питання.

— Так, адреса правильна, — він миттю став підозріливим. — А чого ж ви одразу не пішли туди?

— Але мені дали саме цю адресу — і зробила це вельми надійна людина.

— Якби ви замислили щось добре, ви б сюди не припхалися.

Я закопилила губи. Я ніколи не була гарною актрисою, але ж Аліса не лишила мені іншого вибору.

— А може, я й не замислила нічого доброго…

На Максовому обличчі з’явився вибачливий вираз.

— Послухайте, леді…

— Белла.

— Так. Белло… Бачте, я дуже ціную цю роботу. Джей платить мені чималі гроші просто за те, щоб я тинявся отут усенький день. Я хочу вам допомогти, справді хочу, але… Ви ж розумієте, що я кажу гіпотетично, правда? Чи не для преси, як ви там це називаєте… Але якщо я пущу до нього когось, хто може завдати йому шкоди, мене звільнять. Бачте, яка проблема?

Я хвильку поміркувала, покусуючи губу.

— Невже ви ніколи не бачили тут нікого такого, як я? Тобто чимось схожого на мене? Моя сестра набагато нижча за мене, і в неї чорне волосся, яке стирчить навсібіч…

— А Джей знайомий із вашою сестрою?

— Гадаю, так.

Макс хвильку над цим поміркував. Я всміхнулася до нього — й він хапнув ротом повітря.

— Знаєте, що я зроблю? Я задзвоню Джеєві й опишу вас. І нехай він сам вирішує.

Скільки знає цей Дж. Дженкс? Що йому скаже опис моєї зовнішності? Ця думка непокоїла мене.

— Моє прізвище Каллен, — повідомила я Максові, міркуючи, чи не забагато відкрила йому інформації. Аліса вже потроху почала мене дратувати. Невже мені аж так слід було діяти наосліп? Могла б вона мені хоч слівце шепнути…

— Каллен, запам’ятав.

Я спостерігала, як він набирає номер, і собі запам’ятовувала цифри. Що ж, якщо це не спрацює, я сама зателефоную Дж. Дженксові.

— Привіт, Джею, це Макс. Знаю, мені не слід дзвонити тобі за цим номером, хіба що у конче нагальній потребі…

«А була нагальна потреба?» — вчула я заледве розрізненні слова з трубки.

— Ну, не зовсім. Тут прийшла дівчина, яка хоче з тобою побачитися…

«Щось я не бачу тут жодної нагальної потреби. Чому ти не дотримався звичайної процедури?»

— Я не дотримався звичайної процедури, бо вона на вигляд і близько не звичайна…

«Вона з поліції?»

— Ні…

«Цього ти не можеш сказати напевне. Вона не схожа на одного з Кубаревих?…»

— Ні… Дозволь мені докінчити, о’кей? Вона каже, ти знайомий з її сестрою, щось таке.

«Маю сумніви. Яка вона з себе?»

— Вона… — очі його оцінювально метнулися з мого обличчя на черевики. — Ну, вона на вигляд — клята викапана супер-модель, ось яка вона… — (Я всміхнулася, і він мені підморгнув, а тоді повів далі). — Тіло м’язисте, мов кам’яне; сама бліда, як простирадло; темно-каштанове волосся сягає їй майже пояса; а ще їй не завадило б добряче виспатися… То як, упізнаєш?

«Ні, не впізнаю. Я не надто вдоволений, що твоя слабкість до жінок спонукала тебе…»

— Еге ж, маю я слабкість до гарненьких жінок, що тут такого? Вибач, що потурбував тебе, приятелю. Забудь про це.

— Ім’я, — прошепотіла я.

— О так, стривай! — мовив Макс. — Вона каже, її звуть Белла Каллен. Це тобі щось говорить?

На якусь мить запала мертва тиша, а тоді голос на тому кінці почав верещати, вживаючи такі слова, які нечасто почуєш на стоянках далекобійників. Вираз Максового обличчя цілком змінився — від жартів не лишилося і сліду, а вуста його побіліли.

— Але ж ти не питав! — загорлав Макс у відповідь, панікуючи.

Ще раз на хвильку запала тиша — Джей намагався взяти себе в руки.

«Вродлива й бліда?» — запитав Джей, трохи вспокоївшись.

— А хіба я зразу не так сказав?

Вродлива й бліда? Що знає цей чоловік про вампірів? Може, він і сам — один із нас? Я не була готова до такого протистояння. Я скреготнула зубами. Куди це Аліса мене втягнула?

Макс іще хвилину перечікував зливу лементу, лайки та вказівок, а тоді зиркнув на мене, і в очах його зблиснув заледве не страх.

— Але ж ти зазвичай приймаєш клієнтів із міста у четвер… О’кей, о’кей! Зараз усе влаштую.

Він згорнув телефон.

— То він згоден зі мною зустрітися? — весело запитала я.

Макс обпік мене очима:

— Ви могли би просто сказати, що ви — важливий клієнт.

— Я й сама цього не знала.

— Я гадав, може, ви — коп, — визнав він. — Правда, ви не схожі на копа. Але ви поводитеся дивно, а ще така вродлива!

Я стенула плечима.

— Наркоторгівля? — спробував угадати він.

— Хто, я?! — обурилась я.

— Еге ж. Чи ваш хлопець. Чи хтось іще.

— Ні, вибачайте. Я не прихильниця наркотиків, а мій чоловік тим більше. Скажи наркотикам ні і все таке.

Макс стиха вилаявся.

— Заміжня. За вами не вженешся.

Я всміхнулася.

— Мафія?

— Нє-а.

— Контрабанда діамантів?

— Я вас прошу! То ось із якими людьми ви зазвичай маєте справу, Максе! Може, вам слід пошукати іншу роботу?

Мушу визнати, я трошки розважилася. Мені ще не випадало спілкуватися з людьми, окрім Чарлі та Сью. І мене забавляло, як він губиться в здогадках. А ще було приємно, як легко мені втриматися від його вбивства.

— Ви просто мусили потрапити в халепу. Й велику халепу, — зауважив він.

— Не зовсім так.

— Так усі кажуть. Та кому ще потрібні фальшиві документи? І хто ладен заплатити за них ціну, яку заправить Джей? Хоча це не моя справа, — докинув він, а тоді ще раз пробурмотів «одружена».

Він дав мені незнайому адресу, а також усі необхідні вказівки, а тоді провів мою машину очима, в яких читалися підозра й жаль.

З цієї миті я була готова до будь-чого — тут пахло високо-технологічними забавками в стилі Джеймса Бонда. Отож я й подумала, що, може, Макс дав мені неправильну адресу, аби мене перевірити. А може, лігвисько було підпільним — наприклад, отам попід звичайною крамницею, що впиралася в зарослий деревами пагорб у милому родинному районі.

Я зарулила на невеличку стоянку й поглянула на вишукану табличку з написом «ДЖЕЙСОН СКОТТ, ПРАВНИК».

Офіс усередині був пофарбований у бежеві барви, до яких ледь-ледь домішувався салатний відтінок — він не тиснув і не впадав ув око. Тут і близько не пахло вампірами, отож я миттю розслабилася. Запах один — незнайомої людини. У стіну був умонтований великий акваріум, а за столом сиділа вродлива білява секретарка.

— Добридень, — привіталася вона. — Чим можу допомогти?

— Я прийшла побачитися з паном Скоттом.

— Вам призначено?

— Не зовсім.

Вона ледь помітно вдоволено всміхнулася.

— Боюся, вам доведеться зачекати. Чи не присядете ви, поки я…

«Ейприл! — квакнув чоловічий голос із телефону на столі. — Я незабаром очікую таку собі місіс Каллен».

Я всміхнулася та вказала на себе.

«Негайно проведи її до мене. Розумієш? І мені байдуже, які зустрічі через це злетять».

У голосі його вчувалося дещо більше, окрім нетерплячості. Стрес. Нервовість.

— Вона щойно прибула, — втулила Ейприл, тільки-но він дав їй змогу говорити.

«Що? Проведи її негайно! Чого ти чекаєш?»

— Миттю, пане Скотт! — вона скочила на ноги й повела мене через невеличкий коридор (руки її при цьому тремтіли), пропонуючи каву, чай тощо, тощо — чого я тільки забажаю.

— Будь ласка, — припросила вона мене у величний кабінет, оздоблений важким дерев’яним столом та цілою низкою грамот і дипломів на стінах.

— Зачини по собі двері, — звелів рипучий тенор.

Поки Ейприл швиденько втікала, я вивчала чоловіка за столом. Він був низенький, із помітною лисиною, віком близько п’ятдесяти п’ятьох, із черевцем. Червона шовкова краватка вирізнялася на тлі біло-синьої смугастої сорочки, а важкий темно-синій піджак висів на спинці крісла. Чоловік також тремтів і зблід до нездорового зеленкуватого кольору, а на чолі виступили краплі поту. Я майже навіч уявила, яка у нього виразка.

Джей прийшов до тями й на хистких ногах звівся з-за столу. Простягнув мені руку через стільницю.

— Місіс Каллен! Я нетямлюся з захвату.

Я перетнула кімнату й коротко потисла йому руку. Він скулився від дотику моєї холодної шкіри, але не схоже, щоб це його здивувало.

— Пане Дженкс… Чи ви надаєте перевагу імені Скотт?

Він знову здригнувся.

— Як забажаєте, ваша воля.

— Тоді, може, ви ліпше кличте мене Беллою, а я вас називатиму Джеєм?

— Як старі друзі, — погодився він, витираючи чоло шовковою хустинкою. Він жестом припросив мене сідати й усівся сам. — Дозвольте запитати, чи я нарешті маю честь познайомитися особисто з чарівною дружиною пана Джаспера?

Якусь секунду я зважувала відповідь. Отож чоловік цей знайомий був із Джаспером, а не з Алісою. Знав його — і боявся.

— Взагалі-то я — його невістка.

Він піджав вуста, наче відчайдушно намагався звести кінці докупи — точно як я.

— Сподіваюся, пан Джаспер при доброму здоров’ї? — обережно запитав він.

— Я впевнена, він при чудовому здоров’ї. Наразі він узяв тривалу відпустку.

Це трохи притлумило Джеєве збентеження. Він кивнув сам до себе та приклав пальці до скронь.

— Вам слід було прийти безпосередньо до головного офісу — мої асистенти провели б вас просто до мене. Не довелося б користатися менш приязними каналами.

Я просто кивнула. Я й гадки не мала, чому Аліса дала мені адресу в тому гетто.

— Ну що ж, ви вже тут. Чим можу прислужитися?

— Документами, — сказала я, силкуючись додати у свій голос упевненості, наче знала, про що мова.

— Певна річ, — миттю погодився Джей. — Вам потрібні свідоцтво про народження, свідоцтво про смерть, посвідчення водія, паспорти, картки соціального страхування чи…?

Я глибоко вдихнула й усміхнулася. Макс не збрехав ні на крихту.

А тоді усмішка моя розтанула. Аліса для чогось прислала мене сюди — я певна, щоб захистити Ренесму. Це був її останній мені подарунок. Єдина річ, якої, вона знала, я потребую.

А єдиною причиною, для чого Ренесмі могли би знадобитися фальшиві документи, була можлива втеча. А втікати їй довелося б, якби ми програли.

Якби ми з Едвардом тікали разом із нею, їй би не знадобилися документи просто зараз. Я була переконана, що Едвард точно знав, як роздобути — чи виготовити самому — потрібний документ, а ще, певна, знав шляхи, як можна обійтися й без документів. Ми б могли мчати з Ренесмою на руках тисячі миль поспіль. Ми б могли разом із нею переплисти океан.

Якби ми мали змогу захистити її.

А ще уся це таємничість — щоб Едвард не дізнався! Адже був чималий шанс, що коли він знатиме все, згодом про це знатиме й Аро. Якби ми програли, Аро, безперечно, спершу б отримав потрібну йому інформацію, а потім уже знищував Едварда.

Отож усе складалося, як я й підозрювала. Ми не мали шансів перемогти. Але нам треба зробити все можливе, щоб устигнути вбити Деметрі й дати Ренесмі шанс утекти.

Моє застигле серце лежало в грудях, як валун, — його вага причавлювала. Усі мої надії випарувалися, як туман на сонці. Мої очі звузилися.

Кому я можу доручити таку місію? Чарлі? Але ж він — просто беззахисна людина. Та й як мені передати йому Ренесму? Під час бійки його точно не буде поблизу. Отож лишається єдина особа. Та й, зрештою, завжди існувала тільки ця одна особа.

— Два свідоцтва про народження, два паспорти, одне посвідчення водія, — мовила я низьким напруженим голосом.

Якщо він і помітив зміну мого виразу обличчя, то вдав, що нічого не зауважив.

— На чиї імена?

— На імена Джейкоба… Вовксона. Та… Ванесси Вовксон.

(Мені здалося, що коротке «Нессі» цілком виправдане для імені «Ванесса». А Джейкоб нарегочеться з прізвища Вовксон).

Ручка швидко бігала по аркушу паперу.

— Які другі імена?

— Вигадайте щось непретензійне.

— Як скажете. Вік?

— Для чоловіка — двадцять сім років, для дівчинки — п’ять.

Джейкоб цілком може справити таке доросле враження. Він же ж просто чудовисько. А якщо зважити, як швидко росте Ренесма, мені краще зробити невеличкий запас. А він може бути її, скажімо, вітчимом…

— Мені потрібні світлини, якщо ви хочете готові документи, — зауважив Джей, перервавши мої думки. — Але пан Джаспер зазвичай любив усе доводити до пуття сам.

Ось чому Джей не відає, яка на вигляд Аліса!

— Стривайте, — мовила я.

Мені поталанило. У моєму гаманці було кілька родинних світлин, а серед них і така, що пасувала ідеально: Джейкоб стояв на ґанку, тримаючи Ренесму на руках. Ми зробили її місяць назад. Аліса ж дала мені це фото усього кількадень тому… О! Може, тут ідеться не про одинокий талан. Аліса знала, що в мене є така світлина. Може, їй навіть було якесь туманне видіння, що фото знадобиться, отож вона мені його й вручила.

— Ось.

Джей хвильку вивчав світлину.

— Ваша дочка дуже на вас схожа.

Я напружилася.

— Вона більше схожа на батька.

— Але батько — не цей чоловік, — він торкнувся Джейкобового обличчя.

Я звузила очі — й на лискучому чолі Джея знову виступили намистини поту.

— Ні. Він просто дуже близький друг родини.

— Перепрошую, — пробурмотів він, а ручка вже знову записувала. — Як швидко вам потрібні документи?

— За тиждень?

— Це термінове замовлення. Коштуватиме воно вдвічі… Пробачте! Я забув, до кого говорю.

Безсумнівно, він був знайомий із Джаспером.

— Просто назвіть суму.

Він завагався, чи варто її вимовляти вголос, хоча я була певна: якщо він мав справу з Джаспером, то знав точно, що ціна не має значення. Навіть якщо не брати до уваги величезних рахунків по всьому світу, відкритих на різні імена, в будинку кругом було поховано стільки готівки, що десяток років можна було би втримати на плаву невеличку країну; це нагадало мені, як Чарлі повсякчас тримає запас у сотню рибальських гачків у шухлядці в себе вдома. Маю сумніви, що хтось помітить зникнення невеличкої пачки, яку я прихопила сьогодні, готуючись до зустрічі.

Джей нашкрябав ціну на краєчку верхнього папірця з жовтого стосика.

Я спокійно кивнула. У мене при собі було більше. Я клацнула замком на сумці й відрахувала потрібну суму — у мене все було розкладено на купки по п’ять тисяч доларів, тож часу ця операція забрала небагато.

— Ось.

— Ах, Белло, вам не обов’язково було сплачувати всю суму просто зараз. Зазвичай ви платите половину, а другу половину — після виконання замовлення.

Я слабко всміхнулася.

— Але я довіряю вам, Джею. Крім того, потому як я отримаю документи, ви дістанете премію — в тому ж розмірі.

— Нема потреби, запевняю вас.

— Не хвилюйтеся, — (я вже не могла забрати гроші назад). — Отож зустрінемося наступного тижня тут о тій самій порі?

Він болісно поглянув на мене:

— Взагалі-то я віддаю перевагу, коли йдеться про такі справи, місцям, які не пов’язані з моїми різноманітними роботами.

— Певна річ. Я чиню зараз не зовсім так, як ви очікували.

— Я вже звик, що від родини Калленів варто очікувати будь-чого, — він скривився, але зовсім скоро опанував вираз свого обличчя. — Може, зустрінемося за тиждень о восьмій годині в «Пацифіко»? Це на озері Юніон, і до речі, там подають вишукані страви.

— Чудово.

Я, щоправда, не збиралася приєднуватися до його вечері. А якби схотіла, навряд чи йому б це сподобалося.

Я звелася на рівні ноги й іще раз потиснула йому руку. Цього разу він не здригнувся. Але на обличчі його ясно читалась якась нова тривога. Губи його були стяті, а спина напружена.

— Може, ви боїтеся, що не впораєтеся в строк? — запитала я.

— Що? — поглянув він на мене, заскочений моїм запитанням зненацька. — В строк? О ні, тут нема чого хвилюватися. Я обов’язково зроблю потрібні вам документи вчасно.

Було б непогано, якби Едвард стояв поряд — тоді б я напевно дізналася, чим же насправді так переймається Джей. Я зітхнула. Те, що в мене з’явилися секрети від Едварда, вже само було погано; а те, що мені зараз довелося з ним розлучитися, було взагалі нестерпно.

— Побачимося за тиждень.

РОЗДІЛ 34. ЗАЯВИ

Я вчула музику, перш ніж вилізла з машини. Едвард не сідав за піаніно з того вечора, коли поїхала Аліса. Захряснувши дверцята, я розрізнила музичний перехід, а тоді полилася моя колискова. Едвард ласкаво просив мене додому.

Повільно й обережно я витягнула з машини Ренесму, яка міцно спала, адже ми провели поза домівкою цілий день. Джейкоб залишився з Чарлі — сказав, що Сью підвезе його додому. Цікаво, чи то він намагався забити свою голову всілякими думками, які б витіснили загадку про вираз мого обличчя, коли я переступила поріг будинку Чарлі?

Тепер, повільно наближаючись до домівки Калленів, я усвідомила, що ще зранку поділяла надію та піднесення, які майже видимою аурою витали над великим білим будинком. Але тепер ці почуття були мені чужими.

Мені закортіло розплакатися, щойно я почула пісню, яку награвав для мене Едвард. Але я тримала себе в руках. Не хотіла, щоб він що-небудь запідозрив. У його голові я не полишу для Аро жодної зачіпки, якщо це залежатиме від мене.

Едвард озирнувся й усміхнувся до мене, коли я перетнула поріг, але й далі награвав.

— Ласкаво просимо додому, — мовив він, наче сьогодні був зовсім звичайний день. Наче в будинку не зібралося дванадцять вурдалаків, заклопотаних різноманітними справами, а ще дюжина не розбрелася околицею. — Гарно сьогодні провели час із Чарлі?

— Так. Вибач, що нас не було так довго. Я трохи побігала крамницями, купуючи подарунки для Ренесми. Знаю, ми навряд чи бучно святкуватимемо, але… — я знизала плечима.

Куточки Едвардових вуст опустилися. Він урвав гру та крутнувся на стільці, обернувшись до мене всім тілом. Поклав мені руку на талію та притягнув мене ближче.

— Я ще про це зовсім не думав. Якщо ти хочеш, щоб ми влаштували свято…

— Ні, — обірвала я його. Внутрішньо я здригнулася на саму думку, що мені довелося б удавати більше оптимізму, ніж я силкувалася виявляти зараз. — Просто не хотіла, щоб свято минулося для неї зовсім без подарунків.

— Можна поглянути?

— Як схочеш. Це дрібничка.

Ренесма спала без задніх ніг, тихенько похропуючи мені в шию. Я їй заздрила. Було б непогано втекти від реальності — хоча б на декілька годин.

Я обережно намацала в сумочці оксамитову торбинку для коштовностей — так щоб не відкривати сумки до кінця, аби Едвард не побачив, скільки там у мене готівки.

— Я проїжджала повз, і око моє зачепилося за цю штучку у вітрині антикварної крамниці.

Я витрусила маленький золотий медальйон йому в долоню. Він був кругленький, і по краю мав викарбуваний орнамент — виноградну лозу. Едвард натиснув на крихітний замочок, і віко відскочило. Тут було місце для невеличкої світлини, а навпроти був напис французькою.

— Ти знаєш, що тут написано? — спитав він зміненим голосом — якимсь притихлим.

— Власник крамнички сказав, там написано щось на взірець «понад власне життя». Так чи ні?

— Так, усе вірно.

Він поглянув на мене — і в очах читалося питання. На мить я зустрілася з ним поглядом, а тоді вдала, наче мою увагу відвернув телевізор.

— Сподіваюся, їй сподобається, — пробурмотіла я.

— Звісно, сподобається, — легко погодився він, буденно, і я була певна, що з цієї секунди він знав: я щось від нього приховую. І ще я була певна, він досі й не здогадується, про що йдеться.

— Віднесімо її додому, — запропонував він, зводячись на ноги і пригортаючи мене за плечі.

Я повагалася.

— Що таке? — з притиском запитав він.

— Я хотіла трохи потренуватися з Емметом…

Цілий день я витратила на свою життєво важливу справу і почувалася так, наче відстала від графіку.

Еммет, який сидів на канапі поряд із Розалію і тримав у руках дистанційне управління, звів голову й очікувально вищирився.

— Чудово. Ліс давно пора прорідити.

Едвард хмуро поглянув спершу на Еммета, а тоді на мене.

— На це й завтра буде доволі часу, — мовив він.

— Не сміши мене, — вибухнула я. — У нас просто не може бути «доволі часу». Такий вислів у минулому. Мені слід багато чому навчитися, і…

Він урвав мене:

— Завтра.

І вираз його обличчя був таким, що навіть Еммет не сперечався.

Дивна річ, як важко мені було знову повернутися до рутини звичного життя — хоча насправді для мене воно ще не було звичним. Але, позбавлена і того крихітного проблиску надії, який я леліяла, я зовсім розкисла.

Я намагалася думати тільки про хороше. Були великі шанси на те, що дочка моя виживе, а з нею і Джейкоб. Наша маленька команда має триматися до кінця, якщо ми хочемо дати можливість Джейкобу та Ренесмі втекти. Так, стратегія, розроблена Алісою, мала шанси на успіх, тільки якщо ми готові до справжнього бою. Отож навіть це вже можна вважати невеличкою перемогою, адже за тисячу років ніхто ще ніколи не кидав виклику Волтурі.

Це не означає кінець світу. Просто кінець світу Калленів. Кінець для мене, кінець для Едварда.

Я віддавала перевагу такому формулюванню — принаймні його кінцівці. Без Едварда я більше не житиму; якщо він полишить цей світ, я полишу його слідом за ним.

Іноді я мимохіть міркувала, чи є у нас якась інша можливість. Я знала, що Едвард насправді в це не вірить, але ж вірить Карлайл. Сама я не могла цього уявити. З іншого боку, я не могла також уявити, що Едварда більше не існує — ніде, ніяк. Якби ми з ним могли десь опинитися разом, це був би щасливий кінець.

Отож мої будні тривали, хоча мені перетривати їх тепер було важче.

На Різдво ми навідалися до Чарлі — Едвард, Ренесма, Джейкоб і я. Вся Джейкобова зграя теж була тут, а ще Сем, Емілія та Сью. Так було приємно відчувати їхні величезні теплі тіла, туго напхані по кутках кімнати навколо слабенько прикрашеної ялинки (зразу було видно, коли Чарлі занудьгував і покинув її прикрашати), займаючи всі меблі в будинку Чарлі. Хто б сумнівався — вовкулак тільки надихала майбутня бійка, хай навіть вона відгонила самогубством. Іскри їхнього піднесення котилися будинком, мов електричний струм, і чудово приховували мій власний понурий настрій. Як завжди, Едвард виявився значно кращим актором, ніж я.

Ренесма мала на шиї медальйон, який я вручила їй на світанку, а в кишені її лежав mp3-плеєр, який їй подарував Едвард, — крихітна штучка, в пам’яті котрої могло зберігатися п’ять тисяч пісень, а зараз там були записані Едвардові улюблені. На зап’ястку її красувався химерного плетіння браслет — квілеутський варіант обручки на заручини. Побачивши його, Едвард скреготнув зубами, але мене той зовсім не схвилював.

Скоро, зовсім скоро я передам Ренесму Джейкобові, щоб вона була в безпеці. Як може мене стурбувати хоч який символ відданості, що на неї я так розраховую?

Едвард урятував свято ще й тим, що замовив подарунок і для Чарлі. Вчора його доставили (спецкур’єром за одну ніч), і Чарлі цілісінький ранок читав товстезну інструкцію з користування на радіолокаційну установку для рибальства.

Якщо зважити, як їли вовкулаки, схоже, Сью зготувала чудовий обід. Цікаво, що б сказав чужак про наше зібрання? Чи добре ми грали свої ролі? Чи визнає нас чужинець за щасливе коло друзів, які весело й звично насолоджуються святом?

Гадаю, і Едвард, і Джейкоб зітхнули, як і я, з полегшенням, коли нарешті прийшов час іти додому. Дивне було в мене відчуття: я змушена була витрачати енергію на людський маскарад, коли було так багато важливіших справ! Мені важко було зосередитися. Водночас це, либонь, була наша остання зустріч із Чарлі. Може, то було добре, що я внутрішньо так закам’яніла, аж навіть цього не усвідомлювала.

Я не бачилася з мамою з дня весілля, але насправді була навіть рада, що два роки тому ми роз’їхалися і почали помалу віддалятися одна від одної. Вона була занадто вразливою для мого світу. Чарлі був дужчим.

Може, він би навіть витримав прощання просто сьогодні, от тільки мені забракло духу.

У машині було дуже тихо; за вікном сіялася мжичка — дощ зі снігом. Ренесма сиділа в мене на колінах, граючись зі своїм медальйоном — відкривала й закривала його. Я дивилася на неї й прокручувала в голові слова, які би сказала Джейкобові просто зараз, якби не мала потреби приховувати їх від Едварда.

Якщо колись усе налагодиться і ви будете в безпеці, привези її до Чарлі. Розкажи йому, як міцно я його любила, як важко мені було розлучитися з ним, навіть коли моє людське життя закінчилося. Скажи йому, що він був найкращим батьком. Попроси його передати Рене, що її я любила теж, а ще — що я понад усе сподіваюся, вона буде щаслива та здорова…

Треба передати Джейкобові документи, перш ніж буде запізно. Ще я дам йому записку для Чарлі. І лист для Ренесми. Вона читатиме його, коли вже не буде мене, і дізнається сама, як міцно я її люблю.

Коли ми заїхали на газон, зовні будинок Калленів нічим не відрізнявся, але зсередини я чула якийсь невловимий шум. Безліч приглушених голосів водночас бурмотіли й ричали. У шумі вчувалася напруженість, проте водночас він звучав, як аргументована суперечка. Частіше за інших я вирізняла голоси Карлайла та Амуна.

Едвард припаркувався перед будинком — не схотів об’їжджати його, щоб заїхати в гараж. Ми обмінялися настороженими поглядами, перш ніж вилізти з машини.

Джейкобів гумор змінився: обличчя його стало серйозним та сторожким. Зараз він знову був Вожаком. Було очевидно, що щось сталося, отож йому слід було отримати інформацію, якої потребували вони з Семом.

— Алістер поїхав, — пробурмотів Едвард, коли ми долали сходинки.

У вітальні явно відчувалася конфронтація. Попід стінами вишикувалася шерега глядачів — усі вурдалаки, які до нас приєдналися, окрім Алістера та трійці, що сперечалася. Есме, Кебі та Тія стояли найближче до трійці в центрі; посередині кімнати Амун шипів на Карлайла й Бенджаміна.

Едвард стиснув щелепи та квапливо став побіч Есме, тягнучи мене за руку. Я міцно притискала Ренесму до грудей.

— Амуне, якщо ти хочеш піти, ніхто не втримуватиме тебе тут силоміць, — спокійно мовив Карлайл.

— Карлайле, ти вкрав половину мого клану! — вереснув Амун, тицяючи пальцем у Бенджаміна. — Ти для цього мене сюди заманив? Щоб обікрасти мене?

Карлайл зітхнув, а Бенджамін закотив очі.

— Еге ж, Карлайл зчинив сутичку з Волтурі, поставив під загрозу всю свою родину — і все заради того, щоб звабити мене туди, де на мене чекає смерть, — саркастично промовив Бенджамін. — Амуне, міркуй логічно. Я тут, бо хочу зробити добру справу — я не збираюся приєднуватися до іншого клану. Ти можеш чинити, як знаєш, звісно, — як щойно зауважив Карлайл.

— Це добре не закінчиться, — прогарчав Амун. — Алістер був єдиною притомною особою серед нас. Нам усім варто було б тікати світ за очі.

— Ти тільки подумай, кого ти назвав притомним, — тихенько промуркотіла вбік Тія.

— Нас усіх знищать!

— До бійки не дійде, — твердо мовив Карлайл.

— Це ти так кажеш!

— А якщо й дійде, ти завжди можеш переметнутися на інший бік, Амуне. Певен, Волтурі гідно поцінують твою допомогу.

Амун пирхнув:

— Мабуть, оце і є правильна відповідь.

Карлайлів голос був м’яким і щирим:

— Я не триматиму на тебе зла, Амуне. Ми довгий час були друзями, але я б ніколи не попросив тебе померти за мене.

Коли Амун заговорив, голос його уже теж звучав врівноваженіше:

— Але ж ти забираєш у мене Бенджаміна!

Карлайл поклав Амунові руку на плечі, та Амун струснув її.

— Я залишуся, Карлайле, але тобі може від цього бути тільки гірше. Я таки приєднаюся до них, якщо це буде єдиний шлях вижити. Ви всі дурні, якщо гадаєте, що вам до снаги перемогти Волтурі, — він нахмурився, а тоді зітхнув, зиркнув та мене й Ренесму і додав безнадійним голосом: — Я засвідчу, що дитина підросла. Бо це щира правда. Будь-хто б це помітив.

— Ми більше нічого й не просимо.

Амун скривився.

— Але, схоже, отримуєте більше, — він озирнувся до Бенджаміна. — Я дав тобі життя. А ти його марнуєш.

Обличчя Бенджаміна стало таким холодним, яким я ще ніколи його не бачила; цей вираз дивно контрастував з його хлоп’ячими рисами.

— Шкода, що водночас ти не міг замінити мою волю на свою; мабуть, тоді б ти був задоволений із мене.

Амун примружив очі. Він рвучко махнув до Кебі, й вони рушили повз нас до парадного входу.

— Він не йде, — тихо пояснив мені Едвард, — але відтепер триматиметься на віддалі. Він не блефував, коли говорив, що приєднається до Волтурі. Гадаю, він вважає, що загроза завелика, — Едвард знизав плечима.

Хоча ми перемовилися словом між собою, усі, звісна річ, почули нашу розмову. Єлизар відповів на Едвардове зауваження, наче воно адресувалося всім:

— Якщо брати до уваги, щó він там бубонів, тут іще щось. Ми не балакали про плани Волтурі, та Алістер уважав, що хай як переконливо ми доводитимемо вашу невинність, Волтурі не дослухаються. Він гадає, вони знайдуть підстави, щоб досягти тут своєї мети.

Вампіри обмінялися занепокоєними поглядами. Ідея, що Волтурі зловживають власними священними законами собі на користь, нікому не подобалася. Тільки румунський клан тримався спокійно, і їхні півусмішки були іронічними. Здавалося, їх забавляє, як решта вампірів воліють не думати погано про їхніх стародавніх ворогів.

Одночасно спалахнуло кілька стишених розмов, але я слухала тільки румунів. Можливо, тому, що білявий Владимир раз у раз кидав на мене погляди.

— Я вельми сподіваюся, що Алістер мав рацію, — пробурмотів Стефан до Владимира. — Хай який буде кінець, поширяться чутки. Час прийшов світові побачити, на кого перетворилися Волтурі. Їхнє царство ніколи не впаде, якщо всі віритимуть у дурниці, нібито вони захищають наш стиль життя.

— Принаймні коли ми правили, то чесно показували, якими є насправді, — докинув Владимир.

Стефан кивнув:

— Ми ніколи не вдягали білих капелюхів і не вдавали святих.

— Гадаю, прийшов час війни, — мовив Владимир. — І хіба нам іще колись пощастить знайти кращу армію, з якою можна злучитися? Отримати ліпший шанс?

— Нема нічого неможливого. Одного дня…

— Ми вже чекаємо півтора тисячоліття, Стефане! А вони за ці роки тільки зміцнюють позиції, — Владимир зробив паузу і знов зиркнув на мене. Він не виказав жодного здивування, помітивши, що я також на нього дивлюся. — Якщо Волтурі переможуть у цій суперечці, влада їхня тільки збільшиться. З кожною виграною битвою їхня сила зростає. Ти тільки подумай, кого вони отримають в особі цього перволітка, — він хитнув підборіддям у мій бік, — а вона ж заледве починає пізнавати свій дар. А отой володар стихій! — Владимир кивнув на Бенджаміна, який миттю напружився. Як і я, більшість присутніх зараз підслухала за румунами. — Вони вже мають близнюків, тож їм не потрібні ні ілюзіоністка, ні електрична жінка, — очі його перемістилися на Зафрину та Катю.

Стефан поглянув на Едварда.

— Та й зчитувач думок теж не вельми потрібен. Але я бачу, до чого ти ведеш. Справді, якщо вони переможуть, виграш їхній буде чималим.

— Більшим, ніж ми можемо дозволити, ти згоден?

Стефан зітхнув:

— Гадаю, я згоден. А це означає…

— …що ми маємо виступити проти них, поки ще є надія.

— Якби нам вдалося скалічити їх, чи хоча б викрити перед усіма…

— Тоді одного дня хтось інший довершить нашу справу.

— І здійсниться старовинна вендета. Нарешті.

— Отож ми битимемося, — підсумував Стефан.

І хоч я бачила, як їх із середини розриває навпіл жадоба помсти та інстинкт самозбереження, в посмішках, якими вони обмінялися, було очікування.

— Ми битимемося, — погодився Владимир.

Гадаю, їхнє рішення було добрим для нас; як і Алістер, я була переконана, що сутички не уникнути. У цьому разі двійко додаткових вурдалаків на нашому боці тільки б допомогли. Але від рішення румунів я й досі здригалася.

— Ми теж битимемося, — мовила Тія, і її зазвичай серйозний голос прозвучав іще суворіше. — Ми вважаємо, що Волтурі перевищують свої повноваження. І не хочемо долучитися до їхньої армії, — очі її затрималися на її чоловікові.

Бенджамін вишкірився й кинув на румунів пустотливий погляд:

— Схоже на те, що на мене з’явився ажіотажний попит. І мені доведеться боротися за право залишатися вільним.

— Це вже не вперше мені доведеться воювати, щоб вислизнути з васальної залежності від короля, — насмішкувато мовив Ґарет. Він підійшов і поплескав Бенджаміна по спині. — Отож за звільнення від гноблення!

— Ми підтримуємо Карлайла, — сказала Таня. — І битимемося вкупі з ним.

Виступ румунів, здавалося, збудив у всіх потребу заявити і свою позицію.

— Ми ще не вирішили, — мовив Пітер. Він поглянув згори вниз на свою мініатюрну дружину — губи її були незадоволено піджаті. Здавалося, вона своє рішення прийняла. Цікаво яке.

— Я також, — зауважив Рендал.

— І я, — додала Мері.

— Зграї битимуться на боці Калленів, — зненацька втрутився Джейкоб. — Ми не боїмося вурдалаків, — докинув він зі смішком.

— Дітлахи, — буркнув Пітер.

— Немовлята, — виправив його Рендал.

Джейкоб глузливо вишкірився.

— Ну, я теж у команді, — мовила Меґі, виборсуючи плечі з-під руки Шуван, яка намагалася втримати її. — Я знаю, що правда за Карлайлом. І не можу цього ігнорувати.

Шуван втупила у наймолодшого члена свого клану стривожений погляд.

— Карлайле, — сказала вона так, ніби вони були самі, не зважаючи на несподівану офіційність зібрання, на неочікуваний потік декларацій. — Я не хочу, щоб дійшло до бійки.

— Я теж, Шуван. Ти ж знаєш, що і я хочу цього найменше, — його вустами ковзнула півусмішка. — Мабуть, тобі слід зосередитися на тому, що справу слід довершити мирним шляхом.

— Тобі ж відомо, що це не допоможе, — заперечила вона.

Я згадала, як Роза та Карлайл обговорювали голову ірландського клану; Карлайл уважав, що Шуван має непомітний, проте потужний дар повертати все так, як хочеться їй, — хоча сама Шуван у це й не вірила.

— Але й нікому не завадить, — мовив Карлайл.

Шуван закотила очі.

— То мені просто варто уявити той результат, якого хочу я? — саркастично поцікавилася вона.

Тепер Карлайл відверто посміхався:

— Якщо ти не проти.

— Тоді моєму клану зовсім не потрібно робити гучні заяви, так? — відбила вона подачу. — Якщо можливості бійки навіть не існує, — вона знову поклала руку на плечі Меґі, пригортаючи дівчину до себе. Ліум, чоловік Шуван, при цьому стояв нерухомо й без жодного виразу на обличчі.

Майже всі в кімнаті, здавалося, були заінтриговані вочевидь жартівливою суперечкою Карлайла та Шуван, але ці не схотіли нічого пояснювати.

Отож на цей вечір драматичні промови скінчилися. Зібрання повільно розпорошилося — дехто вирушив на полювання, дехто збавляв час за Карлайловими книжками, або біля телевізора, або за комп’ютерами.

Едвард та ми з Ренесмою вирушили на полювання. Джейкоб не відставав від нас.

— Тупі п’явки, — бурмотів він собі під носа, коли ми вийшли надвір. — Вони гадають, що мають над нами якусь вищість, — він пирхнув.

— Вони будуть уражені, коли немовлята порятують їхні життя, правда ж? — мовив Едвард.

Джейк усміхнувся та стукнув його кулаком у плече:

— Гей, атож! Ще й як будуть!

Це було не останнє наше полювання. Всі ми запланували ще одне полювання ближче до того часу, коли очікували візиту Волтурі. Оскільки час не був точно визначеним, ми про всяк випадок вирішили провести кілька ночей на великій галявині — «бейсбольному полі», яке бачила у видінні Аліса. Єдине, що ми знали точно, то це те, що вони з’являться в той день, коли сніг затримається на землі. Ми не хотіли, щоб Волтурі занадто наближалися до міста, а Деметрі точно приведе їх туди, де будемо ми. Я міркувала, чиїм слідом він ітиме, і вирішила, що, певно, Едвардовим, адже мене він навряд чи зможе вистежити.

Полюючи, я думала про Деметрі, мало зважаючи на свою здобич а чи на кружляння сніжинок, які нарешті з’явились у повітрі, але швидко танули, не встигаючи осісти на кам’янистому ґрунті. Чи усвідомлює Деметрі, що йому не вислідкувати мене? І якими будуть його дії? Якими будуть дії Аро? Чи Едвард помилявся? Адже щодо мене було повно винятків, повно обхідних доріжок навколо мого щита. Все, що не стосувалося безпосередньо моєї свідомості, було вразливим: я була незахищена перед даром Джаспера, чи Аліси, чи Бенджаміна. Може, талант Деметрі теж працює по-іншому.

А тоді мені спало на думку дещо, від чого я похолоділа. Я впустила з рук напіввипитого лося просто на каміння. Сніжинки швидко випаровувалися навколо теплої туші з тихеньким шумом. Я безтямно витріщилася на власні закривавлені руки.

Едвард помітив мій стан і поквапився до мене, покинувши власну здобич невисмоктаною.

— Що сталося? — тихо запитав він, а очі його прочісували ліс навколо нас, шукаючи ознак загрози, яка наполохала мене.

— Ренесма, — видихнула я.

— Вона отам за деревами, — запевнив він мене. — Я чую і її думки, і Джейкобові. З нею все гаразд.

— Я не те мала на увазі, — мовила я. — Я міркувала про свій щит… про те, що ти вважаєш, він справді чогось вартий, справді здатен допомогти. Я знаю, всі сподіваються, що я зможу захистити ним Зафрину та Бенджаміна — хай би й на декілька секунд за раз. А якщо це помилка? А якщо саме твоя віра в мене призведе до нашої поразки?

Голос мій підвищувався, в ньому вчувалася істерика, хоча я досі здатна була говорити тихо. Я не воліла засмучувати Ренесму.

— Белло, що спонукало тебе так думати? Певна річ, чудово вже те, що ти здатна сама захиститися, але ж ти не можеш брати на себе відповідальність за порятунок решти. Не варто засмучуватися без потреби!

— А що як я взагалі нікого не зможу захистити? Оте, що я намагаюся робити, воно дає збій, воно працює спорадично! У ньому немає ні схеми, ні ґрунту! Може, проти Алека воно взагалі не спрацює.

— Ш-ш-ш, — заспокоїв він мене. — Не панікуй. І не переймайся через Алека. Його дар нічим не відрізняється від того, як працює дар Джейн або Зафрини. Це просто ілюзія — і тому він не здатен проникнути в твою голову так само, як і я.

— Але ж Ренесма здатна! — розпачливо прошипіла я крізь зуби. — Це здавалося таким природним, що я навіть ніколи не замислювалася над цим. Це було невід’ємною її рисою. Вона ж бо вкладає свої думки мені в голову точно так само, як і всім решта. У моєму щиті є діри, Едварде!

Я безпорадно втупилася в нього, очікуючи, що він погодиться й підтвердить моє осяяння. Його вуста були стиснені, наче він намагався підібрати правильні слова. Вираз його обличчя був цілковито розслабленим.

— Ти вже давно про це міркуєш, правда ж? — з притиском запитала я, почуваючись дурепою, яка всі ці місяці не звертала уваги на очевидне.

Він кивнув, і кутик його вуст піднявся у слабкій усмішці.

— Відтоді як вона уперше тебе торкнулася.

Я зітхнула на власну дурість, але його спокій утихомирив трохи й мене.

— А тебе це не турбує? Ти не вбачаєш у цьому проблеми?

— У мене є дві теорії, одна з них здається обґрунтованішою.

— Спершу давай менш обґрунтовану.

— Ну, вона ж твоя дочка, — зауважив він. — Генетично вона — наполовину ти. Колись я кпив із тебе, що твій мозок працює в іншому хвильовому діапазоні, ніж наші всі. Можливо, вона вміє ловити твою хвилю.

Мене це не переконало.

— Але ж ти її чуєш чудово. Всі її чують. А якщо Алек теж уміє ловити іншу хвилю? А що як?…

Він поклав палець мені на вуста.

— Над цим я також розмислив. Ось чому я гадаю, що друга моя теорія має більше підстав на правдивість.

Я скреготнула зубами, чекаючи.

— Пригадуєш, що сказав мені Карлайл тоді, коли вона вперше показала тобі свій спогад?

Звісно, я все пам’ятала:

— Він сказав: «Цікавий поворот. Її дар начебто протилежний твоєму».

— Отож. І я почав міркувати. Може, вона й від тебе отримала талант — і теж його «обернула».

Я зважила його слова.

— Ти нікого не пускаєш у свою голову, — почав він.

— Але всі пускають її в свої голови, — вагаючись, закінчила за нього я.

— Отака моя теорія, — мовив він. — І якщо вона здатна проникнути в твою голову, я маю сумніви, що на всій планеті у когось є такий щит, який би захистив від неї. А це може нам придатися. Ми вже бачили, що ніхто з тих, хто дозволив їй поділитися з ним своїми думками, не зміг заперечити їхню правдивість. І гадаю, ніхто не зможе опиратися їй і не дозволити поділитися своїми думками, якщо опиниться у достатній близькості до неї. Якщо Аро дасть їй змогу пояснити…

Я здригнулася на саму думку, що Ренесма опиниться так близько від жадібних молочно-туманних очей Аро.

— Ну, — сказав Едвард, розтираючи мої напружені плечі, — принаймні Аро доведеться побачити й визнати правду.

— Але чи правда зможе його зупинити? — пробурмотіла я. На це питання Едвард не мав відповіді.

РОЗДІЛ 35. ОСТАННІЙ ТЕРМІН

— Зібралася в місто? — запитав Едвард безстрасно. На його обличчі застиг вираз силуваного спокою. Він трішки міцніше пригорнув Ренесму до грудей.

— Так, кілька нагальних справ… — спробувала я відповісти так само буденно.

Він усміхнувся моєю улюбленою фірмовою усмішкою.

— Не гайся й повертайся до мене.

— Як завжди.

Я знову взяла його «вольво», міркуючи, чи не здогадався він поглянути на кілометраж на лічильнику. Він уже звів окремі факти докупи? Про те, що я маю таємницю, він уже, безперечно, здогадався. Та чи вирахував причину, з якої я не можу довіритися йому? Чи розуміє він, що незабаром Аро може дізнатися все, що знає сам Едвард? Гадаю, Едвард міг дійти такого висновку, і це б пояснило, чому він не вимагає від мене пояснень. Думаю, він намагався забагато про це не розмислювати, силкувався взагалі всі підозри викинути з голови. Цікаво, чи зіставив він із цим мою дивну поведінку того ранку, як утекла Аліса, — коли я спалила книжку в коминку? Не знаю, чи зміг він аж усе об’єднати.

Пообіддя було похмурим — потемніло так, мов уже прийшов вечір. Я мчала через мряку, не спускаючи очей із важких хмар. А раптом сьогодні випаде сніг? Чи затримається він на землі — так, як у Алісиному видінні? Едвард гадав, що у нас у запасі ще є два дні. А тоді ми станемо табором на галявині, щоб спрямувати Волтурі туди, куди хочемо ми.

Перетинаючи потемнілий ліс, я міркувала про свою останню поїздку в Сієтл. Мені здалося, я розгадала, чому Аліса спрямувала мене саме на ту пошарпану вулицю, куди приходили темні клієнти Дж. Дженкса. Якби я прийшла в другий його, легальний офіс, чи знала б я взагалі, що маю просити? Якби я познайомилася з ним як із Джейсоном Дженксом або з Джейсоном Скоттом, ліцензованим правником, чи змогла б я достукатися до Дж. Дженкса, який фабрикує фальшиві документи? Мені слід було пройти шлях, який ясно вказував, що я замислила незаконне. Це був ключ.

Вже зовсім стемніло, коли я, на кілька хвилин завчасно, заїхала на стоянку ресторану, ігноруючи послужливих швейцарів на вході. Я вдягнула контактні лінзи й увійшла всередину, щоб там зачекати на Джея. Незважаючи на поквапливість, із якою мені кортіло впоратися з моєю неприємною справою й чимшвидше повернутися назад до родини, Джей, вочевидь, намагався зберегти репутацію незаплямованою, тож мені здалося, що хуткий обмін на стоянці образив би його почуття.

За стійкою я назвала ім’я «Дженкс», і раболіпний метрдотель провів мене нагору в невеличку приватну кімнату, де у кам’яному коминку потріскувало полум’я. Він узяв у мене довгий — до литок — плащ кольору слонової кістки, котрий я вдягнула, щоб приховати сукню, яка, на думку Аліси, пасувала б для такого походу. Побачивши атласну коктейльну сукню перлинного кольору, він ахнув. Мені не вдалося приховати вдоволення — я й досі не звикла до того, що мене вважали вродливою всі, не тільки Едвард. На нетвердих ногах задкуючи геть із кімнати, метрдотель бурмотів уривчасті компліменти.

Чекаючи, я стала біля вогню та простягла пальці до полум’я, щоб хоч трохи нагріти їх перед неминучим потиском рук. Не те щоб Джей не здогадувався, що з Калленами щось явно не так, але таку звичку незле було б у собі виробити.

На якусь мить мені стало цікаво, що було б, якби я запхнула руку просто у вогонь. Яким би було відчуття, коли б моя плоть запалала…

Увійшов Джей і відірвав мене від похмурих думок. Метрдотель забрав у нього пальто, і стало видно, що я не єдина святково вбралася для цієї зустрічі.

— Вибачте за запізнення, — мовив Джей, щойно ми залишилися самі.

— Ні, ви саме вчасно.

Він простягнув долоню, й ми потисли одне одному руки; його пальці й досі були очевидно теплішими за мої. Але його це, схоже, не турбувало.

— Пробачте мені таку сміливість, але сьогодні ви просто сліпуча, місіс Каллен.

— Дякую, Джею. Будь ласка, кличте мене Беллою.

— Мушу зазначити, що з вами зовсім не так працюється, як із паном Джаспером. Не так… тривожно, — він нерішуче всміхнувся.

— Справді? А мені завжди здавалося, що присутність Джаспера, навпаки, заспокоює.

Його брови зійшлися на переніссі.

— Невже? — ввічливо пробурмотів він, явно не погоджуючись. Дивно. Що ж такого Джаспер міг заподіяти цьому чоловікові?

— Ви давно знайомі з Джаспером?

Він зітхнув, виявляючи ознаки занепокоєння.

— Я працюю з містером Джаспером понад двадцять років, а мій старший партнер знав його ще років п’ятнадцять перед тим… І він зовсім не змінився, — Джей ледь помітно скулився.

— Так, у цьому Джаспер дещо дивний.

Джей похитав головою, немов намагаючись відігнати тривожні думки.

— Може, присядете, Белло?

— Взагалі-то я трохи поспішаю. Мені ще треба буде подолати неблизький шлях додому, — говорячи це, я витягнула з сумочки грубенький білий конверт із його премією й простягнула йому.

— О, — вигукнув він, і в голосі його прозвучала нотка розчарування. Він запхав конверт у внутрішню кишеню піджака, навіть не перевіривши вмісту. — Я сподівався, ми хвильку побалакаємо.

— Про? — поцікавилась я.

— Ну, спершу давайте я передам вам усі ваші папери. Хочу переконатися, що ви всім задоволені.

Він обернувся, поклав дипломат на стіл і клацнув замочками. Звідти він дістав великий коричнюватий конверт.

Хоча я й гадки не мала, що там перевіряти, я відкрила конверт і побіжно переглянула його вміст. Джей перевернув Джейкобову фотографію і трішки змінив кольори, щоб не одразу було очевидно, що і на паспорті, і на посвідченні водія вміщена та сама світлина. Мені здалося це розумним, але це ще нічого не означало. На якусь частку секунди я затримала погляд на паспорті Ванесси Вовксон — і швидко відвела очі, бо до горла підкотив клубок.

— Дякую, — мовила я.

Його очі трішки звузилися, і мені здалося, він був розчарований тим, що я не вивчила документи уважніше.

— Можу вас запевнити, що робота бездоганна. Вона пройде найретельнішу перевірку фахівців.

— Я цього цілком певна. Я справді неймовірно вдячна за все, що ви для мене зробили, Джею.

— До ваших послуг, Белло. У майбутньому без вагань звертайтеся до мене по будь-що, чого потребуватиме родина Калленів, — він начебто й не натякнув на це, але мені причулося з його тону, що він би не проти, якби я посіла місце Джаспера в спілкуванні з ним.

— Ви щось хотіли обговорити?

— Е-е-е… так. Це делікатне питання… — він жестом припросив мене до коминка. Я присіла на край кам’яного виступу, а він примостився поряд. Краплини поту знову виступили в нього на чолі, тож він витягнув із кишені блакитну шовкову хусточку й почав обтиратися нею.

— Ви — сестра дружини містера Джаспера? Чи дружина його брата? — запитав він.

— Я — братова, — пояснила я, не відаючи, до чого він веде.

— Тобто ви дружина містера Едварда?

— Атож.

Він винувато усміхнувся.

— Бачте, я стикався з усіма їхніми іменами безліч разів. І хочу з запізненням привітати пана Едварда з тим, що він нарешті знайшов собі таку чарівну другу половинку.

— Дуже вам дякую.

Він хвильку помовчав, витираючи піт.

— За всі ці роки, можете уявити, який рівень поваги я почав відчувати до пана Джаспера та всієї його родини.

Я обережно кивнула.

Він глибоко вдихнув і мовчки видихнув.

— Джею, будь ласка, просто скажіть те, що у вас на думці.

Він іще раз глибоко вдихнув, а тоді швидко пробубонів, зліпивши всі слова докупи:

— Якщо ви можете запевнити мене, що не збираєтеся викрадати дівчинку в її батька, сьогодні вночі я спатиму спокійніше.

— О! — вражено вигукнула я. Цілу хвилину я витратила на те, аби усвідомити, яких хибних висновків він дійшов. — О ні! Нічого такого! — я кволо всміхнулася, намагаючись запевнити його. — Просто я намагаюся забезпечити їй надійний притулок, якщо раптом щось станеться зі мною та моїм чоловіком.

Він примружив очі.

— То ви очікуєте, що може щось статися? — він почервонів — і тут-таки вибачився: — Звісно, це не моя справа.

Я спостерігала, як червона фарба розлилася під тоненькою плівочкою його шкіри, і вкотре була рада, що я не звичайний перволіток. Джей здавався мені приємною людиною, якщо не зважати на його нелегальні справи, тож було б ганебним убити його.

— Якби знаття, — зітхнула я.

Він нахмурився.

— Тоді дозвольте мені побажати вам удачі. І будь ласка, дорогенька, не сердьтеся на мене, але… Якщо пан Джаспер з’явиться в мене й запитуватиме про імена, які я вписав у ці паспорти…

— Звісно, ви маєте негайно їх йому повідомити. Як би я хотіла, щоб Джаспер знав про нашу з вами справу!

Моя очевидна щирість трохи полегшила його занепокоєння.

— Дуже добре, — сказав він. — Але я не можу розраховувати, що ви залишитеся на обід?

— Вибачте, Джею. Але зараз у мене обмаль часу.

— Що ж, тоді зичу вам здоров’я й щастя. І якщо в родини Калленів виникне потреба, будь ласка, без вагань дзвоніть мені, Белло.

— Дякую, Джею.

Я вийшла за двері зі своєю контрабандою й, озирнувшись, помітила, що Джей і досі витріщається мені вслід, і в очах його змішані неспокій та розчарування.

Зворотній шлях я подолала швидше. Ніч була зовсім чорною, отож я вимкнула фари та вчавила педаль газу. Коли я повернулася додому, більшості машин, включно з Алісиним «Поршем» та моїм «Феррарі», не було на місці. Вурдалаки, які дотримувалися в харчуванні традиційного раціону, пороз’їжджались якнайдалі, щоб утамувати спрагу. Я намагалася не думати про їхнє нічне полювання, скулюючись, уявивши їхніх жертв.

Тільки Катя й Ґарет сиділи у вітальні, жартівливо сперечаючись про поживну цінність тваринної крові. Я збагнула, що Ґарет спробував «вегетаріанський» стиль полювання, і це йому не сподобалося.

Едвард, мабуть, забрав Ренесму додому спати. Джейкоб, без сумніву, зачаївся десь у лісі поблизу. Моя родина, либонь, теж вирушила на полювання. Вони, певно, пішли разом із Деналі.

Таким чином будинок фактично був цілком до моїх послуг, тож я швидко скористалася цією перевагою.

По запаху я відчувала, що першою увійшла до кімнати Аліси та Джаспера за довгий час, можливо — відтоді як вони покинули нас. Я тихо переглянула їхню величезну гардеробну і знайшла торбину саме потрібного розміру. Мабуть, вона належала Алісі — чорний шкіряний наплічник, який зазвичай використовують як сумочку; вона була невеликою, тож навіть Ренесма могла б нести її, не привертаючи уваги. Тоді я вилучила їхні запаси готівки — приблизно дві річні зарплати середньої американської родини. Мені здалося, що тут заледве помітять крадіжку, адже на всіх ця кімната навіювала сум. Отож конверт із фальшивими документами опинився в торбині поряд із грошима. А тоді я сіла на краєчку ліжка Аліси та Джаспера й поглянула на жалюгідний багаж, який змогла забезпечити своїй дочці та своєму найкращому другові, щоб урятувати їхні життя. Я з’їхала вниз уздовж ніжки ліжка, почуваючись зовсім безпорадною.

Та що ще могла я вдіяти?

Кілька хвилин я сиділа так, зі схиленою головою, аж раптом натяк на якусь ідею спав мені на думку.

А якщо…

Якщо я дозволяю собі вірити, що Ренесмі та Джейкобові вдасться втекти, тоді це означає, що Деметрі буде мертвий. А це, своєю чергою, дає шанси іншим зацілілим, включаючи Алісу та Джаспера.

То чому б Алісі та Джасперу не допомогти Джейкобу й Ренесмі? Якби вони знову об’єдналися, Ренесма отримала б найкращий у світі захист. Я не бачила причин, чому б цьому не статися — якщо не рахувати, що Аліса не могла бачити у своїх видіннях ні Джейка, ні Ренесму. З чого вона почне їхні пошуки?

Хвилинку я над цим поміркувала, а далі вийшла з кімнати, перетнула коридор і наблизилася до кімнати Карлайла та Есме. Як завжди, на столі Есме було повно планів та ксероксів — всі вони були охайно складені стосиками. Понад столом була етажерка з безліччю шухлядок. В одній із них лежали канцтовари. Я взяла новеньку ручку й аркуш паперу.

Цілих п’ять хвилин я видивлялася на кремовий аркуш, зосередившись на своєму рішенні. Можливо, Аліса й не здатна бачити Ренесму або Джейкоба, але вона здатна бачити мене. Я уявляла, як вона побачить у видінні цю мить, і тільки й сподівалася, що вона не буде в цю мить занадто заклопотана й зверне на це увагу.

Повільно, неквапливо я написала великими літерами слова «РІО-ДЕ-ЖАНЕЙРО» впоперек аркуша паперу.

Мені здалося, що найкраще буде відіслати їх саме в Ріо: місто розташоване достатньо далеко звідси, Аліса та Джаспер наразі в Південній Америці — за нещодавніми свідченнями, і не схоже, що всі наші попередні проблеми самі собою розвіялися тільки тому, що з’явилися проблеми нові. І досі лишалося загадкою майбутнє Ренесми, і досі лякало її таке швидке зростання. Ми так і так планували вирушити одного дня на південь. Отож тепер це буде справою Джейкоба — і, сподіваюся, Аліси — зібрати місцеві перекази.

Я знову схилила голову, притлумлюючи нагле бажання схлипнути, зціпивши зуби. Буде краще, якщо Ренесма вирушить у дорогу без мене. Але я вже так скучала за нею, що заледве могла це витримувати.

Я глибоко вдихнула й поклала свою записку на дно похідної сумки, де її швидко знайде Джейкоб.

Я схрестила пальці, сподіваючись, що оскільки в старшій школі навряд чи вивчали португальську, Джейкоб достатньо опанував іспанську.

Лишалося тільки чекати.

Два дні Едвард із Карлайлом провели на галявині, куди, як бачила Аліса, мали прибути Волтурі. То було те саме поле смертного бою, де на нас напали минулого літа перволітки Вікторії. Цікаво, чи не мав Карлайл відчуття дежа-вю. Для мене цей досвід буде новим. І цього разу ми з Едвардом приймемо бій разом зі своєю родиною.

Ми гадали, що Волтурі вистежуватимуть Едварда або Карлайла. Чи не здивує їх, що їхня здобич не тікатиме? Чи насторожить це їх? Я навіть не могла уявити, щоб Волтурі почували потребу в обережності.

Хоча я — сподіваюся — мала б залишатися невидимою для Деметрі, я зосталася з Едвардом. Звісно. Ми мали заледве кілька останніх годин разом.

Ми з Едвардом не влаштовували грандіозної сцени прощання, та я й не планувала. Бо вимовити слова означало повірити в їхню остаточність. Це було б те саме, що поставити слово «КІНЕЦЬ» на останній сторінці рукопису. Отож ми не казали одне одному «прощавай» і намагалися стояти щонайтісніше, повсякчас відчуваючи на доторк одне одного. Хай який кінець нас очікує, він нас не розлучить.

За кілька кроків углиб лісу, під захистом дерев, ми поставили намет для Ренесми, і знову виникло дежа-вю: ми вдруге у холоднечу влаштували собі туристичний похід разом із Джейкобом. Було важко повірити, як невпізнанно все змінилося від минулого червня. Сім місяців тому наш любовний трикутник здавався нестерпним, адже хтось обов’язково мав залишитися з розбитим серцем. Тепер же все було ідеально збалансовано. Гірка іронія: кубики склалися в картинку саме тоді, коли ми всі стоїмо на порозі знищення.

Напередодні новорічної ночі знову посипав сніг. Цього разу крихітні сніжинки не танули, торкаючись кам’янистого ґрунту на галявині. Поки Джейкоб і Ренесма спали (Джейкоб хропів так гучно, що я тільки дивувалася, як це Ренесма й досі не збудилася), перше тоненьке снігове покривало вкрило землю, а далі замети почали підростати. Коли зійшло сонце, ми побачили довершену картину з Алісиного видіння. Втупившись у блискуче біле поле, ми з Едвардом трималися за руки й мовчали.

Рано-вранці зібралися всі наші друзі — з їхніх очей було видно, що вони добре підготувалися: у деяких очі були світло-золотавими, у деяких — яскраво-червоними. Коли ми всі зібралися, то почули, що й вовки рухаються через ліс. Джейкоб випірнув із намету, залишивши сплячу Ренесму всередині, щоб приєднатися до своїх.

Едвард та Карлайл шикували решту в якусь подобу нерівної шереги — наші свідки мали оточити нас обабіч.

Я спостерігала здалеку — чекала біля намету, коли збудиться Ренесма. Коли вона прокинулася, я допомогла їй вбратися в одяг, який дбайливо приготувала пару днів тому. Це було вбрання з оборками, на вигляд дівчаче, проте водночас цупке, яке б витримало поїздку на спині вовка через декілька штатів. На курточку я вдягнула їй чорну шкіряну торбинку, де лежали гроші, документи, підказка та мої прощальні записки для неї і для Джейкоба, для Чарлі й Рене. Вона була такою дужою, що для неї торбинка майже нічого не важила.

Розширеними очима дивилася вона на біль, написаний на моєму обличчі. Але вона здогадалася, що не варто мене зараз питати, що це я роблю.

— Я люблю тебе, — сказала я, — понад усе на світі.

— Я теж тебе люблю, мамо, — відповіла вона. Вона торкнулася медальйона в себе на шиї, в якому зараз лежала крихітна фотографія нас трьох: її, Едварда та мене. — Ми завжди будемо разом.

— У глибині своїх сердець ми завжди будемо разом, — виправила я її шепотом таким тихим, як дихання. — Та коли сьогодні прийде час, тобі слід буде піти від мене.

Очі її розширилися, вона притулила долоньку мені до шиї. Беззвучне «ні!» було гучнішим, ніж якби вона закричала. Я важко ковтнула — у горлі стояв клубок.

— Ти ж зробиш так заради мене? Будь ласка!

Вона міцніше притисла пальчики мені до щоки. Чому?

— Я не можу тобі пояснити, — прошепотіла я. — Але скоро ти все збагнеш. Я обіцяю.

У голові я побачила Джейкобове обличчя.

Я кивнула, а тоді відняла її ручку.

— Не думай про це, — видихнула я їй на вухо. — Нічого не кажи Джейкобові, поки я не звелю тобі: «біжи!», гаразд?

Вона все зрозуміла. І кивнула на згоду.

Із кишені я дістала останню дрібничку.

Коли я пакувала речі Ренесми, увагу мою привернув несподіваний блиск. Випадковий сонячний промінь ковзнув коштовними камінцями на старовинній скриньці, що стояла, давно забута, на поличці в кутку високо над моєю головою. Потому як я звела докупи всі Алісині підказки, я збагнула, що не варто очікувати на мирний вислід близької конфронтації. Та чому б не спробувати почати розмову по-дружньому? — запитала я себе. Хіба це завадить? Гадаю, в мене все-таки лишалася крихта надії — сліпої, нерозумної надії, — адже я дісталася полички та зняла звідти свій весільний подарунок від Аро.

Я застібнула товстезний золотий ланцюжок на шиї й відчула вагу величезного діаманта, який ліг в улоговинку між ключицями.

— Гарно, — прошепотіла Ренесма. А тоді обхопила мою шию руками. Я притисла її до грудей. Отак прикуті одна до одної, ми вилізли з намету й опинилися на галявині.

Едвард звів догори одну брову, коли я наблизилася, але більше ніяк не виявив свого подиву щодо прикрас моїх або Ренесминих. Просто на хвилину він міцно пригорнув нас обох, а тоді, глибоко зітхнувши, відпустив. У його очах і близько не читалося «прощавайте». Може, він усе-таки покладав надії на життя після смерті, незважаючи на всі свої слова.

Ми посіли свої місця, і Ренесма спритно переповзла мені за спину, щоб звільнити мені руки. Я стояла за кілька кроків позаду передньої лінії фронту, яку формували Карлайл, Едвард, Еммет, Розалія, Таня, Катя та Єлизар. Поряд зі мною були Бенджамін і Зафрина; в мою задачу входило захищати їх стільки, скільки зможу. Вони були нашою найкращою зброєю. Якщо саме Волтурі опиняться в ролі сліпих, бодай на кілька митей, це може змінити геть усе.

Зафрина стояла випростана й люта, а збоку практично віддзеркалювала її Сенна. Бенджамін всівся на землю, притиснувши долоні до землі, й тихенько бурмотів щось про захисні вали. Вчора ввечері він накотив цілі гори валунів уздовж краю галявини, утворивши таким чином майже природний ландшафт позаду нас, і тепер ці кам’яні гори були вкриті снігом. Ці валуни були замалими, щоб завдати клопоту вампіру, проте, ми сподівалися, принаймні зможуть відвернути увагу.

Свідки стояли обабіч нас — деякі ближче, деякі далі: ті, хто відкрито нас підтримав, стояли ближче. Я зауважила, що Шуван потирає скроні, а очі її заплющені — вона намагається зосередитися. Це так вона силкується підняти настрій Карлайлові? Тим, що в уяві малює картину дипломатичних переговорів із гарним кінцем?

Позаду нас, у лісі, невидимі вовкулаки стояли тихо — вони були напоготові; чути було хіба їхнє важке дихання, їхні серцебиття.

Скупчилися хмари, так затьмаривши світло, що стало незрозуміло, ранок зараз чи вечір. Едвард звузив очі, вивчаючи краєвид, і я була певна, що бачить він ту саму сцену вже вдруге — вперше він бачив її в Алісиній голові. Все зійдеться, коли прибудуть Волтурі. Залишилося кілька хвилин, а може, й секунд.

І родина, і наші союзники стояли, обхопивши себе руками, щоб зібратися з духом.

З лісу вийшов величезний червонувато-бурий Вожак і став обіч мене; мабуть, для нього було нестерпно триматися від Ренесми оддалік, коли вона була в безпосередній небезпеці.

Ренесма простягнула руку й занурила пальці в хутро на його масивних плечах; тіло її трішки розслабилося. Коли Джейкоб був поряд, вона почувалася спокійніше. І я теж на крихту почувалася ліпше. Поки Джейкоб із Ренесмою, з нею все буде гаразд.

Не ризикуючи озирнутися, Едвард простягнув руку назад, до мене. Я виставила руку, щоб узяти його долоню. Він стиснув мені пальці.

Ще одна хвилина проминула, і я відчула, як напружилася, намагаючись вчути звук чийогось наближення.

Аж раптом Едвард наструнчився, й із-поміж його зціплених зубів вихопилося шипіння. Очі його втупилися в відтинок лісу на північ від нас.

Ми також витріщилися в тому напрямку, відчуваючи, як минали останні секунди.

РОЗДІЛ 36. ЖАГА КРОВІ

Їхнє наближення було величним, навіть красивим.

Рухалися вони строгими рядами. Рухалися всі разом, але це не був марш: вони випливли ідеально синхронно з-за дерев — темні рівні ряди, які, здавалося, вивищувалися понад білим снігом — таким гладким було їхнє наближення.

По периметру їхні шереги були сірими, та що ближче до центру, то темнішали вони, а в центрі робилися зовсім чорними. Всі обличчя були затулені каптурами, затемнені. Легкий шелесткий звук їхніх підошов був таким розміреним, наче музика, — складний і бездоганний ритм.

За сигналом, якого я не зауважила (а може, й не було ніякого сигналу, просто тисяча років практики), їхні шереги розімкнулися. Цей рух був занадто різким, занадто прямим, щоб нагадати розтулення пелюсток, хоча за кольором було дуже схоже на це; то було радше розгортання віяла — граційне, але вуглувате. Постаті в сірих плащах розійшлися на два боки, а темні фігури виступили на їхнє місце в центрі — всі рухи були напрочуд виваженими.

Наближення було повільним, але невпинним — вони не квапилися, не хвилювалися, не напружувалися. Це були кроки неминучого.

Все було, майже як у моєму давньому кошмарі. Бракувало тільки жаги на обличчях, які я бачила уві сні, — посмішок мстивої радості. Поки що Волтурі були занадто дисциплінованими, щоб виказати хоч якість емоції. Не виказували вони також ні подиву, ні страху на вид зібрання вурдалаків, що чекало на них, — на противагу, це зібрання раптом видалося неймовірно неорганізованим і непідготовленим. Не виказали вони також і подиву, угледівши величезного вовка, який стояв поміж нас.

Я не могла втриматися й почала їх рахувати. Їх було тридцять двоє. Навіть якщо не включати двох постатей у чорних плащах позаду, які здавалися заблукалими вівцями і яких я зарахувала до дружин (їхня захищена позиція свідчила про те, що вони точно не братимуть участі в нападі), все одно їх було значно більше за нас. З тими, хто ладен був за нас битися, нас було всього дев’ятнадцятеро, а ще семеро спостерігатимуть за тим, як нас знищують. Навіть якщо врахувати десятьох вовків, їх усе одно було більше.

— Наближаються червоні плащі[19], наближаються червоні плащі, — пробурмотів загадково Ґарет і коротко гигикнув. Він на крок присунувся ближче до Каті.

— Вони-таки прийшли, — шепнув Владимир до Стефана.

— Дружини, — прошипів Стефан у відповідь. — Уся гвардія. Всі разом. Яке щастя, що ми не наважилися поткнутися у Волтерру.

І раптом, ніби кількості їхньої і без того не було аж забагато, поки Волтурі повільно й велично наближалися, позаду них нові й нові вампіри почали з’являтися на галявині.

Обличчя цієї нескінченної колони вурдалаків здавалися цілковитою протилежністю врівноваженості та беземоційності Волтурі: тут вирував калейдоскоп емоцій. Спершу вони були вражені й навіть трохи заскочені тим, що наразилися на неочікувану силу. Але занепокоєння швидко минулося; вони були в безпеці завдяки своїй переважаючій кількості, завдяки заслону з невмолимих воїнів Волтурі попереду. І на обличчях з’явився вираз, який панував до того, як ми збентежили їх.

Легко було приникнути їм у думки — настільки виразними були обличчя. Це був роззлощений натовп, підбурений до сказу і глухий до справедливості. Я не могла собі навіть уявити справжнього ставлення вурдалацького світу до безсмертних дітей, поки не побачила цих облич.

Було ясно, що ця різношерста, неорганізована зграя — загалом понад сорок вампірів — такі собі свідки з боку Волтурі. Коли ми помремо, вони поширять відомості про те, що знищені злочинці, що Волтурі діяли цілком неупереджено. Більшість із них, здавалося, прагли не лише свідчити — вони ладні були дерти й палити.

На це не було ради. Навіть якби ми бодай якось нейтралізували переваги Волтурі, вони все одно задавили б нас чисельністю. Навіть якби ми вбили Деметрі, Джейкобу не втекти від решти.

Я фізично відчула, як це усвідомлення прийшло до всіх навколо. Розпач завис у повітрі, причавлюючи мене гірше, ніж перед тим.

Тільки один вурдалак у протилежному таборі здавався там чужим: я упізнала Ірину, яка вагалася поміж двох таборів, і вираз її обличчя був зовсім не таким, як у решти. Ірина не могла відвести нажаханого погляду від Тані, яка стояла в наших перших рядах. Едвард загарчав — то був зовсім тихий, проте гарячий звук.

— Алістер мав рацію, — буркнув він до Карлайла.

Я побачила, як Карлайл питально поглянув на Едварда.

— Алістер мав рацію? — прошепотіла Таня.

— Вони — Гай та Аро — прийшли руйнувати та здобувати, — майже беззвучно видихнув Едвард; тільки наші могли його розчути. — Вони вже підготували багатоходову стратегію. Якби звинувачення Ірини якимсь чином виявилося неправдивим, вони налаштовані були знайти іншу підставу для нападу. Але вони вже побачили Ренесму, отож цілком спокійні щодо своїх планів. Ми можемо спробувати виправдатися перед їхніми вигаданими звинуваченнями, проте спершу слід змусити їх зупинитися, вислухати правду про Ренесму, — мовив він і докинув іще тихше: — А вони не збираються цього робити.

Джейкоб дивно й коротко гавкнув.

Аж тут — буквально за дві секунди — процесія нагло зупинилася. Приглушена музика ідеально синхронного наближення стихла. Бездоганна дисципліна не порушилася; Волтурі цілковито завмерли як один. Вони стояли кроків за сто від нас.

Позаду та з боків від себе я чула биття великих сердець — вони наблизилися. Кутиками очей я ризикнула зиркнути праворуч і ліворуч, аби переконатися, що ж зупинило Волтурі.

Вовкулаки приєдналися до нас.

Обабіч нерівної шереги розтяглися довгі лави вовків. За якусь частку секунди я встигла помітити, що тут було понад десятеро вовків — я впізнала знайомих вовкулак та зауважила незнайомих. Тих, що рівномірно оточили нас, було шістнадцятеро, а разом із Джейкобом — сімнадцятеро. З їхнього зросту та завеликих лап було очевидно, що новачки — зовсім юні вовкулаки. Гадаю, я мала б це передбачити. Коли поблизу скупчилося стільки вурдалаків, вибух вовкулацької чисельності був неминучим.

Ще діти помиратимуть. Не уявляю, як Сем міг це дозволи ти, — аж тут я збагнула, що в нього не було вибору. Хай хто з вовкулак приєднався б до нас — Волтурі, безперечно, згодом вистежили б і решту. Вовки поставили на цю сутичку існування свого виду.

Але ми програємо.

Зненацька мене опанувала лють. Більш ніж лють — я була ладна вбивати. Мій безнадійний розпач куди й подівся! Слабка червонувата пелена затулила темні постаті переді мною, і понад усе в цю мить мені кортіло застромити в них зуби, віддирати руки й ноги від їхніх тіл, скидати рештки на купу й палити. Я була настільки скажена, аж ладна пирувати й танцювати навколо їхніх поховальних багать, де вони б горіли живцем; я би реготала, розвіюючи їхній попіл. Вуста мої автоматично заголили зуби, і низьке люте гарчання роздерло горло, вихоплюючись із самого нутра. Я усвідомила, що кутики моїх вуст загнулися у посмішку.

Обіч мене Зафрина та Сенна луною повторили мій приглушений рик. Едвард стиснув мою руку, яку досі тримав у долоні, втихомирюючи мене.

Затінені обличчя Волтурі й досі здебільшого були безвиразними. Тільки дві пари очей зраджували свої емоції. В самому центрі ворожого табору, торкаючись один одного руками, зупинилися Аро та Гай, оцінюючи нас, і вся гвардія застигла разом із ними, чекаючи наказу вбивати. Ці двоє не дивилися один на одного, але було ясно, що вони спілкуються. Марк, який торкався другої руки Аро, здавалося, не брав участі у розмові. Вираз його обличчя не був таким безтямним, як у воїнів, але майже таким самим порожнім. Як і того єдиного разу, коли я його бачила, він видавався цілковито знудженим.

Постаті свідків із боку Волтурі хитнулися до нас, їхні очі зупинили люті погляди на Ренесмі та мені, але вони трималися ближче до краю лісу, лишаючи широку вільну смугу поміж собою та солдатами Волтурі. Тільки Ірина наблизилася до Волтурі — вона була усього за кілька кроків від жінок патріархів (обидві вони були світлокосі, з мов посипаними пудрою обличчями та вкритими плівкою очима) і їхніх здоровезних охоронців.

Позаду Аро стояла жінка в темно-сірому плащі. Я не була певна, але мені здалося, що вона торкається його спини. То це інший «щит» — Рената? Цікаво, як уже зауважив Єлизар, чи здатна вона буде подужати мене?

Але я не витрачатиму свого життя намарно, намагаючись пробитися до Га я чи Марка. Я мала перед собою важливіші мішені.

Я обшукала очима шерегу й без зайвих зусиль вирізнила два маленькі сірі плащі майже в центрі зібрання. Алек та Джейн, либонь, найменші серед гвардійців, стояли обіч Марка, а з другого боку застиг Деметрі. Їхні милі личка були спокійними, не виказували жодних емоцій; вони вдягнені були в найтемніші плащі, якщо не рахувати чорних мантій патріархів. «Відьомські близнюки» назвав їх Владимир. Їхня сила була наріжним каменем нападницької стратегії Волтурі. То були діаманти з колекції Аро.

М’язи мої напружилися, а отрута заповнила рот.

Затуманені очі Аро та Га я металися вздовж нашої шереги. Я зауважила розчарування на обличчі Аро, коли погляд його знов і знов обдивлявся нас, шукаючи обличчя, якого тут не було. Від досади він закопилив губи.

У цю мить я почувала хіба що вдячність за те, що Аліса втекла.

Пауза все тривала, і дихання Едварда прискорювалося.

— Едварде? — запитав Карлайл тихо та збентежено.

— Вони не певні, як чинити далі. Вони зважують варіанти, відшукують головні цілі — мене, звісно, тебе, Єлизара, Таню. Марк оцінює міцність нашої прив’язаності одне до одного, шукає слабких місць. Вони роздратовані присутністю румунів. Вони занепокоєні тим, що не впізнають деяких облич — зокрема Зафрини та Сенни, а ще, певна річ, через вовкулак. Ще ніколи не траплялося так, щоб їхня чисельність була переважена. Ось що їх зупинило.

— Переважена? — недовірливо прошепотіла Таня.

— Вони не рахують своїх свідків, — видихнув Едвард. — Ті — ніщо, вони нічого не важать як вояки. Аро просто обожнює публіку.

— Може, мені слід заговорити? — запитав Карлайл.

Едвард повагався, а тоді кивнув:

— Це єдиний шанс, який тобі дається.

Карлайл випростав плечі та ступив кілька кроків наперед із нашої оборонної лави. Нестерпно було дивитися на нього — самотнього, незахищеного.

Він простягнув руки, обернувши їх долонями догори у вітальному жесті.

— Аро, мій давній друже! Ми сто років не бачилися!

На довгу мить над білою галявиною запанувала мертва тиша. Я відчувала, як Едвардове тіло вивергає напругу, що більше він дослухався до думок Аро. Секунди спливали, і напруження зростало.

А тоді Аро ступив уперед із самого центру армії Волтурі. Його щит, його Рената рушила за ним, мов пучки її пальців були пришиті до його мантії. Шереги Волтурі вперше зреагували. Лавою прокотилося приглушене гарчання, брови нахмурилися, губи оголили зуби. Кілька з солдатів нахилилися вперед, стаючи у войовничу стійку.

Аро стримав їх жестом:

— Спокійно.

Він ступив іще кілька кроків, а тоді схилив голову набік. Його молочні очі зблиснули цікавістю.

— Справедливі слова, Карлайле, — видихнув він своїм тонким пронизливим голосом. — Хоч вони і здаються невчасними, зважаючи на армію, яку ти тут зібрав, аби вбити і мене, і моїх близьких.

Карлайл похитав головою і простягнув праву руку, мов їх і досі не відділяло близько ста кроків.

— Вам варто тільки торкнутися моєї руки, аби переконатися, що в мене такого й на гадці не було.

Хитрі очі Аро звузилися.

— Але ж чи мають значення твої наміри, любий Карлайле, зважаючи на твої дії? — він нахмурився, і обличчям його майнула тінь печалі — я не була певна, щира вона чи ні.

— Я не вчиняв того злочину, за який ви прибули мене покарати.

— Тоді вступися і дай нам покарати винних. Справді, Карлайле, ніщо б так не потішило мене, як можливість сьогодні зберегти твоє життя.

— Ніхто не порушував закону, Аро. Дозвольте мені пояснити, — і знову Карлайл простягнув руку.

Перш ніж Аро відповів, Гай майнув і став обіч нього.

— Стільки безглуздих правил, стільки непотрібних законів ти створив для себе, Карлайле, — прошипів біловолосий старець. — Як ти можеш захищати порушення справді вагомого закону?

— Закон не був порушений. Якби ви вислухали…

— Ми бачимо дитину, Карлайле, — рикнув Гай. — Не вважай нас дурнями.

— Вона не безсмертна дитина. Вона не вурдалак. Я можу легко це довести буквально за кілька секунд…

Гай обірвав його:

— Якщо вона не одна з заборонених, то чого ж ти зібрав ціле військо, аби захищати її?

— Свідків, Гаю, я зібрав свідків, так само як і ви, — Карлайл указав на люту зграю на краю лісу; дехто з них у відповідь загарчав. — Будь-хто з оцих наших друзів зможе розповісти вам правду про цю дитину. Або ж ви самі можете на неї поглянути, Гаю. Подивіться на рум’янець людської крові на її щоках!

— Фальшивий! — відтяв Гай. — Де наш інформатор? Нехай вийде наперед! — він почав обертати голову, допоки не угледів Ірину, яка ховалася за дружинами. — Ти! Вийди!

Ірина безтямно втупилася в нього, й обличчя її було як у людини, яка не цілковито прокинулася від нічного кошмару. Гай нетерпляче поклацав пальцями. Один із охоронців дружин ворухнувся й грубо поплескав Ірину по спині. Ірина двічі моргнула й повільно, мов сомнамбула, рушила до Гая. Зупинилася за кілька кроків, досі не відриваючи очей від сестер.

Гай подолав відстань між ними й ляснув її по обличчю.

Їй не могло бути боляче, проте в цьому жесті було щось жахливо принизливе. Це як дивитися, як хтось копнув собаку. Таня та Катя воднораз зашипіли.

Іринине тіло напружилося, очі її нарешті сфокусувалися на Гаї. Він тицьнув пальцем-пазуром у Ренесму (вона вчепилася в мою спину, а пальчики її досі були заплутані в Джейкобовій шерсті). Гай у моїх очах забарвився у червоний колір. З Джейкобових грудей вихопилося гарчання.

— Це та дитина, яку ти бачила? — вимогливо запитав Гай. — Дитина, яка не була просто людською?

Ірина перевела на нас погляд, уперше вдивившись у Ренесму відтоді, як ступила на галявину. Голова її схилилася набік, на обличчі читалося збентеження.

— Ну? — проричав Гай.

— Я… я не впевнена, — розпачливо відповіла вона.

Гаєва рука здригнулася, ніби він хотів удруге ляснути її по лицю.

— Що ти маєш на увазі? — запитав він — у його шепоті бринів метал.

— Вона не така, але гадаю, та сама. Я маю на увазі, вона змінилася. Ця дитина більша за ту, яку я бачила, але…

Лютий видих вилетів крізь Гаєві нагло вищирені зуби, й Ірина затнулася, не договоривши. Аро метнувся до Га я і, стримуючи, поклав йому руку на плече.

— Зберігай спокій, брате. У нас є час, щоб усе з’ясувати. Нема потреби квапитися.

З похмурим виразом на обличчі Гай обернувся спиною до Ірини.

— А тепер, люба, — промурмотів Аро теплим солоденьким голосом, — покажи мені те, що ти намагаєшся сказати, — і він простягнув руку до зніченої вампірки.

Ірина невпевнено взяла його за руку. Аро тримав її заледве п’ять секунд.

— Бачиш, Гаю, — мовив він, — як легко можна домогтися, чого нам треба?

Гай нічого не відповів. Краєчком ока Аро зиркнув на свою публіку, свій натовп, а тоді обернувся до Карлайла.

— Що ж, у наших руках, схоже, опинилася таємниця. Здається, дитина підросла. І водночас в Ірининій пам’яті збереглася безсмертна дитина. Цікаво.

— Саме це я і намагаюся пояснити, — сказав Карлайл, і з його зміненого голосу я вгадала, що він розслабився. Це була саме та зупинка, на яку ми покладали всі свої туманні надії.

Але я не відчувала полегшення. Я чекала, майже безтямна від люті, нових стратегічних ходів, які передбачав Едвард.

Карлайл знову простягнув руку.

Аро мить повагався.

— Я би радше отримав пояснення від особи, яка грає центральнішу роль у цій історії, мій друже. Чи не помилюсь я, сказавши, що це не ти спричинився до переступу закону?

— Не було жодного переступу.

— Хай там як, а я вислухаю кожну грань правди, — легенький, мов пір’їна, голос Аро потвердішав. — І найкращий шлях це зробити — отримати свідчення від твого талановитого сина, — він кивнув у напрямку Едварда. — Оскільки дитина тулиться до його дружини-перволітка, я роблю висновок, що без Едварда тут не обійшлося.

Звісно, йому потрібен був Едвард. Щойно він зазирне в Едвардову голову, одразу ж дізнається всі наші думки. Окрім моїх.

Едвард швидко обернувся, щоб поцілувати мене й Ренесму в чоло, уникаючи мого погляду. Тоді він перетнув засніжену галявину, поплескавши Карлайла по плечу, проминаючи його. Я вчула позаду тихеньке скиглення — Ренесмин переляк вихопився назовні.

Червона пелена, яка застилала від мене Волтурі, спалахнула ясніше. Я не могла дивитися, як Едвард самотою перетинає порожній білий простір, — але водночас і не могла допустити, щоб Ренесма бодай на крок наблизилася до наших ворогів. Суперечливі почуття роздирали мене; я застигла так нерухомо, що здавалося, кістки мої від зусилля просто потріскаються.

Я угледіла, як посміхається Джейн, коли Едвард перетнув невидимий кордон між нами, коли він був уже ближче до них, аніж до нас.

І все вирішила ота легенька самовдоволена посмішка. Лють моя досягла апогею — вона була дужчою, аніж жага крові, яку я відчула, коли вовкулаки прирекли себе на цю безнадійну війну. На язику я відчувала сказ — щира потуга прокочувалася моїм тілом, як накочуються хвилі прибою. М’язи мої напружилися, я діяла автоматично. Всією силою свого розуму я пожбурила щит, долаючи неможливу віддаль — через усе поле, вдесятеро далі, ніж мені коли-небудь вдавалося, — пожбурила, як спис. Від зусилля повітря з гавканням вихопилося з моїх грудей.

Щит вилетів із мене, як кулька чистої енергії, як ядерний гриб сталевого кольору. Він пульсував, мов живий, — я відчувала пульсацію з верхівки до країв.

Це й близько не нагадувало тепер еластичної тканини; в мить, коли гору взяла неприборкана, дика міць, я збагнула, що раніше сама стримувала себе: я чіплялася за власний щит у самозахисті, підсвідомо не бажаючи його відпускати. А тепер я випустила його на волю, і мій щит без жодних зусиль рвонув від мене на добрячих п’ятдесят ярдів, і на це знадобилося мінімальне зусилля. Я відчула, який він гнучкий — як іще один м’яз, покірливий моїй волі. Я штовхнула його, сформувавши з нього довгастий овал. І все попід прикриттям гнучкого сталевого щита раптом перетворилося на частину мене — життєві сили всього, що я затуляла щитом, я відчувала як крапочки яскравого жару, як сліпучі іскри світла, котре мене оточувало. Я метнула щит далі — на всю довжину галявини, і видихнула з полегшенням, відчувши Едвардове блискуче світло попід моїм захистом. Я притримала щит, так скорочуючи свій новий м’яз, аби він щільненько облягав Едварда — тоненькою, проте непробивною плівкою, яка відділяла його тіло від ворогів.

Минула заледве секунда. Едвард і далі прямував до Аро. Все цілковито змінилося, але ніхто не помітив вибуху, окрім мене. Зляканий смішок зірвався з моїх вуст. Я відчувала, як усі на мене поглянули, й зауважила, як Джейкобові великі чорні очі витріщилися на мене, мов на божевільну.

Едвард зупинився за кілька кроків від Аро, і я з деяким сумом усвідомила, що хоча б я, безперечно, і могла, я в жодному разі не повинна запобігти цьому обміну думками. Саме в цьому полягала наша мета: змусити Аро вислухати наш бік історії. Мені було заледве не фізично боляче це зробити, але я неохоче підтягнула до себе щит і лишила Едварда знову незахищеним. Бажання реготати випарувалося. Я вся зосередилася на Едварді, готова затулити його тої-таки миті, коли щось піде не так.

Едвардове підборіддя зверхньо задерлося, і він простягнув Аро руку з таким виглядом, немов робить йому велику честь. Аро, здалося, тільки зрадів такому ставленню, але його радість розділили не всі. Рената, тінь Аро, нервово затріпотіла. Гай нахмурився так, що ввижалося, його пергаментна, напівпрозора шкіра назавжди вкриється зморшками. Маленька Джейн показала зубки, а поряд із нею зосереджено прискалив очі Алек. Гадаю, він був готовий, як і я, діяти щомиті.

Аро подолав відстань без затримки — і справді, чого йому було боятися? Величезні тіні світло-сірих плащів — дужі бійці, як Фелікс, — стояли за кілька кроків од нього. Джейн своїм палючим даром могла жбурнути Едварда на землю, де він би звивався від болю. Алек міг осліпити й оглушити його, перш ніж він зробить крок до Аро. Ніхто не відав, що я маю силу зупинити їх, — навіть сам Едвард.

З безтурботною усмішкою Аро взяв Едварда за руку. Його повіки миттю склепилися, а далі плечі його зігнулися під тягарем інформації.

Кожна прихована думка, кожен маневр, кожен план — все, що Едвард чув у головах оточення за останній місяць, — усе зараз перетекло в голову Аро. А потім і давніші спогади: кожне видіння Аліси, кожна тиха хвилинка, проведена в родинному колі, кожна картинка в Ренесминій голові, кожен поцілунок, кожен доторк, яким ми з Едвардом обмінялися… Все це тепер належало також і Аро.

Я зашипіла від розпачу, і щит хитнувся від мого роздратування, огортаючи наші шереги.

— Заспокойся, Белло, — шепнула до мене Зафрина.

Я зціпила зуби.

Аро й далі проникав у Едвардові спогади. Едвардова голова теж похилилася, жили на шиї напнулися — він перечитував усе, що тільки-но прочитав у його голові Аро, а на додачу — реакцію самого Аро.

Ця двостороння, проте нерівна розмова тривала досить довго, тож навіть гвардія вже почувалася неспокійно. Тихеньке бубоніння прокотилося їхніми лавами, поки Гай не рикнув на них, вимагаючи тиші. Джейн хилилася вперед, наче не могла стриматися, а обличчя Ренати застигло від напруження. Якусь хвильку я досліджувала цей могутній щит, який здався мені лякливим і слабким; хоча вона приносила користь Аро, я була певна, що воїн із неї ніякий. Її задачею було захищати, а не воювати. У ній не було жаги крові. Хай яким новачком я була, та знала напевно, що якби йшлося про двобій із нею, я би стерла її з лиця землі.

Аро випростався, і я миттю змістила фокус; очі його широко розплющилися, в них плескався острах і сторожкість. Він не відпустив Едвардової руки.

Едвардові м’язи ледь помітно розслабилися.

— Бачите? — запитав Едвард, і його оксамитовий голос був спокійним.

— Так, бачу, справді, — погодився Аро, і — дивина — він був майже в захваті. — Маю сумніви, що є іще двійко серед смертних а чи безсмертних, хто здатен був би так чітко та ясно все побачити.

На обличчях вишколеної гвардії читалася така ж недовіра, яку почувала і я.

— Ти дав мені привід для міркувань, мій юний друже, — провадив Аро. — Це більше, ніж я очікував.

Він і досі не відпускав Едвардової руки, і Едвардова напружена поза свідчила про те, що він дослухається.

Едвард нічого не відповів.

— Можна мені з нею познайомитися? — запитав Аро майже благально, виявляючи несподіваний щирий інтерес. — Я й гадки не мав про існування такого, про при століття свого життя! Яка сторінка вписана в нашу історію!

— Що там таке, Аро? — гаркнув Гай, перш ніж Едвард устиг відповісти. Саме це запитання змусило мене взяти Ренесму на руки та притулити до грудей, захищаючи.

— Ти собі навіть уявити не можеш, мій практичний друже. Слід тобі хвильку поміркувати, що ту справедливість, заради якої ми сюди прибули, в цьому випадку неможливо застосувати.

Гай здивовано зашипів на його слова.

— Тихше, брате, — заспокійливо застеріг його Аро.

Це мало б видатися доброю новиною — саме на такі слова я сподівалася, саме в цю відстрочку смертного вироку ми майже не вірили. Аро вислухав правду. Аро визнав, що ми не переступили закону.

Але очі мої були прикуті до Едварда, і я зауважила, як напружилися м’язи у нього на спині. Я пригадала пораду Аро «поміркувати», яку він дав Гаю, і збагнула, що тут криється подвійне дно.

— То ти познайомиш мене зі своєю дочкою? — вдруге запитав Аро в Едварда.

Гай був не єдиним, хто зашипів у відповідь на такий поворот.

Едвард неохоче кивнув. Але ж Ренесма прихилила так багато сердець! Аро завжди видавався ватажком древніх вурдалаків. Якби він став на наш бік, чи зважилися б інші виступити проти нас?

Аро й досі стискав Едвардову долоню і зараз відповів на питання, якого ніхто з нас не вчув:

— Гадаю, в даному разі, зважаючи на обставини, компроміс цілком прийнятний. Зустрінемося на середині.

Аро відпустив його руку. Едвард обернувся до нас спиною, Аро приєднався до нього, цілком буденно закинувши руку Едвардові на плечі, наче вони були найліпшими друзяками: він не хотів розривати зв’язку з Едвардовою шкірою. Вони вирушили через галявину до нас.

Гвардія як один ступила за ним. Аро недбало здійняв долоню, навіть не глянувши на них.

— Стривайте, мої любі. Це правда, вони не завдадуть нам кривди, якщо ми прийшли з миром.

На це гвардія зреагувала відвертіше, ніж раніше: долинуло ричання й шипіння, але ніхто не зрушив із місця. Рената, тулячись до Аро ближче, ніж зазвичай, тривожно заскиглила.

— Хазяїне, — прошепотіла вона.

— Не жахайся, люба, — відповів він. — Все гаразд.

— Мабуть, вам варто взяти кількох гвардійців, — запропонував Едвард. — Тоді вони почуватимуться ліпше.

Аро кивнув, наче то була мудра заувага, про яку міг би й сам подумати. Він двічі клацнув пальцями.

— Феліксе, Деметрі!

Миттю обабіч нього опинилося двоє вампірів, і мали вони точно такий самий вигляд, як і минулого разу, коли я вперше їх зустріла. Обидва були високими й темночубими; Деметрі був струнким і міцним, як лезо меча, а Фелікс — величезним і загрозливим, як дубець із залізними шпичаками.

— Белло, — покликав мене Едвард, — принеси Ренесму… і приведи кількох друзів.

Я глибоко вдихнула. Тіло моє напружилося, протестуючи. Сама ідея, що Ренесма опиниться в центрі конфлікту… Але я довіряла Едварду. Він би вже знав, якби Аро замислив якийсь підступ.

До послуг Аро зараз було троє захисників, тож я приведу з собою двох. Я й секунди не міркувала.

— Джейкобе? Еммете? — тихо запитала я. Еммета я запросила, бо він аж умирав — так поривався опинитися там. Джейкоба — бо він би просто не витримав, якби йому довелося лишитися.

Обидва кивнули. Еммет весело вишкірився.

Я перетнула галявину, а вони трималися обабіч мене. Ще одна хвиля невдоволення прокотилася лавами гвардійців Волтурі, коли вони угледіли мій вибір: безперечно, вони не довіряли вовкулакам. Аро підняв руку, стишуючи їхній протест.

— Цікава тут у вас компанія, — буркнув Деметрі до Едварда.

Едвард нічого не відповів, але з-поміж Джейкобових зубів вихопилося приглушене гарчання.

Ми зупинилися за кілька кроків від Аро. Едвард випірнув із-під долоні Аро та швидко приєднався до нас, узяв мене за руку.

Якусь мить ми мовчки дивилися одні на одних. А тоді Фелікс, тихо і мовби вбік, привітав мене:

— Ну, здрастуй знову, Белло.

Він самовпевнено вишкірився, бічним зором слідкуючи за кожним рухом Джейкоба.

Я сухо всміхнулася до цього величезного, мов гора, вурдалака.

— Привіт, Феліксе.

Фелікс гигикнув:

— Гарний маєш вигляд. Безсмертя личить тобі.

— Дуже дякую.

— Дуже прошу. Як шкода, що…

Він не договорив, але мені не потрібен був Едвардів дар, аби знати закінчення речення. Як шкода, що за мить ми вас усіх повбиваємо.

— Еге ж, шкода, що не кажи… — муркнула я.

Фелікс підморгнув.

Аро не звернув уваги на нашу бесіду. Він зачаровано схилив голову набік.

— Я чую її дивне серцебиття, — пробурмотів він із майже містичним страхом у голосі. — Я чую її дивний запах, — його туманні очі метнулися до мене. — Це щира правда, юна Белло, безсмертя тобі просто неймовірно личить, — мовив він. — Наче ти була створена саме для такого життя.

Я коротко кивнула, приймаючи його лестощі.

— Тобі сподобався мій подарунок? — запитав він, не зводячи погляду з кулона, який я мала на шиї.

— Він чарівний. Із вашого боку це було дуже, дуже щедро. Дякую! Мабуть, мені слід було надіслати вам листа з подякою.

Аро задоволено розсміявся.

— Це просто крихітна дрібничка, яка у мене валялася без діла. Мені здалося, вона пасуватиме до твого нового обличчя, і я справді не помилився.

Я вчула легке сичання, яке долинуло з центру шереги Волтурі. І визирнула з-поза плеча Аро.

Гм-м-м. Схоже, Джейн не надто радіє з того, що Аро зробив мені подарунок.

Аро прочистив горло, щоб привернути мою увагу.

— Можу я привітатися з твоєю донечкою, моя чарівна Белло? — солодко запитав він.

Саме на це я й сподівалася, нагадала я собі. Зборовши бажання схопити Ренесму й тікати щодуху, я зробила два повільні кроки вперед. Щит мій звисав позаду, як каптур, ховаючи під собою всю мою родину — тільки Ренесма лишалася незахищеною. Відчуття було неправильним, жахливим.

Аро зустрів нас, аж світячись на обличчі.

— Яка ж вона вродливиця! — пробурмотів він. — І так схожа на тебе й на Едварда, — а тоді докинув голосніше: — Добридень, Ренесмо.

Ренесма кинула на мене швидкий погляд. Я кивнула.

— Добридень, Аро, — сухо відповіла вона своїм високим дзвінким голосом.

Зачудування читалося в очах Аро.

— Що таке? — прошипів Гай позаду нього. Його, здавалося, дратувало те, що доводиться запитувати.

— Напівсмертна-напівбезсмертна, — пояснив Аро йому та решті гвардійців, не відводячи зачарованого погляду від Ренесми. — Зачата й виношена цією вампіркою-перволітком, поки та ще була людиною.

— Неможливо, — насмішкувато мовив Гай.

— То ти гадаєш, що вони надурили мене, брате? — на обличчі Аро був здивований вираз, але Гай здригнувся. — А серцебиття, яке ти чуєш, теж трюк?

Гай нахмурився і так засмутився, мов лагідні слова Аро були ударами.

— Спокійніше й обережніше, брате, — застеріг його Аро, досі всміхаючись до Ренесми. — Я добре знаю, як любиш ти справедливість, але покарати цю дивовижну крихітку за її походження — це зовсім не справедливість. А скільки всього ми ще маємо пізнати, скільки всього пізнати! Знаю, ти не з таким захватом ставишся до колекціонування різних історій, але вияви до мене терпимість, брате, поки я додаю до своєї збірки розділ, який просто вражає мене своєю неможливістю. Ми йшли сюди, очікуючи здійснити справедливість і засмутитися через зраду друзів, але гляди, що ми отримали навзамін! Нове яскраве знання про самих себе, про наші можливості.

Він заклично простягнув до Ренесми руку. Але вона хотіла не цього. Вона відхилилася від мене й потяглася вгору, щоб притулити пучки пальчиків до обличчя Аро.

Аро не зреагував так бурхливо, як більшість із тих, хто вперше контактував із Ренесмою, — він так само звик до потоку свідомості та спогадів інших людей, як і Едвард.

Усмішка його розтягнулася, він задоволено зітхнув.

— Чудово, — прошепотів він.

Ренесма відкинулася назад на мої руки, її маленьке личко було вельми серйозним.

— Будь ласка? — запитала вона.

Усмішка його стала ніжною.

— Звісно, я не маю жодної охоти скривдити твоїх рідних, дорогоцінна Ренесмо.

Голос Аро був таким заспокійливим і лагідним, що на мить обдурив мене. А тоді я вчула, як Едвард скреготнув зубами, а десь далеко позаду нас Меґі роздратовано засичала у відповідь на таку можливість.

— Цікаво, — замислено мовив Аро, наче й не помітив реакції на свої попередні слова. Його очі несподівано перебігли на Едварда, і замість відрази, яка переповнювала інших членів клану Волтурі, коли вони бачили величезного вовка, в його очах засвітилося бажання, якого я не могла збагнути.

— Так не буде, — мовив Едвард, і зненацька з його голосу зникли обережність і нейтральність, а з’явилася різкість.

— Просто випадкова думка, — сказав Аро, відкрито оцінюючи Джейкоба, а далі його очі метнулися на дві шереги вовків позаду нас. Хай там що показала йому Ренесма, але вовкулаки відразу вельми зацікавили його.

— Вони не належать нам, Аро. Вони не слухаються наших вказівок так, як ви мали на увазі. Вони тут, бо самі того схотіли.

Джейкоб загрозливо загарчав.

— Але вони, здається, вельми до тебе прив’язані, — мовив Аро. — І до твоєї юної дружини, і до твоєї… родини. Вони віддані, — голос його м’яко пестив кожне слово.

— Аро, вони віддано захищають людські життя. Саме тому вони й здатні співіснувати з нами, але навряд чи зможуть співіснувати з вами. Хіба що ви зміните свій стиль існування.

Аро весело розсміявся.

— Просто випадкова думка, — повторив він. — Ти ж сам знаєш, як це буває. Ніхто з нас не здатен цілковито контролювати свої підсвідомі бажання.

Едвард скривився.

— Я таки знаю, як це. А ще я відаю різницю між випадковою думкою і тою, де є підтекст. Так не буде, Аро.

Джейкобова велика голова обернулася до Аро, і з-поміж зубів вихопилося ледь чутне скавчання.

— Він заінтригований ідеєю зробити гвардію з… собак, — буркнув через плече Едвард.

Запала секунда мертвої мовчанки, а тоді над галявиною зірвалося люте гарчання цілої зграї.

Хтось різко кинув команду (Сем, гадаю, бо я навіть не озирнулася), протест урвався і запала зловісна тиша.

— Оце, значить, і є відповідь на питання, — мовив Аро, знову сміючись. — Ці хлопці точно знають, на чиєму вони боці.

Едвард зашипів і нахилився вперед. Я вчепилася йому в руку, не знаючи, що ж такого побачив він у думках Аро, що змусило його так бурхливо відреагувати, а воднораз із ним Фелікс та Деметрі зайняли войовничі стійки. Аро знов відмахнувся від них. Вони розслабились і випростались, і Едвард разом із ними.

— Так багато всього слід обговорити, — сказав Аро, і голос його раптом перетворився на голос заклопотаного бізнесмена. — Стільки всього вирішити. Прошу вибачити мене хвильку — і ви, любі Каллени, і ваші пухнасті друзі, бо я маю перемовитися зі своїми братами.

РОЗДІЛ 37. ВИГАДЛИВІСТЬ

Аро не повернувся до гвардії, яка чекала з півночі галявини, а натомість махнув їм, щоб вони приєднувалися до нього.

Едвард миттєво позадкував, тягнучи за руки мене й Еммета. Ми поквапилися назад, не зводячи очей із небезпеки, яка наближалася. Джейкоб відступав найповільніше, шерсть на його загривку стала дибки, а ікла оголилися на Аро. Поки ми відступали, Ренесма вхопилася за кінчик його хвоста; вона трималася за нього, як за повіддя, примушуючи його залишатися з нами. Ми добігли до своєї родини водночас із тим, як сірі плащі оточили Аро.

Тепер нас відділяло заледве п’ятдесят ярдів — відстань, яку будь-хто з нас міг подолати стрибком за частку секунди.

Гай миттю почав сперечатися з Аро.

— Як ти можеш терпіти це приниження? Чому ти стоїш ти тут бездіяльно, перед лицем такого кричущого злочину, прикритого такою смішною олжею? — він застиг із руками, опущеними вздовж тіла, і пальці його перетворилися на пазурі. Цікаво, чому він просто не торкнувся Аро, щоб висловити свою думку? Чи ми зараз споглядаємо, як розвалюються їхні лави? Невже нам так пощастило?

— Бо все це правда, — спокійно відповів йому Аро. — Кожнісіньке слово — правда. Гляди, скільки там зібралося свідків, готових засвідчити, що вони бачили, як чудесна дитина підросла й подорослішала за коротенький проміжок часу, що вони її знали. І що вони чули, як пульсує тепла кров у її венах, — жестом Аро обвів усіх від Амуна до Шуван, які стояли на різних кінцях шереги.

Гай дивно зреагував на заспокійливі слова Аро — щойно прозвучало слово «свідки». З обличчя його зникла злість, а натомість запанував холодний розрахунок. Він зиркнув на свідків Волтурі, і на виду його була тінь… знервованості.

Я теж зиркнула на сердитий натовп — і збагнула, що це означення більше не пасувало. Жага діяльності змінилася на збентеження. У натовпі шелестіли приглушені розмови — усі намагалися втямити, що ж коїться.

Гай хмурився, він іще глибше занурився в думки. Його замислений вираз роз’ятрив полум’я моєї тліючої люті — він непокоїв мене. А що як гвардія діятиме за невидимим сигналом — точно як вони поводилися під час свого маршу? Я турботливо перевірила свій щит: він здавався таким самим непробивним, як і раніше. Я сформувала з нього низьке довгасте склепіння, яке цілком ховало нас.

Я відчувала гострі зблиски світла там, де стояли мої родичі та друзі, — кожен спалах мав свою особливість, і я подумала, що незабаром почну розрізняти їх. Я вже вирізняла Едвардове світло — воно було найяскравішим із-поміж усіх. Вільне місце довкола блискучих крапок непокоїло мене: якщо хтось із обдарованих Волтурі проникне попід щит, той не захистить нікого, окрім мене. Я відчула, як зморшки зібралися в мене на чолі, поки я обережно притягувала еластичну зброю ближче до себе. Карлайл стояв далі за всіх; я тягнула щит дюйм по дюйму, силкуючись огорнути ним його тіло якнайщільніше.

Мій щит радо співпрацював. Він тримав форму; коли Карлайл відступив, щоб стати ближче до Тані, еластична плівка рушила разом із ним, мов її притягувала його іскра.

Зачаровано я тягнула тканину за нитки й обвивала її довкруж кожної світляної плямки, яка позначала друга або союзника. Щит охоче прилипав до них і рухався разом із ними.

Минула заледве секунда, Гай і досі напружено міркував.

— Вовкулаки, — нарешті пробурмотів він.

У несподіваному нападі паніки я усвідомила, що більшість вовкулак лишилися незахищеними. Я була вже ладна розтягнути щит, аби затулити і їх, аж раптом збагнула, що, хай як це дивно, я відчувала їхні іскорки. Я з цікавістю потягнула щит на себе, поки Амун та Кебі, які стояли найдалі, не опинилися поза щитом разом із вовкулаками. Щойно вони опинилися за ним, їхнє світло погасло. Своїм новим чуттям я більше не відчувала їх. А вовки й далі видавались яскравими іскорками — точніше, частина з них. Гм-м-м… Я потягнула щит від себе, і щойно Сем опинився попід ним, усі вовкулаки засвітились ясними іскорками.

Мабуть, їхні свідомості були більше взаємопов’язані, ніж я собі уявляла. І коли вожак був попід моїм щитом, усі решта голови були захищені так само, як і його.

— А-а, брате… — Аро відповів на заяву Га я болісним поглядом.

— То ти захищатимеш і цю спілку, Аро? — вимогливо запитав Гай. — Діти місяця завжди були нашими ворогами зі світанку людства. Ми полювали на них і майже винищили в Європі та Азії. А Карлайл раптом заохочує дружні стосунки із цим вірусом — це безперечна спроба повалити нас. І так він зможе ліпше захищати свій збочений стиль життя.

Едвард голосно прочистив горло, і Гай послав йому палючий погляд. Аро поклав тоненьку, делікатну руку собі на лице, мов почувався засоромленим за поведінку древнього вурдалака.

— Гаю, зараз середина дня, — зауважив Едвард. І жестом показав на Джейкоба. — Отож це точно не діти місяця. Вони не мають жодного стосунку до ваших ворогів на другому кінці світу.

— Ви тут мутантів розводите, — виплюнув на це Гай.

Едвард зціпив зуби — та змусив себе розслабити щелепи, перш ніж рівним голосом відповісти:

— Вони навіть не вовкулаки. Аро сам вам підтвердить — якщо мені ви не вірите.

Не вовкулаки? Я кинула заінтригований погляд на Джейкоба. Він звів величезні плечі й опустив їх — наче знизав раменами. Він і сам гадки не мав, про що це балакає Едвард.

— Любий Гаю, я би попередив тебе, щоб ти не надто наголошував саме на цьому питанні, якби ти поділився зі мною своїми думками, — муркнув Аро. — Хоча ці істоти вважають себе вовкулаками, вони не є такими. Краще б до них пасувало слово «перевертні». А вибір саме вовчої подоби був цілком випадковим. Вони могли б перевернутися і на ведмедя, і на яструба, і на пантеру — тоді, коли відбулося найперше перевернення. Ці істоти справді не мають нічого спільного з дітьми місяця. Вони просто успадкували дар від своїх пращурів. Це в їхніх генах — вони не продовжують свого роду, заражаючи інших, як це відбувається зі справжніми вовкулаками.

Гай послав Аро палючий погляд, у якому читалося розчарування і ще дещо: звинувачення в зраді, напевно.

— Вони знають нашу таємницю, — прямо сказав він.

Едвард мав такий вигляд, наче зараз заперечить це звинувачення, проте Аро заговорив першим:

— Вони належать до надприродного світу, брате. І, либонь, їм іще більше застановляється на секретності, ніж нам; отож вони навряд чи нас викажуть. Обережно, Гаю. Показові голослівні звинувачення нікуди нас не приведуть.

Гай глибоко вдихнув і кивнув. Вони обмінялися довгими багатозначними поглядами.

Гадаю, я вгадала підтекст за обережними словами Аро. Фальшиві звинувачення не допоможуть переконати свідків, які зараз на їхньому боці, тож Аро спонукав Гая виробити якусь іншу стратегію. Цікаво, чи ця очевидна напруга між двома патріархами — це небажання Гая поділитися думками з Аро через дотик — з’явилася через те, що Гай не переймався так грою на публіку, як Аро? Може, Га я значно більше приваблювало прийдешнє масове вбивство, ніж незаплямована репутація?

— Я хочу поговорити з інформатором, — зненацька мовив Гай і звернув пекучий погляд до Ірини.

Ірина зовсім не звертала уваги на бесіду Га я з Аро; обличчя її скривилося від болю, очей вона не зводила з сестер, які вишикувалися, готові до смерті. З її обличчя явно читалося, що вона вже знала: її звинувачення виявилося абсолютно безпідставним.

— Ірино, — гавкнув Гай, якому неприємно було кликати її на ім’я. Вона підвела погляд, заскочена зненацька й перелякана.

Гай клацнув пальцями.

Вона, повагавшись, покинула задні ряди Волтурі та знову опинилася перед Гаєм.

— Отож, ти, схоже, вельми помилилася у своїх звинуваченнях, — почав Гай.

Таня та Катя занепокоєно хитнулися вперед.

— Вибачте, — прошепотіла Ірина. — Я мала спершу переконатися, що бачу саме те, що мені здається. Але я й гадки не мала… — вона безпорадно махнула в наш бік.

— Любий Гаю, ти ж не міг очікувати від неї, що вона з першої миті здогадається, щó бачить, коли воно таке дивне й неможливе? — втрутився Аро. — Будь-хто з нас дійшов би того самого висновку, що й вона.

Гай махнув на нього пальцями: помовч.

— Ми всі зрозуміли, що ти зробила помилку, — грубо мовив він. — Я хочу поговорити про твої мотиви.

Ірина нервово чекала, чи не докине він іще чогось, а тоді перепитала:

— Мої мотиви?

— Так, і в першу чергу, чому ти вирішила шпигувати за ними. Ірина здригнулася на слові «шпигувати».

— Ти була сердита на Калленів, правда ж?

Вона послала Гаю жалюгідний погляд.

— Так, — визнала вона.

— Бо?… — підказав Гай.

— Бо вовкулаки вбили мого друга, — прошепотіла вона. — А Каллени не схотіли вступитися з дороги, щоб я могла здійснити помсту.

— Перевертні, — тихо виправив Аро.

— Отож, Каллени злучилися з перевертнями проти своїх побратимів — радше сказати, проти друга своєї подруги? — підсумував Гай.

Я вчула, як Едвард собі під ніс відразливо пирхнув. Гай рухався за своїм переліком різних тактик, шукаючи того, на чому можна зачепитися.

Ірина зіщулила плечі:

— Мені так здалося.

Гай трохи почекав, а тоді підказав:

— Якщо ти хочеш висунути формальне звинувачення проти перевертнів — і проти Калленів за те, що підтримали їхні дії, — час прийшов, — він усміхнувся легкою зловісною посмішкою, даючи Ірині можливість забезпечити йому гарний привід.

Але, певно, Гай не усвідомлював, що таке справжня родина — що таке стосунки, засновані на любові, а не на любові до влади. Може, він переоцінив силу мстивості.

Ірина задерла підборіддя й розпростала плечі.

— Ні, я не маю жодних претензій до вовків чи до Калленів. Ви з’явилися тут сьогодні для того, щоб знищити безсмертну дитину. Але такої дитини немає. Це була моя помилка, і за неї я беру всю відповідальність на себе. Каллени не винні, у вас нема причин зоставатися тут. Вибачте мене, — мовила вона до нас, а тоді обернулася обличчям до свідків із боку Волтурі. — Не було жодного злочину. І немає вагомих підстав для вас продовжувати розслідування.

Поки вона говорила, Гай підніс руку, в якій був дивний металевий предмет — різьблений, із орнаментом.

Це був сигнал. Реакція на нього виявилася такою блискавичною, що ми всі вражено завмерли, не вірячи власним очам. Перш ніж ми оговталися, все скінчилося.

Троє з солдатів Волтурі стрибнули вперед, й Ірину цілковито затулили їхні сірі плащі. Тої ж таки миті над галявиною зірвався металічний скрегіт. Гай метнувся в центр сірої метушні, й пронизливий виск вибухнув фонтаном іскор і язиками полум’я. Солдати відскочили від пекельного полум’я, вмент зайнявши свої місця у бездоганно рівному ряді гвардійців.

Гай сам-один стояв побіля палаючих останків Ірини, і з металевого предмета в його руці й далі струменіло широке полум’я просто до кострища.

Вчулося тихе клацання — і полум’я, яке вистрелило з руки Гая, зникло. Свідки, які стояли позаду Волтурі, хапнули повітря.

Ми оніміли з жаху. Одна річ — знати, що люта й невідворотна смерть приходить миттєво, інша річ — побачити це на власні очі.

Гай холодно всміхнувся:

— Отепер вона взяла на себе повну відповідальність за свої слова.

Очі його метнулися до наших перших рядів, на коротку мить зупиняючись на закам’янілих постатях Тані та Каті.

Цієї секунди я збагнула, що Гай ніколи не недооцінював уз справжньої родини. Ось яким був його задум. Від Ірини він чекав не звинувачення, а непокори. Він шукав підстави, щоб знищити її, щоб підпалити ярість, яка наповнила повітря густою запальною сумішшю. Він кинув сірника.

Напружене перемир’я нашого зібрання хитнулося дужче, ніж слон на канаті. Якщо почнеться бійка, її вже не зупинити. Вона наростатиме доти, доки одна сторона не буде цілковито винищена. Наша сторона. Гай відав це.

І відав це Едвард.

— Зупиніть їх! — він стрибнув, аби вхопити за руку Таню, яка рвонулася до всміхненого Гая з божевільним зойком, в котрому кипіла щира лють. Вона не встигла відштовхнути Едварда, бо Карлайл уже вхопив її обома руками за талію.

— Її запізно рятувати, — швидко переконував він, борючись із нею. — Не давай йому приводу, якого він так прагне!

Катю зупинити було важче. Лементуючи без слів, вона швидко рвонула вперед — вона ладна була напасти, хай це призведе до того, що загинуть усі. Розалія стояла найближче до неї, та коли Розалія хотіла схопити її, Катя так ударила її струмом, що Розалія повалилася долі. Еммет ухопив Катю за руку й пожбурив на землю — і позадкував на нетвердих ногах. Катя згрупувалася і скочила на ноги, і враження було, що ніхто її не зупинить.

Ґарет кинувся на неї, знов збиваючи з ніг. Він обхопив її руками, а долонями вчепився в зап’ястки. Я бачила, як конвульсивно здригнулося його тіло, коли вона його шарахнула. Очі його закотилися під повіки, але він не ослабив хватки.

— Зафрино! — заволав Едвард.

Катин погляд затуманився, а крик перетворився на стогін. Таня припинила опиратися.

— Поверни мені зір, — засичала Таня.

Я відчайдушно, проте якомога делікатніше потягнула свій щит, щільніше огортаючи іскорки моїх друзів: обережно відсунула його від Каті, водночас намагаючись утримати навколо Ґарета — так, щоб між ними з’явилася захисна плівка.

І зненацька Ґарет знову опанував собою — він притискав Катю до засніженої землі.

— Якщо я відпущу тебе, ти знову мене шарахнеш, Кеті? — прошепотів він.

Вона у відповідь загарчала, досі борсаючись, засліплена.

— Послухайте мене, Таню, Катю, — прошепотів Карлайл тихо, проте виразно. — Зараз помста не допоможе. Ірина б не воліла, щоб ви так змарнували свої життя. Подумайте, що ви дієте. Якщо ви нападете на них, ми всі помремо.

Танині плечі скорботно похилилися, вона зіперлася на Карлайла, шукаючи підтримки. Катя нарешті припинила опиратися. Карлайл і Ґарет і далі вмовляли сестер словами занадто тривожними, щоб ті могли по-справжньому заспокоїти.

Я перевела увагу на важкі погляди, які втупилися в наш хаос. Краєчком ока я запримітила, що і Едвард, і Ґарет теж знову були насторожі.

Найважчим поглядом дивився Гай — він розлютовано й недовірливо втупився у Катю та Ґарета, які лежали на снігу. Аро теж витріщався на цю парочку, і недовіра яскраво була написана на його обличчі. Він знав, на що здатна Катя. Він через спогади Едварда сам відчув її міць.

Чи розумів Едвард, що ж зараз відбувалося? Чи усвідомлював, що мій щит став потужнішим і трошки перевищив Едвардові сподівання? Чи гадав, що Ґарет навчивсь якось сам боротися з Катиним даром?

Гвардія Волтурі порушила дисципліну: вони всі зайняли войовничі стійки, схилившись уперед, готові вистрелити, як стиснена пружина, в ту-таки мить, коли ми нападемо.

Позаду них сорок три свідки спостерігали, і на обличчях застигли зовсім не такі емоції, з якими вони з’явилися тут. Збентеження перетворилося на підозрілість. Блискавичне знищення Ірини похитнуло їхню віру. Який такий злочин вона вчинила?

Оскільки миттєвого нападу з нашого боку, на який так розраховував Га й після своїх поквапливих дій, не сталося, свідки Волтурі задавалися питанням: а що ж тут відбувається? Аро кинув короткий погляд назад, і на якусь мить на обличчі його майнула досада. Надії, які від покладав на публіку, вельми підвели його цього разу.

Я вчула, як Стефан і Владимир радісно перешіптувалися, у захваті від незручності, яку почував Аро.

Аро, безперечно, найбільше переймався тим, як зберегти на голові білий капелюх, як висловилися румуни. Але я не вірила, що Волтурі полишать нас у спокої тільки для того, щоб урятувати свою репутацію. Щойно вони покінчать із нами, то, понад усякий сумнів, винищать і всіх своїх свідків, якщо вже на те пішло. І зненацька я відчула жалощі до цього натовпу чужинців, яких Волтурі привели поглянути на нашу публічну страту. Деметрі полюватиме на них, аж доки їх усіх також не знищать.

Заради Джейкоба та Ренесми, заради Аліси та Джаспера, заради Алістера, заради цих незнайомців Деметрі має померти.

Аро легенько торкнувся плеча Гая.

— Ірина була покарана на надання неправдивих свідчень проти цієї дитини… — (То ось яке на цей раз вони собі вигадали виправдання!) Він провадив: — Мабуть, нам слід повернутися до головного питання?

Гай виструнчився, і його обличчя знову застигло, стало непроникним. Він витріщався просто себе, наче нічого не бачачи. На диво, зараз його лице нагадало мені працівника, якого понизили на посаді.

Аро поплив уперед; Рената, Фелікс і Деметрі автоматично рушили за ним.

— Просто для дотримання процедури, — мовив він. — Мені потрібно переговорити з кількома вашими свідками. Протокол, самі знаєте, — він недбало махнув рукою.

Водночас трапилося дві речі. Очі Гая зосередилися на Аро, і легенька зловісна посмішка повернулася на вуста. Едвард зашипів, і руки його стислися в такі міцні кулаки, що здавалося, кісточки на пальцях зараз протнуть міцну, як алмаз, шкіру.

Мені відчайдушно кортіло запитати його, що коїться, проте Аро був так близько, що вчув би найтихіший шепіт. Я бачила, як Карлайл кинув стурбований погляд на Едвардове обличчя — і його лице теж закам’яніло.

Поки Гай вигадував безглузді звинувачення, раз у раз помиляючись, у нерозумній спробі запалити бійку, Аро, напевно, на думку спав значно ефективніший шлях.

Аро тінню проплив понад снігом аж у найдальший західний кінець нашої шереги і зупинився кроків за десять від Амуна та Кебі. Вовки, що були поряд, здибили шерсть, але не ворухнулися.

— Ах, Амуне, мій південний сусідо! — тепло мовив Аро. — Ти так давно не навідувався до мене!

Амун із переляку не міг поворушитися, і Кебі застигла, мов статуя, побіч нього.

— Це нічого не значить; я просто не помітив, як пролетів час, — пробурмотів він неслухняними вустами.

— Щира правда, — погодився Аро. — А може, в тебе була інша причина триматися оддалік?

Амун не відповів.

— Скільки часу забирає, щоб зорганізувати новачків у клан! Кому знати, як не мені! Мені пощастило, що в мене є підмога, яка порається з цією важкою справою. І я радий, що нові члени твого клану так добре в нього вписалися. Потіш мене і представ їм. Я переконаний, ти планував невзабарі навідатися до мене.

— Звісно, — сказав Амун таким безживним тоном, що неможливо було сказати, чи є там бодай дещиця сарказму чи переляку.

— Ну що ж, тепер ми всі разом! Хіба це не чудово?

Амун кивнув, його обличчя лишалося порожнім.

— Проте причина твого візиту сюди була не з приємних, на жаль. Карлайл викликав тебе за свідка?

— Так.

— І що ти можеш засвідчити для нього?

Амун відповів тим самим беземоційним голосом:

— Я спостерігав за згаданою дитиною. І майже зразу стало очевидно, що вона не належить до безсмертних дітей…

— Мабуть, нам слід визначитися з термінологією, — урвав його Аро, — оскільки з’явилися нові класифікації. Говорячи про безсмертну дитину, ти, звісна річ, маєш на увазі людську дитину, яку вкусили і вона перетворилася на вампіра.

— Так, саме це я і маю на увазі.

— Що ще ти зауважив у цій дитині?

— Все, що, я певен, ви уже бачили в Едвардовій голові. Що це його біологічна дитина. Що вона росте. Що вона навчається.

— Так, так, — мовив Аро, і в його дружньому тоні прозвучала нетерплячість. — Але конкретно за ці кілька тижнів, які ти пробув тут, що ти бачив?

Амун нахмурив брови.

— Вона росте… швидко.

Аро всміхнувся.

— І ти гадаєш, що її можна залишити жити?

З моїх вуст зірвалося сичання, і не тільки з моїх. Половина вурдалаків на нашому боці луною повторила мою реакцію. В повітрі завис приглушений вияв люті. На тому боці галявини, серед свідків Волтурі, теж зірвалося шипіння. Едвард відступив і, стримуючи мене, стиснув мій зап’ясток.

Аро не зважав на звук, проте Амун неспокійно роззирнувся.

— Я приїхав сюди не для того, щоб робити висновки, — виголосив він.

Аро легко розсміявся.

— Просто скажи свою думку.

Амун задер підборіддя.

— Я не бачу в цій дитині жодної загрози. Вона навчається ще швидше, ніж росте.

Аро кивнув, зважуючи його слова. За хвилю він відвернувся.

— Аро? — покликав Амун.

Аро крутнувся назад:

— Так, друже?

— Я дав свої свідчення. Мене тут більше нічого не затримує. Ми з дружиною хотіли би поїхати просто зараз.

Аро тепло всміхнувся.

— Певна річ. Я такий радий, що ми мали змогу перекинутися словом. І певен, ми скоро побачимося.

Амун стиснув вуста в тонку риску і коротко кивнув, визнаючи фактично неприховану погрозу. Він торкнувся руки Кебі, й за мить вони удвох уже побігли на південь та розчинилися серед дерев. Я знала, що не зупиняться вони ще дуже довго.

Аро вже плив назад — уздовж наших лав на схід, а його охоронці тривожно нависали над ним. Зупинився він навпроти дебелої Шуван.

— Добридень, мила Шуван! Ти ще чарівніша, ніж завжди.

Шуван схилила голову набік, очікуючи продовження.

— А ти? — провадив він. — Ти б відповіла б на мої запитання так само, як Амун?

— Так, — мовила Шуван. — Але б і дещо додала. Ренесма розуміє обмеження. Вона не становить загрози для людей — для перебування в людському середовищі вона пасує ліпше, ніж ми. Від неї не варто очікувати небезпеки викриття.

— Зовсім жодної? — тверезо мовив Аро.

Едвард заричав — це був приглушений пронизливий звук із глибини горлянки.

Затуманені червоні очі Га я заясніли.

Рената в захисному жесті потягнулася до свого хазяїна.

Ґарет відпустив Катю та зробив крок уперед, проігнорувавши Катину руку, яка цього разу намагалася стримати його.

Аро начебто буденно відплив трошки назад — до своєї гвардії. Рената, Фелікс і Деметрі трималися ближче, ніж його власна тінь.

— Закон не був порушений, — виголосив Аро, але всі ми збагнули: зараз він відчеканить справжню свою оцінку. Я боролася з люттю, яка продиралася з мого горла, щоб ричанням сповістити про мою непокору. Я спрямувала лють на власний щит — зміцнила його, забезпечуючи всім надійніший захист.

— Закон не порушений, — повторив Аро. — Але чи означає це, що немає жодної небезпеки? Ні, — він м’яко похитав головою. — Це вже окреме питання.

У відповідь на його сентенцію у всіх тільки ще більше напружилися нерви, а Меґі, яка замикала наші лави бійців, похитала головою — у ній повільно наростала ярість.

Аро замислено міряв кроками галявину — враження було, що він летить, не торкаючись підошвами землі. Я зауважила, що з кожним кроком він усе наближався до гвардії.

— Вона унікальна… неймовірно, неможливо унікальна. Яке марнотратство — знищити таку вродливу істоту. Особливо якщо ми могли б так багато дізнатися нового… — він зітхнув, наче йому було неприємно вести мову далі. — Але ж існує-таки загроза — загроза, від якої не можна просто так відмахнутися.

Ніхто не відповів на його твердження. Запала мертва тиша, і він продовжив свій монолог так, буцімто балакав сам до себе.

— Яка іронія: що більше прогресує людство, що далі розвивається наука й бере владу над світом, то менше залишається галузей, де можна здійснити відкриття! І водночас, що більше звільняє нас людська невіра в надприродне, то потужнішими стають їхні технології, і тепер вони фактично можуть становити для нас загрозу, здатні знищити когось із нас.

Тисячі й тисячі років секретність була для нас засобом гарантувати радше комфортне існування, аніж безпеку. Але останнє дике, люте століття принесло в світ зброю такої потуги, що ставить під загрозу існування навіть безсмертних. Насправді тепер це чистий міф — те, що наш статус здатний захистити нас від слабких істот, на яких ми полюємо.

Ця дивовижна дитина, — він простягнув руку долонею донизу, мовби поклав її Ренесмі на голову, хоча зараз він перебував принаймні за сорок ярдів від нас, знову практично повернувшись до лав Волтурі, — якби ж тільки ми могли знати її потенціал — знати з абсолютною достовірністю, що вона зможе завжди залишатися в межах таємничості, яка захищає нас! Але ми й гадки не маємо, що з неї виросте! Її власних батьків опанував страх перед її майбуттям. Ми не можемо передбачити, щó з неї виросте, — він зробив паузу, спершу глянувши на наших свідків, а тоді — з особливою значущістю — на своїх. Голос його добре вдавав, мов Аро роздирають суперечливі почуття.

І далі дивлячись на своїх свідків, він провадив:

— Тільки знане є безпечним. Тільки знане є терпимим. А незнане є… вразливим місцем.

Усмішка Га я зловісно розтягнулася.

— Ви перебільшуєте, Аро, — заперечив Карлайл бляклим голосом.

— Спокійно, друже, — посміхнувся Аро, й обличчя його було, як завжди, лагідним, а голос, як завжди, м’яким. — Не поспішаймо. Розгляньмо це питання зусібіч.

— А можу я докинути ще одну грань, з якої варто розглядати це питання? — рівним голосом втрутився Ґарет, роблячи ще один крок уперед.

— А, кочівник! — мовив Аро, киваючи на згоду.

Ґарет задер підборіддя. Очі його були спрямовані на різношерстий натовп у найдальшому кінці галявини, і звертався він саме до свідків Волтурі.

— Я з’явився тут на прохання Карлайла, як і решта, щоб свідчити, — почав він. — Якщо говорити про цю дитину, то в свідченнях відпала потреба. Ми всі бачимо, хто вона насправді.

Отож я залишився, щоб засвідчити дещо інше. Ви, — тицьнув він пальцем у насторожених вурдалаків, — двох із вас я знаю — Макену та Чарльза, а ще бачу, що багато хто з вас — такі самі блукачі, мандрівці, як я. Ми не звітуємо ні перед ким. Тому поміркуйте добре над тим, що зараз від мене почуєте.

Патріархи з’явилися сюди не чинити справедливість, як вони повідомили вам. Ми це й підозрювали, а зараз це підтвердилося. Вони прийшли з необґрунтованої причини, проте з визначеною метою. Отож дивіться, як вони шукають кульгавого приводу, щоб досягти своєї справжньої мети. Дивіться, як вони силкуються знайти собі виправдання для своєї правдивої цілі — знищити присутню тут родину, — він жестом указав на Карлайла й Таню.

— Волтурі прийшли сюди, щоб знешкодити тих, кого вони вважають конкурентами. Можливо, ви, так само як і я, дивитеся в золоті очі цього клану й чудуєтеся. Їх важко зрозуміти, це правда. Але патріархи вбачають тут дещо більше за особистий, нехай і дивний, вибір. Вони вбачають тут потугу.

Я бачив, які зв’язки тримають цю родину разом, — я навмисно кажу «родину», а не «клан». Ці дивні золотоокі вампіри заперечили власну природу. Проте навзамін вони отримали, можливо, більше за просте задоволення потреб. Поки я перебував тут, то трошки вивчив цю родину, і мені здається, що найсуттєвішим у їхніх родинних зв’язках — тим, що тримає їх разом, — є миролюбний характер їхнього жертовного життя. Тут не знайдеш тої агресії, яка керує великими південними кланами, через що вони безперервно зростають і зникають у диких війнах. Але тут ніхто не прагне влади. І Аро відає про це краще за мене…

Я спостерігала за обличчям Аро, поки Ґарет кидав свої осудливі слова, і чекала від нього бодай якоїсь реакції. Проте лице Аро було заледве ввічливо здивоване, наче він чекав, щоб розлючена дитина нарешті збагнула, що ніхто й уваги не звертає на її спектакль.

— Карлайл усіх нас запевнив, ще коли запрошував сюди, що не просить нас воювати на його боці. Оці свідки, — Ґарет указав на Шуван і Ліума, — згодилися дати свої свідчення, щоб загальмувати Волтурі, — тоді Карлайл отримає шанс надати свої виправдання.

Але дехто з нас не був певен, — очі його метнулися до Єлизарового обличчя, — чи факт, що правда на Карлайловому боці, зможе зупинити так звану «справедливість». Чи справді Волтурі прийшли сюди, щоб захистити таємницю нашого існування — чи радше щоб гарантувати свою владу? Прийшли вони, щоб знищити незаконне творіння — чи наш спосіб життя? Чи вдовольнилися вони, коли виявилося, що небезпека — то просто непорозуміння? Чи продовжуватимуть вони домагатися своєї мети, коли вже нема підстав для здійснення правосуддя?

Ми маємо відповіді на всі ці запитання. Ми почули їх ув облудних словах Аро (серед нас є вампір із даром точно визначати такі речі), і зараз ми бачимо їх у нетерплячій посмішці Гая. Їхня гвардія — то безтямна зброя, знаряддя для господарів у їхньому жаданні влади.

Отож постає ще кілька запитань, на які маєте відповісти ви. Хто керує вами, кочівники? Чи скоряєтеся ви ще чиїйсь волі, окрім власної? Чи вільні ви обирати власний шлях — чи Волтурі вирішуватимуть, як вам жити?

Я прийшов свідчити. Але я залишаюся битися. Волтурі байду же до смерті дитини. Вони прагнуть умертвити нашу свободу волі.

Ґарет озирнувся, щоб поглянути на патріархів.

— Отож годі вам! Не варто нам вислуховувати нові й нові олживі обґрунтування. Будьте чесними у своїх намірах, як ми є чесними у своїх. Ми захищатимемо свою свободу. Ви поважитеся на неї — або ні. Обирайте просто зараз, і тоді свідки побачать, про що справді йдеться на цьому процесі.

Ще один погляд він метнув на свідків Волтурі, й очі його кинули виклик кожному обличчю. З цих облич було очевидно, яку силу мали його слова.

— Ви можете приєднатися до нас. Якщо гадаєте, що Волтурі лишать вас серед живих, аби ви комусь переказали, що насправді відбувалося на цьому процесі, то помиляєтеся. Можливо, нас усіх знищать, — він знизав плечима, — а можливо, й ні. Може, ми зараз у рівніших умовах, ніж вони собі гадають. Може, Волтурі нарешті знайшли собі гідного супротивника. Однак я можу вам гарантувати одне: якщо ми загинемо, то так само загинете й ви.

Він закінчив свою гарячу промову, відступивши до Каті й зайнявши войовничу стійку, готовий до битви.

Аро посміхнувся.

— Чудова промова, мій революційний друже.

Ґарет не змінив своєї войовничої пози.

— Революційний? — прогарчав він. — Дозвольте запитати, про яку революцію йдеться? Ви що — мій король? Чи, може, ви волієте, щоб і я вас називав хазяїном, як кличуть вас ваші підлабузники-гвардійці?

— Заспокойся, Ґарете, — терпляче мовив Аро. — Я просто мав на увазі час твого народження. Ти й досі патріот, я бачу.

Ґарет метнув на нього лютий погляд.

— Запитаймо наших свідків, — запропонував Аро. — Вислухаймо їхню думку, перш ніж ухвалювати рішення. Скажіть, друзі, — він недбало обернувся до нас спиною, зробивши кілька кроків до своїх знервованих глядачів, які трималися тепер іще ближче до лісу, — що ви думаєте з цього приводу? Запевняю вас, боїмося ми зовсім не дитини. Але чи готові ми взяти на себе ризик і лишити дитину жити? Чи поставимо ми наш світ під загрозу, аби тільки не зруйнувати цієї родини? Чи мав щирий Ґарет рацію? Чи приєднаєтеся ви до них проти нашого позірного жадання владарювати?

Під його поглядом обличчя свідків стали сторожкими. Маленька чорнокоса жіночка коротко зиркнула на темно-русявого чоловіка, який стояв побіч неї.

— Це все, з чого ми можемо вибирати? — зненацька метнула вона погляд на Аро. — Стати на ваш бік — чи битися з вами?

— Звісно ж, ні, моя найчарівніша Макено, — сказав Аро, вдавано нажаханий тим, що хтось міг дійти такого хибного висновку. — Ви можете з миром залишити нас, як Амун, навіть якщо не погодитеся з рішенням нашої ради.

Макена знову глянула свого чоловіка, і він ледь помітно кивнув.

— Ми прийшли сюди не битися, — вона зробила паузу, видихнула й провадила, — ми прийшли сюди як свідки. І можемо засвідчити, що обвинувачувана родина є невинною. Все, що заявив Ґарет, є правдою.

— Ах, — сумно вигукнув Аро, — мені шкода, що ви бачите це саме так. Але цього не уникнути в нашій роботі.

— Тут ідеться не про бачення, а про чуття, — мовив гучним знервованим голосом русявий чоловік Макени. Він зиркнув на Ґарета. — Ґарет сказав, що у них є спосіб дізнатися, чи кажуть їм правду. Я теж знаю, коли мені говорять правду, а коли ні, — з переляканими очима він присунувся ближче до дружини, чекаючи на реакцію Аро.

— Не бійся нас, мій друже Чарльз. Понад усякий сумнів, патріот щиро вірить у те, що каже, — Аро безжурно гигикнув, і Чарльз звузив очі.

— Ми дали свої свідчення, — мовила Макена. — І забираємося геть.

Вони з Чарльзом помалу позадкували, не обертаючись спиною, аж поки не опинилися під захистом дерев. Іще один чужинець зробив те саме, потім іще троє метнулися йому навздогін.

Я окинула оком тридцять сім вампірів, які зосталися. Дехто з них, здавалося, був занадто збентеженим, щоб ухвалювати якесь рішення. Але більшість усе-таки чудово усвідомлювала, куди зайшла конфронтація. Гадаю, вони не тікали на злам голови тільки тому, що хотіли точно дізнатися, хто зрештою їх переслідуватиме.

Я була переконана, що Аро теж це бачить. Він розвернувся й рушив виваженим кроком до гвардії. Зупинився перед ними та промовив чітким голосом:

— Нас мало, любі мої. І нам не слід розраховувати на допомогу ззовні. Чи варто нам залишити питання невирішеним, аби порятувати власні життя?

— Ні, хазяїне, — одностайно відповіли вони.

— Чи вартий захист нашого світу життів когось із нас?

— Так, — видихнули вони. — Ми не боїмося.

— Браття, — суворо мовив Аро, — тут є багато що зважити.

— Слід порадитися, — радо сказав Гай.

— Слід порадитися, — підхопив його слова Марк, який здавався зовсім незацікавленим.

Аро знову обернувся до нас спиною, обличчям до решти патріархів. Вони взялися за руки, сформувавши чорний трикутник.

Щойно увагу Аро відвернула безмовна рада, ще двоє їхніх свідків безшумно зникли в лісі. Я сподівалася, задля їхньої ж користі, що тікатимуть вони швидко.

Час прийшов. Я зняла ручки Ренесми зі своєї шиї.

— Пам’ятаєш, що я тобі казала?

Очі її наповнилися сльозами, але вона кивнула.

— Я люблю тебе, — прошепотіла вона.

Едвард дивився на нас, його топазові очі були розширені. Джейкоб утупився в нас краєчком свого чорного великого ока.

— Я теж тебе люблю, — мовила я, а тоді торкнулася її медальйона, — понад своє життя, — і я поцілувала її в чоло.

Джейкоб занепокоєно заскиглив.

Я звелася навшпиньки та шепнула йому на вухо:

— Зачекай, коли їхня увага відвернеться, а тоді тікай із нею. Біжи щонайдалі звідси. Коли дістанешся якнайдалі пішки, вона дасть тобі все, щоб ви могли сісти на літак.

І на Едвардовому, і на Джейкобовому обличчі застиг майже ідентичний жах, попри те, що один із них був у звіриній подобі.

Ренесма потягнулася до Едварда, він узяв її на руки. Вони міцно обійнялися.

— Тож оце ти від мене приховувала? — прошепотів він понад її головою.

— Від Аро, — видихнула я.

— Аліса?

Я кивнула.

Обличчя його скривилося від розуміння й болю. Чи такий самий вираз обличчя мала я, коли нарешті склала докупи всі Алісині підказки?

Джейкоб тихо гарчав — то було стишене буркотіння, таке ж спокійне й безперервне, як могло би бути муркотіння. Шерсть на його загривку здибилася, а зуби вищирилися.

Едвард поцілував Ренесму в чоло та в обидві щічки, а тоді підняв, щоб посадити Джейкобові на плечі. Вона спритно вилізла йому на спину, тримаючись за його хутро і зручно вмощуючись у глибокій западині поміж величезних лопаток.

Джейкоб обернувся до мене, у виразних очах була мука, а з грудей линуло бурчання.

— Ти єдиний, кому ми можемо її довірити, — пробурмотіла я до нього. — Якби ти так не любив її, як б цього не витримала. Але я знаю, що ти зможеш захистити її, Джейкобе.

Він знову заскиглив, опустив голову і тицьнувся мені в плече.

— Знаю, — прошепотіла я. — Я теж люблю тебе, Джейку. Ти назавжди залишишся моїм старшим боярином.

Сльоза завбільшки з бейсбольний м’яч скотилася з ока у червонувато-буре хутро.

Едвард прихилив голову до плеча, де всадовив Ренесму.

— Прощавай, Джейкобе, брате мій… синку…

Решта не могли не зауважити цієї прощальної сцени. Очі їхні були прикуті до мовчазного чорного трикутника, але я точно знала, що вони дослухаються.

— Тож надії немає? — прошепотів Карлайл. У голосі його не було страху. Тільки рішучість і смиренність.

— Завжди є надія, — муркнула я у відповідь. Може, так воно і є, докинула я сама до себе. — Я знаю тільки свою долю.

Едвард узяв мене за руку. Він знав, що тут я говорю і про нього. Коли я казала «моя доля», то й питань не було — я мала на увазі нас обох. Ми були половинками одного цілого.

Есме уривчасто дихала позаду мене. Вона рушила повз нас, торкаючись дорогою наших облич, зупинилася поряд із Карлайлом і взяла його за руку. Зненацька звідусіль залунали слова прощання й кохання.

— Якщо ми це переживемо, — прошепотів Ґарет до Каті, — я піду за тобою на край світу, жінко.

— Отеперечки він мені каже, — буркнула вона.

Розалія та Еммет квапливо та пристрасно цілувалися.

Тія пестила Бенджамінове обличчя. Він підбадьорливо усміхнувся до неї, піймав її долоню та притулив собі до щоки.

Але я не бачила всіх облич, переповнених любові й болю. Мою увагу відвернув наглий тремтливий тиск іззовні на мій щит. Я не могла збагнути, звідки той походить, але відчуття було таким, наче тиснуть на кінці нашої шереги, зокрема на Шуван і Ліума. Тиск не завдав жодної шкоди і зник.

Тихі й закам’янілі постаті патріархів, які й далі радилися, не ворухнулися. Але, гадаю, сигнал таки прозвучав, хоч я його й проґавила.

— Приготуйтеся, — шепнула я до своїх. — Починається.

РОЗДІЛ 38. МОГУТЬ

— Челсі намагається зруйнувати нашу прив’язаність одне до одного, — прошепотів Едвард. — Але не може намацати. Вона не відчуває нас… — очі його перебігли до мене. — Це ти робиш?

Я похмуро всміхнулася.

— Я тільки це й роблю.

Едвард зненацька відскочив од мене й потягнувся рукою до Карлайла. Воднораз я відчула значно потужніший удар у щит саме в тому місці, де він захисно огорнув Карлайлове світло. Це не було боляче, проте й не вельми приємно.

— Карлайле! З тобою все гаразд? — Едвард божевільно хапнув ротом повітря.

— Так. А що?

— Джейн, — відповів Едвард.

Тільки-но він вимовив її ім’я, з дюжину спрямованих атак вдарилися в щит за одну секунду — вони вгризалися в еластичну тканину, намагаючись поцілити дванадцять різних світляних крапок. Я зігнулася, щоб переконатися — щит не пошкоджений. Не схоже, що Джейн здатна пробити його. Я швидко роззирнулася — з усіма все було гаразд.

— Неймовірно, — сказав Едвард.

— Чому ж вони не чекають на рішення? — прошипіла Таня.

— Це звичайний перебіг подій, — різко відповів Едвард. — Вони зазвичай знерухомлюють підсудних, аби ті не змогли втекти.

Я поглянула на Джейн, котра витріщилася на нас розлючено й недовірливо. Я була цілком переконана, що крім мене, їй іще не траплялася особа, яка б витримала її вогненні атаки.

Мабуть, я тут не повелася, як доросла. Але я подумала, що в Аро забере щонайбільше півсекунди, аби здогадатися, що мій щит трохи потужніший, ніж гадав Едвард; на моєму чолі вже зосередилася атака, тож не було жодної потреби приховувати міру моєї сили. Отож я послала Джейн широку самовдоволену посмішку.

Очі її звузилися, і я відчула ще один удар, цього разу спрямований на мене.

Я ширше розтяглась у посмішці, оголюючи зуби.

У Джейн вихопився пронизливий напівзойк-напіврик.

Усі підстрибнули, навіть дисциплінована гвардія. Всі, окрім патріархів, які й поглядів не підвели, занурені у свою нараду. Брат-близнюк ухопив Джейн за руку, бо вона вже приготувалася стрибнути.

Румуни зловісно загиготіли в очікуванні.

— Я ж казав тобі: час прийшов, — Владимир мовив до Стефана.

— Ти тільки поглянь на обличчя цієї відьми! — хихикнув Стефан.

Алек поплескав сестру по плечу, потім пригорнув за плечі. Він обернувся до нас — лице його було абсолютно спокійним, янгольським.

Я чекала тиску, якогось знаку нападу, але нічого не відчула. Він і далі витріщався в нашому напрямку, і його миле личко було врівноваженим. То він нападав чи ні? Чи вже пробрався крізь мій щит? Може, я — єдина, хто й досі здатен його бачити? Я вчепилася в Едвардову руку.

— З тобою все гаразд? — задихаючись, запитала я.

— Так, — прошепотів він.

— А Алек атакує?

Едвард кивнув.

— Його дар не такий прудкий, як у Джейн. Він підбирається поволі. Він дістанеться тебе за кілька секунд.

І тут я побачила все — коли нарешті отримала підказку, чого чекати.

Дивний прозорий туман плив понад снігом, майже невидимий на білому. Це нагадало мені міраж — легеньке тріпотіння краєвиду, легеньке марево. Я відсунула щит від Карлайла, від усіх, хто стояв на передовій, перелякавшись, що туман, який підкрадався до нас, вдарить занадто близько до них. А може, він пробереться просто крізь мій невловимий захист? Може, нам час тікати?

Земля під нашими ногами з буркотінням здригнулася, і наглий вітер жбурнув сніг поміж нами та Волтурі. Бенджамін теж угледів, як до нас підкрадається загроза, отож намагався здути туман геть. Завдяки снігу було добре видно, де він змусив вітер дути, але туманові нічого не сталося. Враження було, що вітер без жодної шкоди дме крізь тінь — тіні нічого не буде.

Трикутник патріархів нарешті розпався, коли з гуркотом земля розкололася й посеред галявини з’явилася довга й вузька зиґзаґувата розщелина. На мить ґрунт хитнувся під моїми ногами. Снігові лавини побігли в розколину, але туман перескочив через неї, так само неушкоджений силою тяжіння, як і вітром.

Аро та Гай дивилися на розщелину розширеними очима. Марк теж поглянув туди — без жодних емоцій.

Вони мовчали; вони також чекали, коли туман підкрадеться до нас. Вітер завив дужче, але не зміг збити туман із курсу. Тепер посміхалася Джейн.

І тут туман врізався в стіну.

Я відчула це, тільки-но він торкнувся мого щита: він мав насичений солодкавий, нудотний смак. Це віддалено нагадало мені присмак новокаїну на язиці.

Туман поповз угору, шукаючи лазівки, слабкого місця. І не знаходив. Пальчики туману мацали все — тягнулися вгору й у боки, силкуючись пробитися всередину і водночас засвідчуючи неймовірну величину захисної мембрани.

В обох таборах обабіч розколини, зробленої Бенджаміном, вампіри хапали ротами повітря.

— Чудова робота, Белло! — стиха похвалив мене Бенджамін.

Моя усмішка повернулася на вуста.

Я бачила, як прискалив очі Алек, і на його обличчі уперше з’явився сумнів, бо туман поповз за роги мого щита, не чинячи жодної шкоди.

І тут я збагнула: я зможу! Певна річ, у їхньому списку я стаю головним пріоритетом, номером один із тих, хто має померти, але поки я тримаюся, ми маємо рівні шанси з Волтурі. У нас є і Бенджамін, і Зафрина, а в них не буде ніякої надприродної допомоги. Якщо я триматимуся.

— Мені доведеться дуже зосередитися, — шепнула я Едвардові. — Коли почнеться бійка, буде вельми важко втримувати щит довкола потрібних людей.

— Я нікого до тебе не підпущу.

— Ні. Ти маєш підібратися до Деметрі. До мене нікого не підпустить Зафрина.

Зафрина рішучо кивнула.

— Цього перволітка ніхто й пальцем не торкнеться, — пообіцяла вона Едвардові.

— Я би сама взялася до Алека та Джейн, але тут від мене більше користі.

— Джейн лишіть мені, — зашипіла Катя. — Їй слід самій спробувати, які на смак її ліки.

— А Алек завинив мені багато життів, але я вдовольнюся одним його, — проричав Владимир із другого боку. — Він — мій.

— Мені лишіть Гая, — рівним голосом сказала Таня.

Решта почали ділити між собою цілі, але дуже швидко їх перервали.

Аро, спокійно дивлячись на Алеків даремний туман, нарешті заговорив.

— Перш ніж ми голосуватимемо, — почав він.

Я сердито похитала головою. Мене стомила ця вистава. Знов мене почала палити жага крові, і я пожаліла, що від мене користі буде більше, якщо я не битимусь. Мені кортіло битися.

— Дозвольте нагадати, — провадив Аро, — що яким би не було рішення ради, тут не повинна спалахнути бійка.

Едвард рикнув — то був похмурий смішок.

Аро сумно поглянув на нього.

— Втратити будь-кого з вас — непростиме марнування життів. Але чи не найбільше це стосується тебе, юний Едварде, і твоєї дружини-перволітка. Волтурі радо прийняли би будь-кого з вас до своїх рядів. Беллу, Бенджаміна, Зафрину, Катю. Перед вами — широкий вибір. Зважте його.

Спроба Челсі похитнути нас безсило розбилася об мій щит. Аро пробігся очима по наших твердих поглядах, шукаючи ознак вагання. Судячи з виразу його обличчя, ознак не було.

Знаю, йому понад усе кортіло зберегти життя мені та Едвардові, уярмити нас так, як він збирався поневолити Алісу. Але ця війна занадто серйозна. Він не виграє, допоки я житиму. Я люто зраділа тому, що моя могуть не дає йому шансу не вбити мене.

— Отож, проголосуймо, — з очевидною неохотою промовив він.

Гай нетерпляче заговорив:

— Ця дитина — невідомо хто. Нема підстав вдаватися до такого ризику, щоб залишити їй життя. Вона має бути знищена, а також і всі, хто захищає її, — він очікувально всміхнувся.

Я силкувалася притлумити непокірливий крик у відповідь на його глузливу посмішку.

Марк звів байдужі очі; голосуючи, він дивився наче крізь нас.

— Я не бачу жодної безпосередньої загрози. Наразі дитина цілком безпечна. Ми можемо змінити своє судження згодом. Гадаю, нам слід піти з миром, — голос його був слабшим, ніж легесенькі зітхання його братів.

Ніхто з гвардійців і не збирався розслаблятися, вчувши його миролюбні слова. Не зникла й очікувальна посмішка Гая. Так наче Марк узагалі нічого не казав.

— Тепер мій вердикт буде вирішальним, — уголос міркував Аро.

Зненацька Едвард напружився.

— Так! — просичав він.

Я ризикнула зиркнути на нього. Обличчя його світилося тріумфом, якого я не могла пояснити, — такий вираз обличчя міг би бути у згубного янгола, що споглядає, як палає світ[20]. Прегарний і жахаючий.

Гвардія зреагувала тихим занепокоєним бурмотінням.

— Аро! — гукнув Едвард, майже заволав, і в голосі його була неприхована перемога.

Аро на мить завагався, оцінюючи цілком відмінний Едвардів гумор, перш ніж відповісти.

— Так, Едварде? Ти щось маєш…

— Можливо, — мило відповів Едвард, контролюючи своє непоясненне збудження. — Але спершу чи можу я роз’яснити один момент?

— Звісна річ, — мовив Аро, зводячи брови; в його тоні не було нічого, крім увічливої зацікавленості. Я скреготнула зубами: Аро ніколи не був таким небезпечним, як коли намагався бути чемним.

— Загроза, яку, ви передбачаєте, може нести моя дочка, чи вона базується тільки на тому, що ви не можете передбачити, хто з неї виросте? Чи в цьому головне питання?

— Так, друже Едвард, — погодився Аро. — Якби тільки ми могли переконатися… мати певність, що коли вона виросте, то зможе ховатися від людського світу… не ставити під загрозу нашу таємницю й безпеку… — він не договорив, знизавши плечима.

— Отож, якби ми знали напевно, — підказав Едвард, — ким вона стане… тоді не буде жодних підстав для голосування взагалі?

— Якби була можливість бути абсолютно певними, — погодився Аро, і легенький, як пір’ячко, голос став трішки пронизливішим. Він не міг збагнути, куди хилить Едвард. Я теж не могла. — Тоді — так, тоді б не було підстав для суду.

— І тоді б ми розійшлися з миром, знову добрі приятелі? — з ледь уловимою іронією запитав Едвард.

Аро відповів іще пронизливіше:

— Звісно, мій юний друже. Ніщо не принесло б мені більшого задоволення.

Едвард тріумфально хихикнув.

— Тоді я можу вам іще дещо показати.

Аро примружив очі.

— Вона цілковито унікальна. Про її майбутнє можна хіба що гадати.

— Вона не цілковито унікальна, — не погодився Едвард. — Рідкісна, певна річ, але не єдина в своєму роді.

Я силкувалася побороти шок, побороти раптову надію, яка намагалася розквітнути, бо вона загрожувала відвернути мою увагу. Туман, який викликав нудоту, і досі завихрювався по краях мого щита. І я, стараючись зосередитися, знову відчула гострий, як лезо ножа, удар у свою захисну мембрану.

— Аро, ви не попросите Джейн припинити атакувати мою дружину? — увічливо поклопотався Едвард. — Ми й досі обговорюємо докази.

Аро підняв руку.

— Спокійно, любі. Вислухаймо його.

Тиск зник. Джейн вищирила на мене зуби; я не стрималася й радісно вишкірилася до неї.

— Алісо, ти не приєднаєшся до нас? — голосно погукав Едвард.

— Аліса! — вражено шепнула Есме.

Аліса! Аліса! Аліса! Аліса!

— Аліса! Аліса! — забурмотіли голоси довкола мене.

— Аліса! — видихнув Аро.

Мене прошило полегшення та яра радість. Довелося зібрати всю волю в кулак, аби втримати щит на місці. Туман Алека й далі силкувався пробитися, шукав слабинку, та й Джейн би побачила, якби я лишила для неї дірочку.

А тоді я вчула, як біжать вони через ліс — летять, скорочуючи відстань чимшвидше, навіть не намагаючись зберігати тишу.

Обидва табори завмерли в очікуванні. Свідки Волтурі нахмурилися — з’явився новий привід для збентеження.

І тут із південного заходу танцюючою ходою вийшла Аліса, і мені здалося, що благословення бачити знову її обличчя просто-таки звалить мене з ніг. Джаспер відстав від неї на кілька дюймів, його гострі очі були лютими. Одразу позаду них бігли три незнайомці; першою прямувала висока м’язиста жінка з розкошланим темним волоссям — безперечно, Качірі. Вона мала такі самі довгі руки, ноги й риси обличчя, як і решта з амазонського клану, навіть іще виразніші.

За нею рухалася невисока вампірка з оливкою шкірою, чорне волосся якої, заплетене в косу, билося їй по спині. Її глибокі бордові очі нервово перебігали з одного табору на інший.

Останнім нісся хлопець… не такий швидкий і не такий управний у бігу. Шкіра його була неймовірно насиченого темно-брунатного кольору. Очі його окинули зібрання — їхня барва була дуже теплою, жовтувато-коричневою. Волосся він мав чорне, теж заплетене в косу, як і в жінки, але не таке довге. Він був прегарний.

Коли він наблизився, новий звук уразив натовп глядачів — це було серцебиття, яке пришвидшилося від зусилля.

Аліса легко перестрибнула туман, який розсіювався, досі б’ючись у мій щит, і різко зупинилася обіч Едварда. Я потягнулася, щоб торкнутися її руки, і водночас зі мною це зробили Едвард, Есме, Карлайл. Для іншого привітання часу не було. Джаспер та решта стрибнули за нею крізь щит.

Гвардія замислено спостерігала, як запізнілі гості легко перетнули невидимий кордон. Дужі бійці, як Фелікс, зупинили погляди, в яких зненацька засвітилася надія, на мені. Вони не були певні, що саме здатен витримати мій щит, проте тепер стало очевидно, що фізичної атаки він не зупинить. Щойно Аро дасть команду, вибухне бліцкриг, і я буду єдиним об’єктом. Цікаво, скількох зможе засліпити Зафрина, наскільки це сповільнить їх? Чи достатньо цього буде, аби Катя та Владимир викреслили Алека та Джейн із рівняння? Я більшого й не просила.

Едвард, незважаючи на свою зосередженість на останньому ударі, якого він збирався завдати, люто напружився у відповідь на їхні думки. Але він опанував себе і знову звернувся до Аро.

— Останні тижні Аліса шукала власних свідків, — мовив він до патріарха. — І повернулася не з порожніми руками. Алісо, чому б тобі не представити свідків, яких ти привела?

Гай заричав:

— Час для свідків минувся! Голосуй, Аро!

Аро підніс руку, щоб утихомирити брата, не спускаючи очей з обличчя Аліси.

Аліса легко ступила вперед і представила незнайомців:

— Це Уйлен та її племінник Науель.

Слухати її голос… було враження, що вона ніколи й не полишала нас.

Погляд Га я напружився, коли Аліса озвучила стосунки між прибульцями. Свідки Волтурі перешіптувалися. Вурдалацький світ змінювався, і всі тепер це відчували.

— Говори, Уйлен, — звелів Аро. — Давай свої свідчення, заради яких ти тут.

Маленька жінка схвильовано поглянула на Алісу. Аліса підбадьорливо кивнула, а Качірі поклала їй руку на плечі.

— Я — Уйлен, — виголосила жінка чіткою англійською, проте з дивним акцентом. Коли вона продовжила, стало очевидно, що вона готувалася до цієї промови, що вона тренувалася. Мова її лилася, як добре заучений дитячий віршик. — Півтора століття тому я жила серед свого народу мапуче[21]. У мене була сестра Піра[22]. Батьки назвали її так через те, що в неї була шкіра біла, як сніг у горах. Вона буде дуже вродлива — занадто вродлива. Одного дня вона таємно прийшла до мене й розповіла про янгола, на якого наразилася в лісі, а потім він став навідуватися до неї вночі. Я застерігала її, — Уйлен скорботно похитала головою. — Так наче синці на її шкірі не були достатнім попередження. Я знала, що це Libishomen із наших легенд, але вона і слухати не хотіла. Її зачарували.

Вона розповіла мені, коли впевнилася, що дитина темного янгола вже зростає в її лоні. Я не збиралася відмовляти її від наміру втекти — була певна, навіть наші батько з матір’ю погодяться, що дитину слід знищити, а разом із нею і Піру. Ми вирушили з нею в найглибшу лісову гущавину. Вона шукала свого янгола-демона, але так і не знайшла. Я піклувалася про неї, полювала для неї, коли вона зовсім ослабла. Вона їла сире м’ясо, пила тваринну кров. Тепер мені вже не потрібні були жодні підтвердження, чию дитину вона носить у лоні. Я тільки сподівалася врятувати їй життя, перш ніж знищу чудовисько.

Але вона любила свою ненароджену дитину. Вона назвала малюка Науель (так зветься кіт, який мешкає в джунглях), бо дитя зміцніло й почало ламати їй кістки, — і все одного любила його.

Я не змогла врятувати її. Дитина продерла собі шлях на волю з її лона, і вона швидко померла, благаючи мене потурбуватися про Науеля. Це була передсмертна воля — і я погодилася.

Він укусив мене, коли я спробувала відірвати його від тіла матері. Я заповзла в джунглі, щоб померти. Я далеко не залізла — біль був просто нестерпним. Але він знайшов мене; немовля продерлося крізь зарості, лягло біля мене й чекало. Коли біль минувся, я знайшла його — він скрутився обіч мене та спав.

Я піклувалася про нього, поки він не навчився самостійно полювати. Ми полювали у селищах навколо нашого лісу, тримаючись від людей подалі. Ми ще ніколи не опинялися так далеко від дому, але Науель хотів поглянути на дитину тут.

Закінчивши, Уйлен вклонилася і позадкувала, нарешті наполовину заховавшись за Качірі.

Аро піджав вуста. Він утупився в темношкірого юнака.

— Науелю, то тобі півтори сотні років? — запитав він.

— Плюс-мінус десяток років, — відповів той ясним, красивим і теплим голосом. Акцент був майже непомітний. — Ми не святкуємо днів народження.

— В якому віці ти досягнув зрілості?

— Приблизно за сім років по народженні — на той час я уже виріс.

— І відтоді не змінювався?

Науель знизав плечима.

— Принаймні я не помічав змін.

Я відчула, як Джейкобовим тілом пробіг дрож. Мені не хотілося поки що про це думати. Спершу нехай минеться небезпека.

— А чим ти харчуєшся? — провадив Аро — здавалося, він не може потамувати цікавості.

— Здебільшого кров’ю, але й іноді людською їжею. Я можу вживати і те, і те.

— Ти здатен створити безсмертну особу? — Аро вказав на Уйлен, і в голосі його вчулася напруга. Я з новою силою зосередилася на щиті: либонь, він вишукує новий привід.

— Так, але інші не здатні.

Вражений шепіт прокотився обома таборами.

Аро звів брови:

— Інші?

— Мої сестри, — Науель вдруге знизав плечима.

Аро дико витріщився на нього й не зразу зміг опанувати власний вираз обличчя.

— Може, ти розповіси свою історію цілком, бо в неї, схоже, є продовження.

Науель нахмурився.

— За кілька років по смерті моєї матері батько розшукав мене, — його вродливе обличчя ледь помітно скривилося. — Він був задоволений, знайшовши мене, — тон Науеля свідчив, що задоволення не було обопільним. — Він уже мав двох дочок, але в нього не було синів. Тож він очікував, що я приєднаюся до нього, як учинили мої сестри.

Він здивувався, що я не сам. Мої сестри не отруйні, але чи це через стать, чи просто так сталося випадково… хтозна! У мене вже була родина — Уйлен, і мене не зацікавила, — він підкреслив два слова, — його пропозиція. Час від часу ми бачимося. У мене з’явилася ще одна сестра; вона досягла зрілості років десять тому.

— Як ім’я твого батька? — запитав Гай крізь зціплені зуби.

— Хоам, — відповів Науель. — Він уважає себе науковцем. Гадає, що створює нову надрасу, — він навіть не намагався приховати відрази в голосі.

Гай поглянув на мене.

— Твоя дочка отруйна? — різко й вимогливо запитав він.

— Ні, — відповіла я. Від цього питання голова Науеля сіпнулася — його жовтувато-коричневі очі втупилися в мене.

Гай поглянув на Аро, чекаючи підтвердження, проте Аро був заглиблений у власні думки. Він закопилив губи й довго дивився на Карлайла, потім на Едварда, і нарешті зупинив погляд на мені.

Гай заричав.

— Ми владнаємо помилку тут, а тоді вирушимо на південь, — вимогливо сказав він до Аро.

Аро довгу й напружену мить видивлявся мені в очі. Я гадки не мала, чого він чекає, чим задовольнився, але оцінивши мене, він раптом перемінився: щось невловимо змінилося і в напружених вустах, і в очах, і я збагнула, що він ухвалив рішення.

— Брате, — м’яко сказав він до Гая. — Схоже, небезпеки немає. Це несподіваний поворот, але загрози я не бачу. Ці діти вампірів вельми схожі на нас, виходить.

— То за це ти віддаєш свій голос? — з притиском запитав той.

— Так.

Гай нахмурився.

— А цей Хоам? Цей безсмертний, залюблений у досліди?

— Мабуть, нам слід із ним побалакати, — погодився Аро.

— Воля ваша — зупиніть Хоама, — прямо сказав Науель, — але не чіпайте моїх сестер. Вони ні в чому не винні.

Аро кивнув, вираз його обличчя був спокійним. А далі він обернувся до гвардійців з теплою усмішкою.

— Любі мої, — звернувся він, — сьогодні ми не битимемося.

Гвардійці одностайно кивнули й випросталися, облишивши войовничі стійки. Туман швидко розсіявся, але я не опускала щита. Може, це ще один трюк.

Коли Аро знов обернувся до нас, я спробувала зазирнути їм в очі. Вираз Аро був такий самий люб’язний, як завжди, але попід цією маскою я зненацька відчула порожнечу. Наче він поклав край інтригам. Гай, безперечно, був обурений, але цього разу його лють була звернена на себе; він здався. Марк на вигляд був… знуджений — іншого слова й не підібрати. Гвардійці загалом відновили спокій і дисципліну; вони вже не були індивідуальностями — тільки спільнотою. Лави вишикувалися, готові до відступу. Свідки Волтурі й досі були насторожені; один по одному вони залишали галявину, розчиняючись у лісі. Коли число їхнє помітно зменшилося, останні заквапилися. Незабаром не лишилося нікого.

Аро простягнув до нас руки майже у винуватому жесті. Позаду нього більшість гвардії, а серед них Гай, Марк і тихі загадкові дружини уже швидко пливли геть, і лави їхні знову були стрункими. Тільки троє, які, схоже, були його особистими охоронцями, затрималися.

— Я дуже радий, що все вирішилося без насилля, — мовив Аро солодко. — Мій друже Карлайл, я щасливий, що знову можу називати тебе другом! Сподіваюся, ти не тримаєш на мене зла. Певен, ти усвідомлюєш важкий тягар обов’язків, які лежать на наших плечах.

— Ідіть з миром, Аро, — сухо відповів Карлайл. — І не забувайте, що нам слід зберігати таємничість у цій місцевості, тож потурбуйтеся, щоб гвардія не полювала в околиці.

— Звісно, Карлайле, — запевнив його Аро. — Мені шкода, що я заслужив твою немилість, мій любий друже. Можливо, з часом ти пробачиш мене.

— Можливо, з часом ви доведете знову, що ви нам друг.

Аро схилив голову в поклоні — то був образ докорів сумління, і поплив геть, ще навіть не розвернувшись. Ми мовчки спостерігали, як останній із Волтурі зник поміж дерев.

Було зовсім тихо. Я не опускала щита.

— Невже все скінчилося? — прошепотіла я до Едварда. Він широко всміхнувся мені.

— Так. Вони здалися. Як усі задираки, попід бундючністю вони ховають боягузливість, — він хихикнув.

Аліса розреготалася разом із ним.

— Серйозно, люди! Вони не повернуться. Всі можуть розслабитися.

Ще на мить запала тиша.

— Кляте безталання! — буркнув Стефан.

То був переломний момент.

Зірвалися радісні вигуки. Над галявиною лунало оглушливе виття. Меґі ляскала Шуван по спині. Розалія та Еммет знову цілувалися — довгим і ще пристраснішим поцілунком, ніж перед тим. Бенджамін і Тія тримали одне одного в обіймах, так само як Кармен і Єлизар. Есме міцно пригорнула Алісу та Джаспера. Карлайл тепло дякував новоприбулим із Південної Америки, які нас усіх порятували. Качірі стояла поряд із Зафриною та Сенною, і їхні пальці були сплетені. Ґарет підхопив Катю в повітря й кружляв із нею.

Стефан сплюнув на сніг. Владимир із кислою фізіономією скреготнув зубами.

А я напіввидряпалася на величезного червонувато-бурого вовка, щоб забрати дочку з його плечей та міцно притиснути її до грудей. Тої-таки секунди Едвардові руки обплелися навколо нас.

— Нессі, Нессі, Нессі, — квоктала я.

Джейкоб розреготався-розгавкався й тицьнув мене носом у спину.

— Стули писок, — буркнула я.

— Я залишаюся з вами? — вимогливо запитала Нессі.

— Назавжди, — пообіцяла я.

І попереду в нас було завжди. І з Нессі все буде гаразд, вона зросте міцною та здоровою. Як напівкровка Науель, за півтори сотні років вона й далі буде молодою. І ми всі лишимося разом. Щастя вибухнуло в моєму нутрі — таке безмежне, таке неприборкане, що я не була певна, чи витримаю його.

— Назавжди, — луною повторив Едвард мені на вухо.

Я не здатна була говорити. І підвела голову й поцілувала його з такою пристрастю, що від неї міг би спалахнути ліс.

А я б і не помітила.

ЕПІЛОГ

Довго й щасливо

— Отож у кінці зіграло все вкупі, проте що справді довершило справу, то це… Белла, — пояснював Едвард. Наша родина та двоє з гостей, які ще не поїхали, сиділи у величезній вітальні Калленів, а за високими вікнами дедалі глибша чорнота огортала ліс.

Владимир та Стефан зникли, перш ніж ми закінчили святкування. Вони були страшенно розчаровані тим, як повернулася справа, проте Едвард сказав, що їм приніс задоволення переляк Волтурі, отож це пом’якшить їхнє розчарування.

Бенджамін і Тія помчали наздоганяти Амуна й Кебі, кваплячись повідомити їх про вислід протистояння; я була переконана, що ми ще з ними побачимося — принаймні з Бенджаміном і Тією. Ніхто з кочівників не затримався. Пітер і Шарлотта коротко перемовилися з Джаспером і теж поїхали.

Возз’єднаний амазонський клан теж квапився повернутися додому: їм важко було надовго відлучатися з улюбленого тропічного лісу, хоча вони полишали нас не так охоче, як решта.

— Тобі слід привезти до мене дитину, — наполягала Зафрина. — Пообіцяй мені, перволітку.

Нессі притиснула мені до шиї руку, благаючи про те саме.

— Звісна річ, Зафрино, — погодилась я.

— Ми будемо щирими друзями, моя Нессі, — заявила дикунка, перш ніж поїхати разом із сестрами.

Ірландський клан був наступним.

— Гарна робота, Шуван, — похвалив її Карлайл, коли вони прощалися.

— Ах, сила думки! — відповіла вона саркастично, закотивши очі. І раптом посерйознішала. — Звісно, нічого ще не закінчилося. Волтурі не пробачать того, що тут сталося.

Едвард відповів:

— Їх відчутно труснули, і впевненість їхня похитнулася. Але справді, я теж гадаю, що одного дня вони оговтаються від удару. І тоді… — очі його посуворішали. — Думаю, вони спробують впоратися з нами поодинці.

— Аліса попередить нас, коли вони вирішать знову виступити, — упевнено мовила Шуван. — І ми вдруге зберемося. Можливо, прийде час, коли наш світ буде готовий цілковито звільнитися від Волтурі.

— Так, час може прийти, — притакнув Карлайл. — А коли він прийде, ми вистоїмо разом.

— Так, друже, вистоїмо, — погодилася Шуван. — Та й як ми можемо програти, якщо я волітиму зовсім іншого? — вона заразливо розреготалася.

— Саме так, — мовив Карлайл. Вони з Шуван обійнялися, а тоді він потиснув руку Ліуму. — Спробуйте знайти Алістера й розповісти йому, як усе пішло. Не хотілося б, аби він найближчі десять років ховався десь під камінням.

Шуван знову розсміялася. Меґі пригорнула Нессі та мене, й ірландський клан поїхав.

Деналі від’їжджали останніми, і Ґарет із ними: тепер вони завжди будуть разом, я не мала сумнівів. Святкова атмосфера тиснула на Таню та Катю — їм кортіло побути на самоті, щоб оплакати загиблу сестру.

Уйлен і Науель зосталися довше, хоча я очікувала, що вони поїдуть разом із рештою членів амазонського клану. Карлайл не міг наговоритися з Уйлен, а Науель сидів поряд, дослухаючись, як Едвард оповідає різнобічну історію, відому тільки йому.

— Аліса дала Аро підставу, щоб уникнути бійки. Якби його так не нажахала Белла, він би навіть у цьому разі тримався свого початкового плану.

— Нажахала? Я?!

Він усміхнувся й подивився так, як іще ніколи не глядів: лагідно, та водночас із благоговінням й обуренням.

— Коли ти вже поглянеш на себе по-новому? — м’яко мовив він. А тоді заговорив голосніше, звертаючись не лише до мене, а й до всіх. — Вже років із двісті п’ятдесят вони не билися чесно. Вони ніколи, ніколи не вступали в бійку, де не мали переваги. Особливо відтоді, як до них приєдналися Джейн та Алек, вони займалися здебільшого вбивством тих, хто не міг їм протистояти.

Ви би знали, яке ми на них справили враження! Зазвичай Алек відрубає у жертв і відчуття, і свідомість, перш ніж починається вистава під назвою рада. В такому разі ніхто не втече, поки не пролунає вердикт. А тут стоїмо ми — вичікуємо, готові до будь-чого, переважаючи їх кількісно, обдаровані різними талантами, тоді як їхні таланти проти Белли не мають жодної сили. Аро збагнув, що поки Зафрина на нашому боці, під час сутички саме вони виявляться сліпими й безпорадними. Я певен, що їм би вдалося добряче пошарпати наші лави, але й вони були певні, що не уникнуть цього ж. Були навіть шанси, що вони зазнають поразки. А з таким вони раніше не стикалися. І сьогодні, зіткнувшись, не надто добре впоралися з ситуацією.

— Важко почувати самовпевненість, коли тебе оточують вовки заввишки з коней, — зареготав Еммет, буцнувши Джейкоба в плече.

Джейкоб несамохіть усміхнувся до нього.

— Саме вовки зупинили їх, — мовила я.

— Аякже, — радо погодився Джейкоб.

— Безсумнівно, — підтвердив Едвард. — Це була ще одна річ, якої вони в житті не бачили. Справжні діти місяця рідко гуртуються в зграї і заледве вміють контролювати свої інстинкти. Шістнадцятеро гігантських вишикуваних строєм вовків — то був сюрприз, до якого ніхто не був готовий. Гай насправді до нестями боїться вовкулак. Кілька тисячоліть тому він ледь не програв у сутичці з вовкулакою й потому так ніколи й не оговтався.

— Отож існують справжні вовкулаки? — запитала я. — На яких діють і місяць-повня, і срібні кулі, і все таке?

— Справжні, — пирхнув Джейкоб. — А я по-твоєму уявний?

— Ти знаєш, що я мала на увазі.

— Повня на них впливає, так, — мовив Едвард, — але срібні кулі не діють — це просто один із тих міфів, які люди вигадують, щоб почуватися трохи на рівних. Але їх небагато лишилося. Гай полював на них, допоки вони майже зникли.

— І ти ніколи про це не згадував, тому що…

— Тому що ніколи мова не заходила.

Я закотила очі, Аліса ж розсміялася, нахилившись уперед (вона була затиснена попід Едвардовою рукою), щоб підморгнути мені.

Я послала їй палючий погляд.

Я божевільно любила її, звісна річ. Але тепер, коли я нарешті впевнилася, що вона справді вдома, що її зрада була вдаваною, бо Едвард мав вірити, що вона нас покинула, я починала відчувати легеньке роздратування. Алісі доведеться дещо пояснити.

Аліса зітхнула.

— Давай, Белло, вивалюй.

— Як ти могла вчинити так із нами, Алісо?

— Довелося.

— Довелося! — вибухнула я. — Ти повністю переконала мене, що ми всі помремо! Кілька тижнів я почувалася, як руїна.

— Події могли розвиватися й за таким сценарієм, — спокійно мовила вона. — І в цьому разі ти мала бути готова порятувати Нессі.

Я інстинктивно міцніше притулила Нессі, яка спала в мене на колінах.

— Але ти знала, що є й інші сценарії, — звинуватила я її. — Ти знала, що надія існує. Чи тобі не спадало на думку, що ти могла все розповісти мені? Знаю, Едвард через Аро мав вірити, що ми в пастці, але ж ти могла розповісти мені!

Вона хвильку замислено вивчала мене.

— Не думаю, — нарешті сказала вона. — З тебе кепська актриса.

— Хтось тут щось сказав про мої акторські здібності?

— Белло, на тон тихіше, будь ласка. Ти хоч уявляєш, як важко було мені все організувати? Я навіть не була певна, що хтось на взір Науеля існує, — знала тільки, що мені доведеться шукати щось, чого я не можу бачити! Ти би спробувала пошукати порожнечу — скажу тобі, це не найлегше завдання з тих, із якими мені довелося стикнутися. Плюс нам треба було встигнути прислати до вас головних свідків — наче й без цього часу було не обмаль. А ще мені слід було весь час не спускати з тебе ока — на випадок, якщо ти захочеш передати мені ще якісь інструкції. В якийсь момент тобі б довелося розповісти мені детальніше про плани в Ріо. А до того я мусила спробувати передбачити тузи, які Волтурі заховали в рукаві, та залишити вам підказки, щоб ви змогли розробити тактику, — а на все про все у мене було заледве декілька годин. Та понад усе — я мала всіх вас переконати, що справді втекла, бо Аро повинен був цілковито упевнитися: ви теж не заховали туза в рукаві, адже в іншому разі він би ніколи не вискочив зі гри так, як зробив це в останню секунду. І якщо ти гадаєш, що я не почувалася покидьком…

— О’кей, о’кей! — урвала я її. — Вибач! Я знаю, тобі було нелегко. Просто… просто мені тебе страшенно бракувало, Алісо! Ніколи так не чини зі мною більше.

Алісин мелодійний сміх наповнив кімнату, і ми всі усміхнулися, раді знову чути цю музику.

— Я теж сумувала за тобою, Белло. Отож пробач мені та спробуй задовольнитися тим, що сьогодні ти — супергерой дня.

Тепер уже сміялися всі, а я засоромлено заховала обличчя у косах Нессі.

Едвард продовжив контролювати кожну зміну намірів і впливу на ситуацію, яка розгорталася на галявині, заявивши, що саме мій щит змусив Волтурі тікати світ за очі, піджавши хвости. Я почувалася ніяково, бо всі витріщалися на мене. Навіть Едвард. Наче сьогодні вранці я виросла футів на сто. Я намагалася не зважати на виразні погляди, не зводячи очей зі сплячої Нессі та Джейкобового незмінного виразу обличчя. Для нього я назавжди лишуся просто Беллою — яке полегшення!

Але найважче було витримати погляд, який найбільше бентежив мене.

Не те щоб цей напівчоловік-напіввурдалак звикнув до мене в якійсь іпостасі. Він міг би й уважати, що я тут наліво й направо нападаю на вампірів і сцена на галявині була щонайзвичайнісінькою. Але хлопець не міг відвести від мене зіниць. А може, він дивився на Нессі. Від цього мені ставало ніяково.

Він не міг не зважати на той факт, що Нессі — єдина дівчинка його раси, що не є його сестрою.

Не думаю, що Джейкоб уже все зметикував. І я сподівалася, що до нього нескоро дійде. Бійок з мене вже досить.

Зрештою питання до Едварда вичерпалися, і загальна розмова розпалася на декілька маленьких бесід.

Я почувалася на диво змученою. Мені не хотілося спати, звісно, але з’явилося відчуття, наче день сьогодні був задовгий. Хотілося спокою, хотілося чогось звичного. Кортіло покласти Нессі в її ліжечко, кортіло відчути навколо себе стіни нашої маленької домівки.

Я поглянула на Едварда, і мені на мить здалося, що я здатна читати його думки. Я бачила, що він почувається так само. Він прагнув спокою.

— Може, заберемо Нессі…

— Мабуть, так буде найкраще, — швидко погодився він. — Я певен, що вчора вона погано спала вночі — згадай оте хропіння.

І він вишкірився до Джейкоба.

Джейкоб закотив очі й позіхнув.

— Довгенько я вже не спав у ліжку. Закладаюся, татко знетямиться від щастя, побачивши мене знову вдома.

Я торкнулася його щоки.

— Дякую тобі, Джейкобе.

— Та будь ласка, Белло, приходь іще. Та й ти сама це знаєш.

Він підвівся, потягнувся, поцілував Нессі у маківку, а тоді й мене. Останнім він пнув Едварда в плече.

— Побачимося завтра, приятелі. Відтепер, схоже, буде нудно?

— Я гаряче на це сподіваюся, — мовив Едвард.

Коли він пішов, ми встали; я підводилася обережно, щоб не потурбувати сон Нессі. Я була неймовірно щаслива, що вона так міцно спить. Так багато всього звалилося на її маленькі плічка! Їй час знову бути просто дитиною — захищеною, в безпеці. Отримати ще кілька років дитинства.

Думки про мир і безпеку нагадали мені про декого, хто без них не міг обходитися.

— Ой, Джаспере! — гукнула я, коли ми вже обернулися до дверей.

Джаспер сидів, затиснений поміж Алісою та Есме, цього разу видаючись центральною фігурою в родині.

— Так, Белло?

— Просто цікаво… чому Джей Дженкс перелякався на смерть, заледве вчувши твоє ім’я?

Джаспер гиготнув.

— Просто я з власного досвіду знаю, що деякі ділові стосунки краще мотивуються страхом, аніж грошима.

Я нахмурилася, пообіцявши собі, що відтепер переберу на себе ці ділові стосунки й порятую Джея від серцевого нападу, який уже не за горами.

Нас поцілували й обійняли, ми побажали на добраніч своїй родині. Тільки Науель поводився дивно: він так дивився нам услід, мов хотів попрямувати за нами.

Щойно ми перетнули річку, то сповільнили ходу до людської швидкості — ми трималися за руки, нікуди не поспішаючи. Мене вже нудило від постійного поспіху — кортіло просто розслабитися. Едвард, гадаю, почувався так само.

— Маю зізнатися, що Джейкоб просто вразив мене, — сказав мені Едвард.

— Вовкулаки вміють справити враження, аякже.

— Я не це мав на увазі. Він ні разу сьогодні не подумав про те, що Нессі виросте й цілком сформується, за словами Науеля, за шість із половиною років.

Я хвильку поміркувала.

— Але ж він прагне зовсім не цього. Він не квапить її рости. Він просто хоче, аби вона була щаслива.

— Атож! І це вражає. Скажу зараз нечемну річ, але вона могла зробити і гірший вибір.

Я нахмурилася.

— Я не збираюся про це думати ще принаймні шість із половиною років.

Едвард засміявся і зітхнув.

— Звісно, схоже, йому доведеться витримати деяку конкуренцію, коли вона виросте.

Я нахмурилася ще більше.

— Я зауважила. Я вдячна Науелю за все, що він зробив сьогодні, але те, як він витріщався, було трохи дивно. І мені байдуже, що вона єдина напіввампірка, яка не є його родичкою.

— Та ні, він витріщався не на неї — на тебе.

Так і мені здалося… але я не могла ніяк дібрати суті.

— Чого це він на мене витріщався?

— Бо ти жива, — тихо сказав Едвард.

— Нічого не збагну.

— Все життя, — пояснив він, — а він на півсотні років старший за мене…

— Старигань, — втулила я.

Едвард не звернув уваги.

— Завжди він думав про себе як про породження зла, про вбивцю за своєю природою. Всі його сестри також убили своїх матерів, але не переймалися цим. Хоам зростив їх, переконуючи, що люди — ті самі тварини, а вони — боги. Але Науеля ростила Уйлен, а Уйлен любила свою сестру понад усе. Це сформувало його життєву позицію. Отож він певною мірою просто ненавидів себе.

— Як сумно, — пробурмотіла я.

— А тут він бачить нас трьох — й усвідомлює вперше в житті: безсмертя не означає, що зло невід’ємно притаманне йому. Він дивиться на мене й бачить… яким би мав бути його батько.

— У цьому сенсі ти — просто ідеал, — погодилась я.

Він пирхнув, а тоді знову став серйозним.

— Він дивиться на тебе — й бачить, яким би мало бути життя його матері.

— Сердешний Науель, — муркнула я, а тоді зітхнула, бо вже знала, що відтепер ніколи в моїй голові не зрине про нього погана думка, хай би як нечемно він витріщався на мене.

— Не сумуй через нього. Зараз він щасливий. Сьогодні він нарешті почав пробачати себе.

Я всміхнулася, усвідомивши, що Науель справді щасливий, а тоді подумала, що сьогодні взагалі щасливий день. Хоча смерть Ірини кидала тінь на яскраве світло, руйнуючи бездоганність моменту, неможливо було не відчувати радості. Життя, за яке я боролася, знову було в безпеці. Моя родина возз’єдналася. Попереду в дочки моєї було прекрасне й нескінченне майбутнє. Завтра я навідаю татка; він побачить, що страх у моїх очах витіснила радість, і це також зробить його щасливим. Зненацька я подумала, що він буде не сам. Останні тижні я була досить неуважною, але зараз почувалася, наче давно вже знаю все. З Чарлі буде Сью — мамця вовкулаки з татком вурдалака, — і він уже ніколи не залишиться сам. Я широко всміхнулася цій перспективі.

Але найважливішим у цій хвилі щастя було найпевніше: я буду з Едвардом. Завжди.

Не те щоб я згодилася ще раз пережити минулі кілька тижнів, але я мала визнати: вони змусили мене цінувати, що маю я дуже багато.

У сріблястій синяві ночі будиночок здавався притулком миру. Ми віднесли Нессі в ліжечко і ніжно вклали її. Уві сні вона всміхалася.

Я зняла з шиї подарунок Аро й легковажно пожбурила кулон у куток кімнати. Хай грається ним, якщо схоче: вона любить усе блискуче.

Ми з Едвардом помалу прямували до спальні, гойдаючи сплетеними руками.

— Святкова ніч, — муркнув він і поклав долоню мені під підборіддя, щоб наблизити до себе мої вуста.

— Стривай, — завагалась я, відсторонюючись.

Він збентежено поглянув на мене. Зазвичай не я відсторонювала його. Це було вперше.

Я поклала долоні йому на обличчя й заплющила очі, зосереджуючись.

У мене не дуже виходило, коли Зафрина намагалася мене цього навчити, але зараз я краще керувала своїм щитом. Я усвідомлювала, щó в мені бореться проти того, щоб щит відділився від мене, — це був природний інстинкт самозбереження.

Це й зараз не було так легко, як огортати щитом інших людей. Я відчула еластичну протидію, бо щит намагався захистити мене. Мені забракло сили, щоб геть-чисто відштовхнути його від себе, та й для цього мені довелося цілковито зосередитися.

— Белло! — вражено прошепотів Едвард.

І тоді я збагнула, що все спрацювало, отож я зосередилася ще дужче, викликаючи особливі спогади, які приберегла саме для цієї миті, дозволяючи їм заполонити свідомість, — я сподівалася, що він розділить ці спогади.

Деякі з них були нечіткими — туманні людські згадки, побачені слабким зором і почуті слабким слухом: я вперше уздріла його обличчя… відчула, як він пригортає мене на нашій галявині… його голос прорвався крізь чорноту моєї підсвідомості, коли він порятував мене від Джеймса… я побачила його обличчя, коли він чекав мене під шатром із квітів, щоб узяти мене під вінець… згадала кожну дорогоцінну мить на острові… відчула, як його холодні руки торкаються нашої дитини крізь мою шкіру…

А далі пішли чіткі спогади, вкарбовані в пам’ять: його обличчя, коли я вперше розплющила очі назустріч новому життю, назустріч нескінченному світанку безсмертя… наш перший поцілунок… наша перша ніч…

Вуста його, які знагла палко притиснулися до моїх, похитнули мою зосередженість.

Хапнувши ротом повітря, я відпустила щит, який опирався моїм зусиллям. Він ляснув і сів на місце, як еластична стрічка, знову захищаючи мої думки.

— Ой, впустила!

— Я чув тебе! — видихнув він. — Як? Як ти це зробила?

— Зафрина підказала. Ми кілька разів пробували це з нею.

Він просто нетямився. Двічі він моргнув і похитав головою.

— Тепер ти все знаєш, — безтурботно сказала я і знизала плечима. — Ніхто ніколи не кохав тебе більше за мене.

— Ти майже права, — усміхнувся він, і очі його були трошки розширені. — Я можу назвати тільки один виняток.

— Брехун.

Він знову поцілував мене, та раптом різко зупинився.

— Можеш іще раз так зробити? — поцікавився він.

Я скривилася.

— Дуже складно.

Він нетерпляче чекав.

— Я не зможу його втримати, якщо мою увагу відверне бодай найменший рух, — попередила я його.

— Я поводитимуся чемно, — пообіцяв він.

Я закопилила вуста, примружила очі. А тоді всміхнулася.

Знову притулила долоні йому до обличчя, відкинула зі своєї свідомості щит і продовжила спогади звідти, де вони урвалися: з кришталево-чистого спомину про першу нашу ніч у моєму новому житті… зупиняючись на подробицях.

Я задихано засміялася, коли Едвардів нетерплячий поцілунок знову звів мої зусилля нанівець.

— Чорт забирай! — заричав він, палко цілуючи мене від підборіддя вниз по шиї.

— Маємо доволі часу, щоб над цим попрацювати, — нагадала я йому.

— Віки, віки й віки.

— Звучить чудово.

І ми блаженно поринули в наш маленький, проте бездоганний шматочок вічності.

Перелік вурдалаків

В алфавітному порядку за кланом

* вурдалак має значні надприродні здібності

— подружня пара (спершу найстарші)

викреслені померлі до початку подій цього роману

Амазонський клан

Качірі

Сенна

Зафрина*

Американські кочівники (деякі)

Ґарет

Джеймс* — Вікторія*

Мері

Пітер — Шарлотта

Рендал

Волтурі

Аро* — Сульпіція

Гай — Атенодора

Марк* — Дідима

Волтурі гвардія (деякі)

Алек*

Челсі* — Афтун*

Корін*

Деметрі*

Фелікс

Гайді*

Джейн*

Рената*

Сантьяго

Деналі

Єлизар* — Кармен

Ірина — Лоран

Катя*

Саша

Таня

Василій

Європейські кочівники (деякі)

Алістер*

Чарльз* — Макена

Єгипетський клан

Амун — Кебі

Бенджамін* — Тія

Ірландський клан

Меґі*

Шуван* — Ліум

Олімпійський клан

Карлайл — Есме

Эдвард* — Белла*

Джаспер* — Аліса*

Ренесма*

Розалія — Еммет

Румунський клан

Стефан

Владимир

Подяки

Як завжди, ціле море подяк:

Моїй неперевершеній родині за їхню незрівнянну любов і підтримку.

Моєму талановитому і палкому пропагандисту, Елізабет Юлберг, за те, що зліпила СТЕФЕНІ МАЄР із глини — із колись просто балакучої Стеф.

Усій команді в «Літтл, Браун Букс» за п’ять років ентузіазму, віри, підтримки й неймовірно важкої праці.

Всім чудовим творцям і адміністраторам сайтів в онлайновому фандомі «Сутінкової саги»; люди, ви такі круті, просто жах.

Моїм блискучим, прекрасним фанам, з вашим незрівнянним смаком у книжках, музиці та кіно, за те, що й досі любите мене більше, ніж я на те заслуговую.

Книгарням, які зробили з моєї серії хіт, популяризуючи її; всі автори в неоплатному боргу перед вами за вашу любов і пристрасть до літератури.

Безлічі груп і музи́к, які надихали мене… до речі, я вже згадувала «Музу» («Muse»)? Невже? Кепсько.

«Муза», «Муза», «Муза»…

Нові подяки:

Найкращому гурту в усьому світі: Нік і двом Джен, і зірці Шеллі К. (Ніколь Дриґс, Дженіфер Генкок, Дженіфер Лонгман та Шеллі Колвін). Дякую, що взяли мене до себе під крильце. Без вас би я не змогла творити.

Моїм далеким приятелям і голосу здорового глузду: Кул Меґан Гіберт та Кімберлі «Шаззер» Суші.

Моїй пильній Шеннон Гейл, яка підтримувала мене і розуміла все, а також підживлювала мій чорний гумор.

Макені Джуел Льюїс за те, що дозволила використати її ім’я, та її матері Гетер за підтримку театру балету «Аризона».

А ще новим людям із мого «натхненного» списку музи́к: «Interpol», «Motion Soundtrack» та «Spoon».

Примітки

1

Асоціація вісьмох найстаріших університетів США. — Тут і далі прим. пер.

2

Натяк на англійську приповідку, що на весіллі наречена повинна мати «Дещо синє і старе, щось нове і щось чуже».

3

У Північній Америці за традицією підв’язку нареченої молодий кидає нежонатим друзям. Тому, хто її упіймав, вона віщує швидкий і щасливий шлюб.

4

Легендарні американські актори і танцюристи, які знялися разом у десятьох музичних комедіях.

5

1 фут = 30,48 см.

6

1 фунт = 453,6 г.

7

1 дюйм = 2,54 см.

8

Сукуб (від лат. succuba — наложниця) — в середньовічних легендах демониця, що навідувалась уночі до молодих чоловіків і викликала в них хтиві сни.

9

Інкуб, інкубус — у середньовічних повір’ях демон-перелесник.

10

1 ярд = 3 фути або 91,44 см.

11

П’єса Вільяма Шекспіра.

12

Американський галон дорівнює 3,78 л.

13

Альфред Теннісон (1809–1892), більше відомий як лорд Теннісон, — один із найвідоміших англійських поетів Вікторіанської епохи.

14

Джон Англійський (1166–1216), відомий як Джон Безземельний, — король Англії, молодший брат Ричарда І Левине Серце.

15

Моя люба (ісп.).

16

Чорт забирай! (ісп.).

17

Красунечко (ісп.).

18

Герой однойменного роману ірландського письменника Брема Стокера (1847–1912).

19

19 квітня 1775 р. відбулася перша сутичка американської колоніальної міліції з британськими регулярними військами, яка поклала початок Американській революції і війні за незалежність. Слова «Наближаються червоні плащі» були сигналом про наближення британських військ.

20

Див. Перша книга хроніки 21:15.

21

Араукани (самоназва «мапуче» — «люди землі») — група індіанських племен Південної Америки (центральна та південна частини Чилі, південна Аргентина).

22

Pire (мапуче) — «сніг».

Content

Стефені МАЄР
СВІТАНОК
Роман

КНИГА ПЕРША БЕЛЛА

Передмова

РОЗДІЛ 1. ЗАРУЧИНИ

РОЗДІЛ 2. ДОВГА НІЧ

РОЗДІЛ 3. ДОВГИЙ ДЕНЬ

РОЗДІЛ 4. ЖЕСТ

РОЗДІЛ 5. ОСТРІВ ЕСМЕ

РОЗДІЛ 6. РОЗВАГИ

РОЗДІЛ 7. НЕСПОДІВАНКА

КНИГА ДРУГА ДЖЕЙКОБ

Передмова

РОЗДІЛ 8. В ОЧІКУВАННІ КЛЯТОЇ БИТВИ

РОЗДІЛ 9. ПРОКЛЯТТЯ! ХТО Ж ЗНАВ, ЩО БУДЕ ТАК

РОЗДІЛ 10. ЧОМУ Ж Я ПРОСТО НЕ ЗАБРАВСЯ? ТАК-ТАК, Я Ж БО НЕ БОВДУР

РОЗДІЛ 11. ДВА ПУНКТИ, ЩО ОЧОЛЮЮТЬ МІЙ СПИСОК РЕЧЕЙ-ЯКІ-Я-НЕНАВИДЖУ

РОЗДІЛ 12. ДЕХТО З ЛЮДЕЙ ПРОСТО НЕ РОЗУМІЄ, ЩО ОЗНАЧАЄ ВИРАЗ «НЕПРОХАНИЙ ГІСТЬ»

РОЗДІЛ 13. ДОБРЕ, ЩО В МЕНЕ ЗАЛІЗНИЙ ШЛУНОК

РОЗДІЛ 14. МОЖЕШ БУТИ ПЕВЕН — СПРАВИ КЕПСЬКІ, КОЛИ ТИ ПОЧУВАЄШСЯ НІЯКОВО, ЩО НЕЧЕМНИЙ ДО ВУРДАЛАКІВ

РОЗДІЛ 15. ЦОК-ЦОК, ЦОК-ЦОК, ЦОК-ЦОК

РОЗДІЛ 16. УВАГА: ІНФОРМАЦІЇ СТАЄ ЗАБАГАТО

РОЗДІЛ 17. ЗА КОГО ВИ МЕНЕ МАЄТЕ? ЗА ЧАРІВНИКА З КРАЇНИ ОЗ? ВАМ ТРЕБА МОЗОК? ВАМ ТРЕБА СЕРЦЕ? УПЕРЕД. ВІЗЬМІТЬ МОЇ. ЗАБИРАЙТЕ ВСЕ, ЩО Я МАЮ

РОЗДІЛ 18. ЦЬОГО ПРОСТО НЕ ОПИСАТИ СЛОВАМИ

КНИГА ТРЕТЯ БЕЛЛА

Передмова

РОЗДІЛ 19. ВОГОНЬ

РОЗДІЛ 20. НОВЕ ЖИТТЯ

РОЗДІЛ 21. ПЕРШЕ ПОЛЮВАННЯ

РОЗДІЛ 22. ОБІЦЯНА

РОЗДІЛ 23. СПОГАДИ

РОЗДІЛ 24. СЮРПРИЗ

РОЗДІЛ 25. ПОСЛУГА

РОЗДІЛ 26. БЛИСК

РОЗДІЛ 27. ДОРОЖНІ ПЛАНИ

РОЗДІЛ 28. МАЙБУТНЄ

РОЗДІЛ 29. ВІДСТУПНИЦТВО

РОЗДІЛ 30. НЕВІДПОРНА

РОЗДІЛ 31. ТАЛАНТ

РОЗДІЛ 32. ГОСТІ

РОЗДІЛ 33. ФАЛЬШУВАННЯ

РОЗДІЛ 34. ЗАЯВИ

РОЗДІЛ 35. ОСТАННІЙ ТЕРМІН

РОЗДІЛ 36. ЖАГА КРОВІ

РОЗДІЛ 37. ВИГАДЛИВІСТЬ

РОЗДІЛ 38. МОГУТЬ

ЕПІЛОГ Довго й щасливо

Перелік вурдалаків

Подяки

Примітки