Наталя Тисовська

УКУС ОГНЯНОГО ЗМІЯ

…«всесвітнє братство» <…> мало клопоталось та мало навіть і зважало на всякі національні одміни тих країв, де пробувало стати твердою ногою…

Сергій Єфремов

Розділ перший

ТРИСТА РОКІВ ТОМУ…

Коли вам наступного разу послужливо підсунуть кота в мішку, спершу тричі подумайте, до яких наслідків може призвести ваша безвідмовність.

Далеко за полуніч пані вовтузилась у ліжку. Звечора покоївка напалила так, що не було тепер чим дихати, а заліплені на зиму вікна не відчиниш. Стара жінка відкинула перину, вертілась на простирадлах, і найтонше полотно муляло шкіру. Коли крізь завірюху пробилося кінське тупотіння, вона притьмом зірвалася з клятого ліжка та, притуливши обличчя до шибки, визирнула у вікно.

У темряві спершу нічого не могла уздріти, та й браму Старого Двору заслоняли ялинки, п’ять років тому висаджені садівником уздовж алеї й за цей час добряче підрослі. Але пані, сторожка з безсоння, здається, вчула, як зарипіла брама, розчахуючись, як невдоволено гукнув придверник. А тоді на алеї з’явилися сани, що їх ледь можна було розрізнити у світлі молодого місяця, сковзнули до парадних дверей і зупинилися.

Прибулець відкинув ліжник, що ним укутав ноги, й зістрибнув із саней. Висока його постать чорніла на тлі сіруватого у мороках снігу. Придверник із ліхтарем біг попереду пізнього гостя, утоптуючи ледь означену стежину на заметеній снігом алеї.

За мить гість постукав у парадні двері, а ще за хвилю до покою вкотилася задрімана покоївка з шандалом, на якому тріпотіли свічки, і пробелькотіла:

— Пан Юзьо приїхав, пані питає, у нагальній справі…

— Засвіти світло в бібліотеці.

Як була у сорочці з мереживом, пані вискочила з покою, промайнула крізь анфіладу темних кімнат, знала-бо тут усе навпомацки, не мала потреби навіть у свічці — й уже вона на вершечку сходів, а в долині, струшуючи сніг із чобіт, пританцьовує той, із ким не бачилася понад десять років.

— Ходім до бібліотеки, доки весь дім не побудився…

Щойно світло впало гостю на обличчя, стало видно, що мужчина — поважного віку. Проте він напрочуд легко злетів сходами нагору і майже безшумно рушив за своєю провідницею, стріпуючи з брів і вій крапельки розталого снігу. Вона не озиралася, вела його впевнено.

У бібліотеці вже горіло світло. Високі шафи з книжками ледь розрізнялись у непевному світлі, виступали тільки обриси бюрка червоного дерева. Господиня пропустила гостя поперед себе, відмахнулася, коли той зам’явся на порозі, бо не бажав заходити перше жінки, тоді переступила поріг сама. Зимне повітря куснуло спочатку голі руки й шию, а далі швидко пробралося під сорочку.

— Пані, заслабнете! — скрикнула покоївка і накинула їй на плечі жупан. Вона тільки хитнула головою — і покоївку здуло вітром, лиш нечутно причинилися високі стулки дверей.

— Доброго здоров’я, брате…

Хрипкий голос зрадив велике її хвилювання.

Замість відповіді брат коротко поцілував її в щоку, відступив на крок і дістав із-під приполи кунтуша важкий згорток, потайки припасований на шворці під пахвою. Вона хотіла спитати, що це, але гість приклав палець до вуст, кинув поглядом по бібліотеці, тоді легко, як на свій вік, видерся по бібліотечній драбині до верхньої полиці, скинув кілька книжок, зняв задню дошку й оголив невеличкі безпечно замкнені дверцята. Жестом прикликав господиню, і вона миттєво здогадалася, чого він хоче: смикнула на себе шухляду бюрка, натиснула потаємну дощечку й витягла ключ.

Гість управним рухом відімкнув сховок і схоронив у ньому пакунок, загорнений у шмат шкіри. Прилаштував дошку та книжки на місце, зістрибнув на діл, а драбину для надійності переставив до іншої стіни — і нарешті пошепки заговорив:

— Наше посольство вислали з Москви назад. Я вже маю нове таємне доручення до Парижа. Не знаю, коли зможу ще до вас навідатися. Про пакунок нікому не говори, навіть Михасю, і сама у жодному разі не розгортай. Коли по нього прийдуть, то покажуть оцю річ, — і він дістав із кишені косинець,[1] який сріблясто зблиснув у мерехтливому полум’ї свічки, — а ти у відповідь повинна пред’явити оце…

І тоді вона відчула, як п’ятірні торкнувся метал. Вона придивилася. На тонкому зап’ястку мала бранзолетку — срібну змію, яка кусає себе за хвіст.

Гість сховав бранзолетку під мереживну манжету сорочки сестри і, тримаючи її за руку, мовив:

— Якщо за пакунком так ніхто й не прийде, заповіси його найменшій онуці. Буде вона хоронителькою.

Розділ другий

ТІНЬ

Усе почалося ясного липневого дня, коли я, після довгочасної розлуки з рідною країною — та й із континентом, — повернулася до того місця, яке єдине мені, в котрій намішано бозна скільки крові, видавалося подобою батьківщини.

Ще я не відала про це. Раз у раз пригадувала, як напівпорожній літак «Українських авіаліній» сідав у Львові (я не сходила, бо летіла в столицю), як розслабилося стиснене серце, як потім тривожно тьохнуло воно, розуміючи, що континент на тому боці земної кулі вже назавжди позаду, але бризнув у вікно дрібний дощик — і серце возрадувалося: вдома! Літак відпочив хвилин п’ятнадцять, загудів застрашливо, знову відірвався від землі…

Ще я не зазирала у майбутнє: на кілька місяців забула про необхідність заробляти собі на хліб насущний, заплющила очі на всі тривоги, зробилася внутрішньо невагомою, мов приспаною…

Сьогодні у куп’янистій місцині під лісом липневе сонце не дратувало — м’яко проникало крізь густе листя ліщини, торкалося тяжких кам’яних брил. Написи читалися не на всіх: щорічні нестримні зливи, які зачиналися ще в серпні й поливали ліс до пізньої осені, аж поки не лягав сніг, потурбувалися про те, щоб чимшвидше затерти сліди минулого. Ноги мої ступали по присипаній шутером стежці, і здавалося, що рипіння стоголосо відлунює в суворій тиші старого цвинтаря.

Древня капличка — з дерев’яною потемнілою банею, збудована ще з річкового плаского каменю, проте зі щойно вибіленими стінами й пофарбованими розсохлими дверима — з дитинства вабила мене. Зазираючи у віконце, я завше знала, що побачу: високий силует Божої Матері з простертими вперед руками, вишивані хрестиком рушники довкола ікон, жовті — наче й ніколи не запалювані — свічки на бронзовій тарелі поставника, — але все з острахом і азартом очікувала, що з темного приміщення на мене глипнуть чиїсь примарні очі.

Трохи вище по стежці — фамільний гробівець, де покоїлися мої пращури чи не до сьомого коліна, громадився сірою кам’яницею. Тяжкий камінний хрест ледь похилився, але тримався: кілька разів уже його підправляли й заливали в підвалині цементом. На гробівці не було портретів, тільки написи — в різнобій: найстарші польські, з глибоко вирізаними на камені темними літерами, пізніші вже українські — такі далекі, ніколи мною не бачені Кароліна, Миколай, Юлія, Марія, Стефанія, Амброзій, Орест, Оксана…

Тут спочивала прабабця Катерина Табачинська, про яку я вперше дізналася з жовтих австрійських і польських дарчих — довоєнних і міжвоєнних, — що у них вона відступала чималу спадщину власній дочці, коли та виходила заміж за мого діда. Землі понад рікою, землі на іншому кінці містечка Старий Двір, будинок на Посаді — давно згорілий панський маєток, а ще хата в центрі, через вулицю від костьолу, який за совітів перетворився на ремонтну майстерню і з тої пори так і не повернув собі колишньої величі — та, принаймні, не був зруйнований… З довоєнної фамільної розкоші лишилося тільки півхати в центрі: другу половину моя бабця Єлизавета віддала молодшій сестрі Стефанії, коли та повернулася з Сибіру.

Тут, подейкують, спочивала і тезка Катерини Табачинської, пра-пра-пра-прабабця Катажина, згадкою про яку лишився хіба великий портрет у важкій тьмяній рамі, котрий і досі висить у вітальні батьківської хати.

Ніколи я не бачила, як відчиняється старезний гробівець: мав він низенькі двері, які, мені здавалося, замуровані навічно. Великі металеві кільця, поруділі від іржі, звисали важко. Несвідомо я провела пальцем між стулками дверей. Пучка зачепилася за іржавий цвяшок. Дивна річ: чи то хтось навмисне лишив великий цвях у щілині, коли востаннє відчинялися ці двері, знаючи наперед, як важко буде відхилити їх удруге, чи то якісь цікаві підлітки колупали шпарку, граючись у хованки… Гробівець німував, не відкриваючи своєї таємниці.

Унизу, де починався цвинтар, рипнула хвіртка. Вона не замикалась, і звіку мене чудувало, чому люди так ревно дотримуються звичаїв: цвинтар, хоч не обнесений парканом, прецінь мав браму, яка розчинялася навстіж під час похоронів. Процесії переходили через місточок, а внизу шумів тонкий потічок. Світ живих і мертвих розділявся водою, і була та вода жива: довго-довго стояли в ній квіти коло могил і не в’янули… Хвіртка у брамі рипнула ще раз, я інстинктивно обернула в той бік голову, але нічого не побачила: дерева, сто років тому посаджені уздовж стежки, розрослися неймовірно — корінням вони підважували старі занедбані могильні плити, і ті, розтріскуючись, укотре засвідчували: нема і не може бути вічної пам’яті на землі, скільки не співай про неї до Бога…

Наламавши ліщинових гілок, я змела сухе листя з плаского верху гробівця, вдихнула запах прілої цвинтарної трави, присіла, щоб висмикнути кілька стебелець зі щілин між кам’яними плитами. Настільки віддаленими од мене були мої родичі, котрі існували хіба в іменах, що згадка про смерть не навіщала мене на старому цвинтарі. Відвідини цвинтаря у нечасті мої приїзди у Старий Двір, який за давніх часів похвалявся Магдебурзьким правом, були радше ритуальними, бо таки правда: лишень тут я відчувала своє коріння.

Устромивши в землю обламані ліщинові гілки — а раптом зазеленіють! — я почала спускатися стежкою. Праворуч од мене вигулькнула з-за дерев капличка. Змагаючи давню спокусу, я спершу пройшла повз, а затим усе-таки повернулася й обережно зазирнула у вікно. Божа Матір простягала до мене руки. А в куті каплички, де на чорній дошці ікони вже давно не видно зображення, проте сама дошка дбайливо сповита рушниками, мигнула тінь.

Я сахнулася.

Дитячі страхи ожили й допалися до мене. Жодні доводи розуму не спрацьовували. Заспокойся, умовляла я себе, то якась старенька час від часу навідується до каплиці, щоб стерти порохи. Якщо ти ще раз заглянеш у вікно, ти одразу ж у цьому пересвідчишся — і вже ніколи більше тебе не мучитиме оця дітвацька цікавість наполовину з пострахом… Та захололі ноги не хотіли зробити до вікна вирішальний крок, який мав би розвіяти ману.

Мені вчувався дивний шемріт всередині каплички. Хтось совався з кутка в куток, ступаючи обережно, зітхав і шарудів паперами. Думка зачепилася за цей шелест: чим можна шурхотіти у капличці? Ні газет, ні пакунків там бути не може — та й звідки? Певне, то просто шурхочуть крихкі сторінки потертого молитовника?.. Всього мені роботи: ступити крок до вікна, зазирнути крізь шибку — і заспокоїтися…

Двері каплички відхилились — і я несамохіть пірнула за дерево. Червоні з білим замшеві кросівочки вгрузли в м’яку землю.

Висока жіноча постать з’явилася на стежці, але чомусь рушила не в долину, до виходу, а вгору. Пройшла кілька метрів, повернула праворуч. Із подивом спостерігала я, як вона наближається до нашого фамільного гробівця, роззирається розгублено навсібіч, — мабуть, здивована тим, що прибрано, — тоді тричі хреститься дрібними хрестами. Ледь зсутулений силует нагадав мені когось напрочуд знайомого… Жінка, прочитавши безгучну молитву, ще раз тричі перехрестилась і вклонилася. Торкнулася рукою застромлених мною ліщинових гілок. Тоді обернулась і подалася стежкою вниз. У приглушеному світлі цвинтаря я бачила тільки, як здригається над плечима її волосся.

Вона дійшла до каплички, повернула голову і перехрестилася на темний хрест, який стримів на вершечку бані.

І тоді я побачила її очі.

Ті, які щодня дивилися на мене з люстра. Точно такі самі — чорні-чорнісінькі — у мого батька й усіх його сестер.

Очі, які ми успадкували від пра-пра-пра-прабабці Катажини.

Жінка швидко попрямувала вниз по стежці і за мить зникла серед дерев. Хвіртка рипнула раз і вдруге — і знову запала кришталева цвинтарна тиша.

Розділ третій

СЛІДСТВО У СПРАВІ К

Ліна Оверченко вела активне журналістське життя — виловлювала новини там, де ніхто більше не спромігся б їх уполювати. Їй відчинені були двері до високопосадових контор, банків, закритих медичних закладів, інституцій пенітенціарної системи, космічних баз і науково-дослідних інститутів військового спрямування.

Ба більше, Ліна сама уміла створювати новини. Скажімо, народження трьох левенят ув обласному зоопарку може стати прекрасним приводом для п’ятихвилинної новини на телебаченні, й журналіст, що він першим відзняв кадри новонародженої носатої малечі, котра смішно загрібає великими кігтистими лапами і вгризається в мамину цицю, діставав заслужену пайку народної любові й начальницької похвали. Та понад усе цінується журналіст, який із банальної крадіжки гаманця в тролейбусі може зробити сенсаційну новину про глобальну перестановку політичних сил у країні.

Ліна належала саме до таких.

Наприклад, якщо до неї зверталася жінка, котра стверджувала, що пивзавод виселяє її з гуртожитку, Ліна не шукала легких шляхів вирішення проблеми. Вона опитувала свідків, навідувалась у гуртожиток, відловлювала в коридорах співробітників заводу, коли начальство засідало на нарадах, — і врешті доходила висновку, що ображену жінку насправді купила реакційна антидержавна партія, яка зводить наклеп на успішний завод і його прогресивного, проукраїнського власника.

Крім того, Ліна Федосіївна Оверченко, тридцятьох років, двічі розлучена і тричі заміжня, була колись моєю однокласницею. Погодьтеся, це неабиякий плюс. Тим паче, якщо взяти до уваги, що сама я не вмію заводити потрібні знайомства й загалом мало придатна, щоб підтримувати нормальні приятельські стосунки. У моїй дивній ситуації без такої товаришки мені було б непереливки.

Все підштовхувало мене, щоб звернутися саме до Ліни.

А що виною?

Виною був аркуш паперу, який хтось повісив мені на ручку дверей.

Коли якось увечері, в останній листопадовий день, я повернулася додому, то спершу байдуже зірвала з ручки чергову рекламу, щоб одразу й викинути на смітник, — та здивування зупинило мене.

Замість рекламного плакату — ксерокопія з невідомої книжки. Один погляд на пишний, розцяцькований шрифт змусив мене пригадати музейні рукописні експонати — товстезні книжки у шкіряних, потемнілих від часу шабатурках.

Щоправда, ця книжка була друкована.

Та все одно я не змогла прочитати ні речення: язик заплутавсь у давно забутих словах недовченої в студентські роки латини. Жартівник, котрий лишив для мене послання, певно, ночами не спав — обдумував цю вихватку: знаючи про мою пристрасть до книжок, був певен, що я не викину аркуш. Але чи вірив насправді дотепник, що я таки докопаюся до витоків?..

Ось тут на сцену і вийшла журналістка Ліна Оверченко. Згадавши про її зв’язки з незліченною кількістю найнесподіваніших людей, тут-таки я подзвонила своїй колишній однокласниці.

— Зізнайся чесно, ти давно не встрявала в авантюри?

— Бубочко, що сталося? — запопадливо спитала Ліна.

— Хотіла тебе перевірити на знання латини.

— Е-е-е-е…

В душі я посміялася: Ліна, яка мала дві вищі освіти й незакінчену аспірантуру, абсолютно не знала мов. Поки вона вчилася, усі завдання з англійської виконувала для неї я. Якби ще й можна було на іспити замість неї ходити… Вона вічно записувалася на курси іноземних мов, передплачувала самовчителі, крала підручники в мене — марна справа! Мови — то було не для неї.

— Мені трапився небезінтересний текст, — пояснила я Ліні, — а я не можу його розшифрувати. Перекласти можу спробувати, але як мені здогадатися, з якої це книжки?

— Сонце, звідки ж ти знаєш, що це латина?

Влучне питання!

Перед очима спливли рядки з підручника латинської мови:

Ore legarpopuli; perque omnia secula, fama,

Si quid habent veri vatum praesagia, vivam.

Скопійована з невідомої книжки сторінка збудила давній спогад про те, як університетська наша група перекладала поезію Овідія і в результаті отримала хуліганський вірш:

…Вчепиться бабський реп’ях усесвітньої слави —

Й житиму вічно, якщо не збрехало пророцтво, —

а потім, сидячи по-турецькому на паркеті під вікном, по черзі ми декламували власне творіння охочим студентам і збирали пожертви у чорний жіночий капелюшок…

— Це я легко перевірю, але й ти маєш мені допомогти.

— Перекласти?! — з непідробним жахом у голосі вигукнула Ліна.

— Якщо зможеш…

— У наступному житті.

— Тоді допоможи мені розшукати знавця, який знатиме, що це за книжка.

Ліна надовго замислилась. Я не витримала:

— Даю тобі день на роздуми. Якщо до завтра не надумаєш, розповім твоєму Орестові,якти в дев’ятому класі крала зелені персики в колгоспному саду, а потім ганебно тікала від крихітного собачки й загубила босоніжок…

— Бубочко, тільки спробуй. Завтра подзвоню.

Та мені нестерпно було чекати до завтра. Невідомий пустун навіщось запхав аркуш у двері, а дурноверха я, замість кинути папір на столі й благополучно про нього забути років на три, до наступної генеральної чистки письмового столу, вчепилась його, мов бозна-якої важливої загадки.

Підручник латини нещодавно нарешті перебрався з квартири батьків у моє двокімнатне помешкання. Давним-давно не зазирала я в нього, але, якщо не помиляюсь, у кінці він має куценький латинсько-український словничок. Я вирішила спробувати.

Перший рядок на відксереній сторінці, очевидячки, не був першим рядком ні цілої книжки, ні навіть розділу; принаймні, я б очікувала на початку оповіді великої, складного малюнку літери — тут же текст починався просто: «Et bene maiores dixere Borysthenis amnem», — і переходив на другий рядок, який закінчувався крапкою: «Iam mellis plenos, iam lactis volvere fluctus». У двох реченнях як мінімум два слова я могла легко вгадати: Borysthenis — Бористен і lactis — лактація — молоко. Можна було вирахувати plenos, якщо від нього походить англійське plenty — багато, повно. Що вже говорити про bene!

Озброївшись словничком у кінці підручника, я почала нанизувати намистини слів у разок речення: et — і, bene — добре, maiores — великий, dixere — говорити, Borysthenis — Дніпро, amnem — річка, iam — уже, mellis — мед, plenos — повний, iam — уже, lactis — молоко, volvere — котити, fluctus — хвиля. Що виходить? «І добре великі говорили: Дніпро-ріка уже медом повна, уже молоком котить хвилі». Є сенс… Тим паче, що з ріками, які течуть молоком і медом, ми дещо обізнані…

На приблизний переклад перших двох рядків я витратила чи не годину. Продовжу наукову довідку завтра, сонно подумала я, побрівши на кухню, де на мене чекало горнятко ряжанки.

Де ж мені було здогадатися, що ні завтра, ні позавтра у мене не буде нагоди повернутися до загадкового послання?

* * *

Довший час я гадала, що саме повістка до слідчого, яку я знайшла уранці в поштовій скриньці, стала початком неймовірних моїх пригод. Що поштарка полінувалася піднятися ліфтом на третій поверх і вручити її особисто, мене не здивувало: вже давно за рекомендованими листами мені доводилося самій чалапати на пошту.

Повістка викликала мене на дванадцяту годину; я пішла, не впевнена, за що вдостоїлася такої честі.

Пару місяців тому я стала свідком дорожньо-транспортної пригоди, коли три п’яниці на іномарці не зупинились на червоне світло. Слава Богу, обійшлося без жертв. Лишень у цій справі, вочевидь, могла мене турбувати міліція, бо загалом я веду до огиди порядне життя.

Черговий на вході перевірив повістку, тоді переписав у велику конторську книгу мої паспортні дані й черкнув перепустку. У довгих коридорах лунко відбивались од стін мої наполохані кроки. На другому поверсі я розшукала потрібний кабінет.

Той, хто мене запросив, виявився зовсім не таким, яким би я собі могла уявити звичайнісінького українського слідця. Височенний хлопчина, зовсім молодий, стрижений майже наголо, з великими долонями, що покоїлися поверх паперів на столі, з великими ногами, що стирчали з-під столу. Чорні черевики мали, либонь, сорок шостий розмір. Побачивши мене, хлопчина суворо насумрив брови.

— Наталія Тарасівна? — уточнив слідчий. — Прошу сідати.

І я всілася на старенький дерев’яний стілець.

Кімната справляла дивне враження. З одного боку, вікна пишалися новенькими металопластиковими рамами й подвійними склопакетами. Який-не-який ремонт: ламінат на підлозі, білі пухирчасті шпалери на стінах, — приємно радував око. З іншого боку, старезна дерев’яна шафа й розсохлий письмовий стіл настільки контрастували і з жалюзі на вікнах, і з новеньким сучасним комп’ютером у кутку кімнати на тумбочці, що здавалися висмикнутими з іншого життя.

— Дайте мені, будь ласка, свою перепустку, — мовив слідчий, — я відмічу.

Простягнула йому аркуш, і він поставив час — на годину наперед — і підпис.

— Мені на виході віддати? — навіщось перепитала я, адже відвідувати присутствія мені вряди-годи доводилося, тож порядки я знала.

— Так, — підтвердив слідчий. Зробив паузу — й аж ось узявся до справи: — Отже, — він звірився з папірцем, — Наталіє Тарасівно, ми розслідуємо вбивство…

Якби він вихопив з-за пазухи пістолет і пульнув у мене ґумовою кулею, чей не була б я настільки вражена. «Не маю стосунку до жодних убивств!»— хотілося перехреститися мені.

— Ви були знайомі з убитою? — спитав слідчий.

Дубль!.. камера!.. мотор!.. Уся навколишня обстановка просто волала про ірреальність подій. Здається, вечірні перегляди детективів, а також невідривне читання відповідної літератури даються взнаки…

— З якою убитою?

— З Кароліною Семенівною Сокальською.

— Ні, — мотнула я головою.

— Але в нотатнику покійниці знайшли ваше прізвище, телефон, адресу, — наполягав слідчий.

Хотіла я йому сказати, що прізвище в нотатнику далеко не гарантує особистого знайомства. Приміром, у моєму записнику значиться телефон Павла Григоровича Щегельського, автора незабутньої «Хати-читальні», проте ви поспитайте його, чи він хоч би краєм вуха чув про моє існування…

— Може, вона шукала перекладача, й мене їй порадили? Знаєте, — довірливо схилилась я через стіл до слідчого, — доводиться підробляти, доки не маю постійної праці…

— І ви впевнені, що ніколи не зустрічалися з цією жінкою? — наполягав слідчий.

— З жінкою, яка б називалася Кароліна… е-е-е… Семенівна?.. — уточнила я, і слідчий кивнув, — Сокальська, я не стрічалася, ні. Принаймні, таку не пригадую. Хіба, може, десь на вулиці розговорилися, а вона себе не називала?..

Хлопчина-слідчий розшнурував картонну течку й дістав кольорову фотокартку.

На світлині[2] жінка була сфотографована лежачи, по пояс. Руки випрямились уздовж тіла. Чорно-синя блузка, кілька ґудзиків розстібнуті чи обірвані. Волосся не світле й не темне, а таке собі сіреньке, мишасте. Але найбільше налякало мене обличчя. Очі під тонкими високими дужками брів заплющені, мов до сну. Ніс загострився. Натомість вуста ніби набрякли й потемніли. І загалом жінка на світлині обрезкла, мов потопельниця.

— Потопельниця? — так і спитала я.

— Чому? — здивувався слідчий.

— Ну, — я знітилася, — вона якась така… така… розпухла…

— Ні, вона не потопельниця. Її задушили.

І тільки тоді я помітила темну смугу на жіночій шиї. На тонкій беззахисній шиї. Глибоку чорну зморшку, що вгризлась у плоть.

— А хто вона така? — пошепки спитала я, не вміючи краще скласти власну думку. Мені чомусь ураз захотілося до подробиць знати, якою була невідома жінка, де мешкала, з ким спілкувалася, де працювала, чим займалась у вихідні дні, якими проблемами переймалася…

Слідчий несподівано зрозумів мене:

— Кароліна Семенівна Сокальська — історик за фахом. Мешкала в Києві. Розлучена, дітей не мала, батьки померли. Проживала в однокімнатній квартирі на Борщагівці. У помешканні — самі книжки, навіть телевізора немає…

— Може, винесли? — бовкнула я. — Це не вбивство з пограбуванням?

— Навряд, — похитав головою слідчий. — Сусіди підтвердили, що в неї техніки вдома було обмаль. Власне, холодильник і радіо — то й усе. Багато дискет було, але виявилося, що працювала вона на комп’ютері на роботі, а вдома про всяк випадок зберігала копії файлів… А чому я вам це розповідаю? — стрепенувся слідчий.

— А скільки вона мала років?

— Двадцять вісім.

— Двадцять вісім, — луною повторила я. Така молода, і нікому навіть заплакати.

Відчинене вікно виходило у двір. Високий каштан затуляв слабеньке зимове сонце, в кабінеті світилася лампочка — мабуть, вона незмінно горить тут круглий рік, — але і тиша, і чорні стовбури дерев, і електричне світло разом створювали ілюзію несподіваного затишку.

Зателенькав апарат на столі у слідчого. Він щось пробурмотів у трубку. Година, відведена мені, добігала кінця. Міліціянт розправив аркуш, що лежав перед ним, і записав кілька речень. Тоді звернувся до мене:

— Формальне запитання. Де ви були і що робили тридцятого листопада цього року?

— Позавчора? — перепитала я.

Отже, Кароліна Семенівна Сокальська померла тільки позавчора, а я вже не перша в черзі допитуваних… Слава Богу, що тридцятого була неділя! На вихідні я здебільшого навідую батьків.

— У мене є алібі! — скрикнула я.

Хлопчина-слідчий набурмосився.

— Вам не потрібне алібі. Вас ні в чому не підозрюють. Просто є стандартні запитання, які я маю зафіксувати в протоколі…

Мені хотілося згладити незручність, і я почала плести, через слово затинаючись:

— Ну, ви ж розумієте… у нас до міліції… ставлення… ну, словом, не дуже довіряють…

— А щойно в халепу втраплять, одразу до нас біжать! — ображено буркнув хлопчина.

Хвилин із п’ять він мовчки записував щось у протоколі, потім у двох словах переказав зміст написаного — я навіть не стала перечитувати — і кинув:

— Підпишіть. «Згідно моїх слів записано вірно».

Я взяла ручку. «З моїх слів занотовано правильно». Дата. Підпис. Кривавий відбиток великого пальця.

— Якщо виникнуть питання, ми вас іще можемо викликати, — насуплено повідомив слідчий. Я кивнула. Підвелась. Обернулась до дверей. Тоді рішучо повернулась назад і сперлася долонею об хиткий полірований стіл.

— Будь ласка, скажіть мені… я не знаю, які тут у вас вимоги до конфіденційності… проте, позаяк я все-таки вплутана в цю історію… Скажіть мені, у вас є хоч якість здогади про мотиви вбивства?

— Ми відпрацьовуємо три версії, — кисло мовив слідчий.

— А якщо по правді?

Хлопчина заховав мій протокол у течку, зав’язав охайно шнурівки. Відсунув течку на край столу, розчистивши собі місце для ліктів. Зіпер підборіддя на долоні й звів на мене сердиті очі:

— Темний ліс, прадавні хащі…

* * *

На першому поверсі відділку, ще як ішла на допит, я нагледіла собі книжковий куток. Навіть одним очком не встигала на нього глянути, зате тепер, коли слідчий відпустив мене на всі чотири боки, я збиралася потовктися там хоча б із півгодини. Що було б за життя без книжок? Жодне кіно, жодні комп’ютерні ігри, жоден інтернет ніколи не замінить товстенького стосу паперу, склеєного під палітуркою…

Не скажу, що імпровізована книгарня могла пишатися розмаїттям і до вибору, і до кольору, але, як не дивно, поміж всюдисущих художніх і не дуже альбомів, поміж гороскопів, кросвордів і кулінарних порадників, кілька поличок посідали вельми цікаві книжки. Ну, хто б очікував знайти чотиритомний словник Грінченка — репринтне видання — у такій дірі? Або великого формату фоліант «Петрогліфи Кам’яної могили»?

До «Петрогліфів» рука потяглася сама. Наукове видання, з переліком використаної літератури, з малюнками.

— Беріть-беріть, — припросила продавщиця, — це у нас остання книжка лишилася. Її дуже добре беруть. Тут навпроти інститут, то і викладачі, й студенти у нас товчуться… А книжка яка цікава! Та ви погортайте, самі пересвідчитеся.

У текст я не вчитувалась, очі в першу чергу зачепилися за малюнки. Оці дивні зображення, полишені на камені руками прадавніх наших пращурів, завжди викликали в мене внутрішній містичний трем. Що це за риски і крапки? Що за сліди людських стіп, куди ведуть вони? Отак і ми пройдемо по землі, залишивши по собі тільки нечіткі відбитки ніг, і ніхто навіть на пам’ятатиме наших облич…

— А на наступній сторінці, — продавщиця потяглася до книжки, щоб перегорнути аркуш, — бачите, величезна голова змії? Це фото з гроту Дракона. Моє улюблене. Завжди пригадую переказ про те, як увечері полоз ковтає сонце, і тоді западає темна ніч, а зранку випускає світило на небо…

Цікаво, ця зміїна голова — природне утворення а чи рукотворне? Геометричний малюнок очей та довгий рот висічені на камені, безперечно, людиною, але саму округлу форму зміїній голові, мабуть, усе-таки дала природа, загадково обтесавши водою камінь. На довгастому тулубі змія — ще один слід людської ноги. Чи не Юрій Змієборець позоставив його тут?

— То як, будете брати?

— Буду, — відповіла я, порпаючись у сумці в пошуках гаманця.

— То я вам загорну.

Продавщиця дістала з-під прилавка кульок, любовно сповила книжку, погладила, наче прощалася з цуценям, передаючи того «в добрі руки». Подякувавши і розплатившись, я ще раз кинула оком на книжки — і нарешті вийшла надвір.

На тролейбусній зупинці зібралося повно народу, я собі уявила, як протискуюся поміж людей у забитий салон… Пішки, тільки пішки! Перші зимові дні ще мало нагадували зиму, але за ніч мокрі з дощу дороги підморозило, і в повітрі де-не-де кружляли білі мухи. Дихалося легко, і легше стало на душі після того, як я вийшла надвір: всі страхи й неприємності мовби лишилися в кабінеті слідчого.

Під теплим шкіряним кашкетом вуха не мерзли, і це тішило мене. Ще пам’ятала я, як примудрилася відморозити собі праве вухо минулої зими — там, у заокеанській далекій країні, де вперше мені довелося на власній шкурі відчути, що таке мороз мінус сорок. Два дні вухо горіло вогнем і світилося червоним світлом так, що ніяким волоссям не приховати, а потім шкіра почала злазити, і раковина вушна свербіла немилосердно. Я тільки те й робила, що нишком чухалась і обривала клапті шкіри сухої, як пергамент. Про жахливу приключку я повідомила всіх рідних і друзів в Україні, і щойно я вимовляла магічні слова «мінус сорок», як люди перелякано затамовували подих, а я строго піднімала вгору палець і багатозначно покивувала.

Біля підземного переходу торгували хурмою, і так мені закортіло цих екзотичних плодів, що я вже ледь не притьмом бігла до лотка, доки не назбиралася черга, як завжди буває в таких випадках. Запхнувши під пахву кульок із книжкою, я вибрала собі чотири найстигліші плоди, м’які, що тільки-но притисни трошки пальцями — і сік поллється. Саме такою, на мій смак, має бути хурма. Саме таку, і тільки, зволить їсти наша стара кицька, вельми перебірлива у харчах.

— Зважте, будь ласка, — мовила я, викладаючи хурму на вагу й припасовуючи під пахвою книжку, яка те лиш і робила, що силкувалася випорснути на землю.

Хурму мені склали в кульок, і тепер я була вже обвішана торбами, як новорічна ялинка — яблуками й горіхами. У правій руці сумка, яку не повісиш на плече: ремінець закороткий. У лівій руці кульок із хурмою. Під пахвою — книжка, а якою ж вона тепер видається тяжкою! Головне, це спромогтися в метро дістати якось жетон.

Перейнята своїми думками, я ступила кілька кроків до сходів, не зауважила під ногою замерзлої калюжі і спам’яталася тільки тоді, коли підошва нестримно поїхала вперед. О, ні, тільки не це, я не хочу перерахувати всі сходинки м’яким місцем! А ще ж тут хурма!..

Довелося пожертвувати книжкою. Радісно висковзнула вона з-під пахви й гримнулася на землю. Але це вберегло мене: розкинувши руки, я присіла, тоді незграбно завалилася набік, але не поїхала сходами донизу, втрималася. У витягнутій долоні хилитався кульок із порятованою хурмою. Сумка впала в останній момент просто мені під ноги. Книжка ж відлетіла на метр і тепер сиротливо лежала на асфальті.

Обтрусивши пакунок із книжкою від налиплих піщинок, я заткнула його на місце — під пахву. Десь іззаду мені вчулося огидне гиготіння. Невже доконче треба потішатися з людини, яка допіру заледве не скрутила собі в’язи? Злісно озирнулася я позад себе. Чи мені привиділося, чи то насправді так було, та людська фігура в довгому пальті, дрібно здригаючись зо сміху, мерщій пірнула за ріг крамнички, щойно я почала обертати голову. Отож-бо! Хай хоч буде соромно!

У метро я притулила хурму на підлогу, а книжку — на коліна. Не могла собі відмовити у задоволенні просто зараз погортати товстий фоліант. Роздивлялася нечіткі зображення птаха, мамонта, змії — символів неба, землі й підземного світу, намагалася вгадати їх у тих дивних лініях і крапках, які збереглися на камені до нашого часу. Ось іще одна композиція: по колу зображені люди впереміш із тваринами, а в центрі — фігура в застрашливій масці. Це, вочевидь, шаман, який керує давнім ритуалом.

Але підсвідомо очі мої на кожному малюнку вишукували зображення змій, наче я вже передчувала, що саме змія переверне моє життя з ніг на голову. А, може, у той день сама ж я її і прикликала, прикипівши заздрісним оком до звивистого тіла, яке навіки застигло в наскельному малюнку?

Розділ четвертий

ЗМІЯ

Важко сказати, звідки взялося це почування. Здається, вперше я учула дивний дрож ще того ж самого дня, коли верталася з головпошти, де відправляла своїм заокеанським друзям новорічні листівки. Засиділася допізна: пошта зачиняється о восьмій, і мене звідти потурили останньою. Хвилин сорок я їхала підземкою, і коли вийшла на потрібній станції, було вже близько дев’ятої.

Винирнувши з переходу, я помалу рушила лабіринтом багатоповерхівок додому. Міркувала над тим, чи можна, перекладаючи англійську романтичну повість про вампіра, обізвати останнього вурдалаком. Мені, звісна річ, вурдалак був набагато ріднішим. Так яскраво я собі в той момент уявила страшного велетня з закривавленими іклами, що коли назустріч із темряви виступила висока постать у довгому пальті, я аж спотикнулась і ледь не впала у сніг.

Мужчина уважно подивився мені в очі — й проминув. Соляним стовпом стояла я на вузькій стежці. Врешті спромоглася повернутись і глянути йому вслід. Він уже давно розчинивсь у темряві, і тепер я, скільки не силкувалася, не могла пригадати рис його обличчя.

Саме з тої пори зі мною почали коїтися дивні речі. Час від часу — і ввечері, і серед білого дня — мені ввижалося, що хтось ходить за мною назирці.

Обережно ходить, ступаючи слід у слід, власних відбитків не полишаючи. Дивиться пронизливо в спину. Змагаючи незручність, я робила над собою зусилля — й обертала голову. Як правило, очі натикались або на безтурботного школяра, який чимчикував позаду, або на стареньку, що дріботіла по притрушеному сніжком асфальту, понад усе боячись послизнутися на тонкому дзеркалі чорного льоду, або на жінку з важкою торбою в руці та з поглядом, цілком зануреним у власні щоденні турботи.

Паленіючи від сорому, я на всі заставки картала себе за безглузду поведінку, але нічого не могла вдіяти: нав’язливий страх не полишав мене.

Мов у півсні, все ще перебуваючи під дивним містичним насланням, я вчинила одну дурницю: у невеличкій крамниці дитячих іграшок купила пластмасовий пістолет. Довго й плутано пояснювала продавцеві, чому хочу такий пістолет, який був би точнісінькою копією справжнього — за два кроки не відрізниш, і продавець обрав мені великого чорного монстра, що стріляє водою. Поховавши зброю на дні великої своєї сумки, я дещо збадьорилася: у критичній ситуації хоч можу спробувати невідомого ворога налякати. Вже за день я цілком забула про пістолет: пластмасова іграшка не відтягувала рук, — але на душі стало трохи легше.

І все-таки мені марилося, що десь недалечко блукає незнайомець, котрий заповзявся мене переслідувати. Навіщо, з якою метою? У мене немає секретів, мені ніколи не звіряли жахливих таємниць, я не працюю на воєнному підприємстві — та, зрештою, я взагалі тимчасово не працюю!

Найприкрішим у цій ситуації було те, що в мозок закралися перші паростки божевілля. Нічого не могла з собою вдіяти, але я цілком припинила відчиняти двері на дзвінки. Раніше навіть у вічко не заглядала, одразу відмикала замок — а тепер просто не підходила до дверей, вдаючи, що мене немає вдома. Не відповідала також і на телефонні дзвінки. Якщо хтось хотів зі мною поспілкуватися, мусив дзвонити на мобільний, бо там висвічувався номер, із якого телефонують.

Хіба могла я пояснити логічно, що було причиною постійної, непроминальної тривоги? По кілька разів на день дзвонила батькам, верзла всілякі дурниці — аби тільки заспокоїтися, відчути, що я не одна на цілім світі. Бо щойно лишалася наодинці з собою, у голову лізли думки — одна безглуздіша за іншу. У вікнах — я не мала фіранок — мені привиджувалися чужі прискіпливі очі. Довелося кухонне вікно заліпити газетою, а в кімнатах після настання темряви просто не вмикати світло.

Саме тому, коли до мене на вулиці почали час від часу підходити незнайомі парубки і дівчата й зовсім серйозно розпитувати мене, як пройти на цвинтар (тричі), або на вулицю Сокальських (теж тричі), або як проїхати до Старого Двору (цілих п’ять разів), я навіть не здивувалася. Це видалося мені частиною якогось великого містичного плану. Що більше людей втягувалось у химерну гру, то безглуздішою здавалася ситуація: витрачати стільки ресурсів — і для чого? Що надзвичайного можу я знати, про що й сама не здогадуюся?..

Слідчий викликав мене ще хіба раз. Перед тим ми зустрілися з Ліною на Хрещатику, у генделику в центральному універмазі, й вона довго напучувала мене, як мені себе поводити.

— Ти тільки подзвони мені, я два тижні тому брала інтерв’ю в начальника управління, так він мені записав свій телефон. Він у цьому відділку швидко рейвах влаштує, щоб вони порядних людей не тягали на допити…

— Ліно, та припини, мене тільки вдруге турбують. Має ж слідчий якось шукати вбивцю, а раптом мої свідчення наштовхнуть його на розгадку!

— Та яким боком причетна до цієї справи ти? Нашій міліції аби навісити на когось усіх собак, а суд потім розсудить. Чи засудить. Ти мені тільки подзвони, а я вже знатиму, що робити…

— Припини негайно! Що більше ти говориш, то більше я починаю нервуватися. Якого чорта мене взагалі викликати? Я Кароліну Сокальську зроду й не бачила!

— Бубочко, а я про що? А давай я начальникові управління просто зараз подзвоню? Він мені сказав, що я можу до нього звертатись і вдень, і вночі. І мобільний лишив!

Досьорбавши рожевий сік невідомого тропічного фрукта, я нарешті розпрощалася з товаришкою, відправивши її ловити чергову сенсацію, а сама поїхала звіряти свої таємниці тим, кому належить їх вислуховувати.

Від метро до відділку знову прогулялася пішки, щоб не труситись у тролейбусі, і прийшла в офіційну установу розчервоніла з морозу й у чудовому гуморі. Звичним уже рухом подала паспорт черговому. Він звірився з якимись своїми записами і попросив мою повістку. Я сміливо розшпилила сумку й почала длубатись у її незмірних глибинах у пошуках принишклого папірця. І наштовхнулася на пістолет.

Я пополотніла. Рука застигла, наче наразилася на перешкоду. Переляканим оком я кинула на чергового, потім заметушилася, намагаючись зробити вигляд, що нічого не сталося.

Черговий прикипів до мене поглядом з очевидною підозрою. Вже я подала йому повістку, а він і досі не зводив із мене насторожених зіниць. Довелося видушити з себе силувану усмішку, яка анітрохи не допомогла, а, здавалося, навпаки тільки погіршила думку чергового про мене. Він уже набичив шию і глипав на мене спідлоба.

Несвідомим рухом я метнула руку в сумку, намагаючись зарити іграшковий пістолет якомога глибше.

Черговий відреагував миттєво:

— Не рухатись!

Я застигла з розтуленим ротом, так і не встигнувши йому нічого пояснити. Жестом черговий показав мені, щоб подала йому сумку. Але я затялася: наче й підштовхуючи сумку до нього, в той самий час міцно вчепилась у ремінець.

Черговий ступив до мене крок і суворо смикнув сумку. Я трималася. Черговий по-батьківському насварився на мене пальцем, і від такого сюрпризу пальці мої розчепірилися. Сумка опинилась у суворого міліціянта.

Він розстебнув змійку й зазирнув усередину. Побачив там те, що його, очевидячки, не збадьорило, й обережно просунув руку вглиб, видобуваючи пістолет. У паніці спостерігала я, як сіпнулася його рука, не відчувши очікуваної ваги зброї.

На виду у міліціянта було написано, що він почуває себе повним ідіотом. І що винна у цьому, безперечно, я.

— Вибачте, — пробелькотіла я, — у подарунок купила… Нічого такого…

Черговий покрутив пальцем біля скроні і віддав мені пістолет.

У таке дурнувате становище мені ще не доводилося потрапляти. Ото як у сні часом буває: ідеш на відповідальну зустріч — і раптом розумієш, що спідницю лишила вдома. Добре, коли трапляється таке у сні, а я особисто знаю людину, котра в інститут на іспит примудрилася прийти без спідниці…

Руки в мене трусилися. Пістолет ніяк не пролазив ув отвір сумки, наче він просто на очах розпухнув і роздувся. Я його повертала і так, і йнак, а цівка все одно нахабно стирчала з розстебнутої змійки. І тоді я зробила відчайдушну спробу просто втиснути його, глибоко в душі леліючи надію, що він якось сам по собі зникне з моїх очей. Тицьнула рукою в пластмасове одоробало, яке зганьбило мене сьогодні перед офіційною особою при виконанні, — й воно вистрелило струменем води просто в очі черговому.

Хапнувши перепустку, я, не озираючись, притьмом рвонула на другий поверх. Якщо черговий за мною поженеться, я відстрілюватимуся!..

…Хлопчина-слідчий сьогодні був при однострою, тож виструнчився, видовжився ще більше і вигляд мав урочистий. Тільки великі ноги й руки, які стирчали з халяв і рукавів мундиру, псували картину, і щойно я побачила суворого міліціянта за столом, як мимоволі усміхнулася. Хлопчина не відповів мені усмішкою.

— Я вас слухаю, — почала я першою, бо мені тепер в усьому верзлася каверза.

— Та ви не хвилюйтеся, — одразу знітився слідчий, — просто вигулькнула одна несподівана деталь. Чи ніколи вам, — він перегорнув світлину, яка лежала перед ним на столі, і підсунув її мені, — не доводилося бачити цю річ?

На світлині упівоберта сиділа жінка. Спиною вона спиралася на бильце відкритої веранди — певно, кав’ярні чи ресторану, а вдалині сірою осінньою водою розлилося озеро. На жінці — білий берет набакир і біла ж куртка. Лице затемнене. Руку вона ліктем зіперла на столик, пальці уп’яла в скроню. Рукав куртки сповз, і з-під нього визирнув браслет. Я довго придивлялася, стараючись зрозуміти, що бачу. Срібний браслет змієм обкручувався довкола зап’ястя, змій тримав у зубах власний хвіст.

Культова тварина. Втілення нижнього світу у багатьох давніх міфологіях. Талісман царської влади фараонів над землею і небом. Символ родючості. Знак мудрості. Винуватець людського гріхопадіння. Утвердження ідеї, що в світі все, зрештою, повертається до власних витоків…

— Ні, — похитала я головою, — вперше бачу такий браслет. Хоча, здається, я десь читала про подібну цяцьку. Хіба це не розповсюджена емблема — змія, що кусає себе за хвіст?

— Не про це мова, — скривився слідчий. — Вам треба тільки відповісти, чи ви не бачили колись, на комусь саме цей — не подібний — браслет.

— Ні. Точно ні.

— Шкода.

— Мабуть, — легко погодилася я. — А що з ним пов’язано?

— Та, власне, нічого особливого, — знехотя пояснив слідчий. — Просто ми переглядали речі в квартирі загиблої Сокальської…

— Робили трус, — послужливо підказала я.

— Шукали зачіпки, — з притиском парирував слідчий, — і знайшли цілий альбом фотографій. Майже на всіх картках останніх трьох років убита має на руці срібний браслет. Але в помешканні його не знайшли. Розумієте?

Розуміла я, чесно кажучи, мало. Приводом для вбивства простенький срібний браслет стати не міг.

Хіба що він — музейний раритет роботи знаменитого майстра?

На столі задзвонив телефон, і слідчий на хвильку відволікся. Коротко відповідаючи невидимому співрозмовнику, він то кивав, то хитав головою, допомагаючи собі, а руки його в цей час робили свою справу: вони вже розгорнули течку, що лежала на столі, дістали звідки розлініяний аркуш паперу й почали щось шкрябати на ньому. Один раз слідчий звірився з моїм паспортом, із чого я зробила висновок, що він, аби не гаяти часу, вже заповнює протокол допиту. Вигляд слідчий мав зосереджений і роздратований, бо на тому кінці дроту йому, певне, сповіщали не надто добрі новини. Нарешті він сухо попрощався зі співрозмовником і обернувся до мене.

— А… — почала я, та слідчий випередив питання.

— Ми показували фото браслета фахівцям. Усі одностайно запевнили, що він, імовірно, початку вісімнадцятого сторіччя, але поза тим більшої історичної цінності не має… Але ж він зник? — зовсім по-хлопчачому знизав раменами мій візаві, мов очікуючи поради. — І це на правду наша єдина надія розкрутити справу.

— На жаль, — похитала я головою, — навряд чи вам допоможу. Ні браслета не бачила, ні в ювелірній справі не спец.

Слідчий відібрав у мене світлину й довго її розглядав, повертаючи то за годинниковою стрілкою, то проти. Йому, мабуть, уперше потрапила подібна справа. Це не п’яна різанина, це цікавинка, майже як у романі. От тільки сам факт убивства відтручує — коли стикаєшся з ним у реальному житті…

— На цьому знімку змію найкраще видно, — пояснив слідчий. — Хоча, коли я передивлявся альбом, у мене закралася підозра, що загибла навмисне виставляла браслет напоказ. То рукав підтягне, то голову підіпре долонею, і все лівою, то бокал тримає лівою рукою, і зап’ястя поверне так, щоб змію краще видно було. Ніби вона прикрасу щойно отримала в подарунок, і хизується, і натішитися не може… Я вже всіх її знайомих опитав, і ніхто не може згадати, в який момент і звідки цей браслет узявся.

Коли б знала тоді, яку роль відіграє срібна змійка в моєму житті, хтозна, як би я повелася. Та хіба ми вміємо відчитати магічні знаки долі? Замість того, щоб тікати просто зараз подалі від чаклунського браслета, я легковажно марила собі, як чудово пасувало б срібло до мого власного тонкого зап’ястя, і як легенько відсмикувала б я рукав светра, щоб покрасуватися срібною гадиною, котра от-от заковтне свій хвіст.

Хлопчина-слідчий тяжко зітхнув і відпустив мене.

Повз чергового я просто пролетіла. Перепустку пхнула йому, не підводячи очей, а сумку так міцно притисла до боку, що навіть якби всі працівники відділку спільними зусиллями намірилися видерти її з моїх рук, могли хіба що пошматувати на клапті, бо цілою я б її не відступила.

Отак із опущеною головою, розштовхуючи людей, я плигонула до дверей, не розрахувала, що вони відчиняються не назовні, а до мене, й лобом врубалась у старе лаковане дерево. Господи, забери мене звідси просто зараз, хай я западусь під землю або випаруюся!

Хтось підтримав мене за лікоть і обережно, як велике цабе, вивів надвір. Я намацала в сумці триклятущий пістолет, готова позбутися його просто зараз, викинути на смітник, проте тільки-но уявила, як дістаю його тут-таки на зупинці тролейбуса, на очах у заціпенілих людей, — і дрож прошив мене. Ні, ще раз так осоромитися — крий Боже!

Поплескуючи сумку по круглому боці, я начепила безтурботний вираз на обличчя, хіба що не засвистала якої-небудь веселенької мелодії, і рушила до метро. Думала про срібну змійку і про незнайомку, ще й досі не поховану, і серце мені дивно стискалось од відчуття несправедливості, нереальності того, що відбулося.

І тоді мені наверзлося, що знову на протилежному боці вулиці хтось зачаївся за рогом скляної будки «Преса» й пасе мене очима. Кілька разів я спідлоба глипнула туди, проте нікого не уздріла. Нахабно обернулась і довго розглядала людей. Усі були перейняті власними справами й не звертали на мене жодної уваги. Я посунула далі, тільки лишилося тривожне відчуття десь у нутрі й тримало тіло в напрузі, доки я їхала в метро, доки задивлялася на прикрашені різнобарвними гірляндами вітрини, доки розглядала новорічні листівки: от іще б таку придбала, а цю, а ота ж яка кумедна!.. — тільки я вже всіх привітала…

Але вдома це відчуття розвіялося. Передивившись рекламні листівки, які хтось щедрою рукою всипав мені в поштову скриньку, й пересвідчившись, що новорічні знижки вже вступили в силу, я ухвалила єдино правильне рішення: просто сьогодні накупити рідним і друзям новорічних подарунків, щоб потім, коли всі бігатимуть по крамницях, висолопивши язика, стиха собі підсміюватися над ними.

Чи то я напилася гарячого чаю, чи дійсно в помешканні моєму жаром жарив радіатор, але спека стояла неймовірна. Пару годин провітрювання нікому не зашкодить. Прочинивши вікно в кухні, я швидко зібралася й, ускочивши в пухову куртку, вийшла з хати.

Свіжість морозного повітря вдарила в обличчя. Поодинокі сніжинки сідали на тротуар, але не затримувалися там: майже одразу танули. Далеко їхати не хотілось, і я обрала найближчу велику крамницю — цілий палац, у якому пишні зали, що сердечно припрошували відвідувачів розчахненими дверима, розташовані були побіч зимового саду під скляним склепінням. Під пальмами — лавки, в центрі — невеличкий фонтан. Парочки сидять де-не-де.

Зробивши перше коло по крамниці, обстеживши найдетальнішим робом усяку цікаву річ, що згодилась би на подарунок, я готова була до короткого перепочинку. Зимовий сад приманював мене, як сир — дурну мишку у мишоловку. Всівшись на лавці й витягнувши ноги, вдихнувши запах тропічної зелені, я скинула теплий кашкет і блаженно заплющила очі. Скоро Новий рік. Ну, не так скоро, ще понад три тижні, але ж хіба це термін! Як не крути, а ми з народження, на генному рівні звикли лаштуватися до Нового року, як до грані, межі, рубікону, що відділяє старе життя — від нового. До новорічної ночі готується нова сукня, роздаються напередодні всі борги й пробачаються всі провини…

— Добродійко! Зробіть собі фото на згадку!

Розплющила я очі не так від настирливого голосу, як від чогось, що вчепилося мені в плече. Я повернула голову й побачила середніх розмірів білого набурмосеного папугу, який перебирав кігтистими ногами в мене на плечі. Пику він при цьому мав зосереджену, немов обдумував, куди найкраще мене дзьобнути.

— Ти хто? — спитала я мимоволі.

— Дон Хозе Перейра, — відповів папуга, не змигнувши оком.

Господар папуги націлював на мене фотоапарат і заохочувально всміхався.

— Хочете — моментальне фото, поляроїд. А хочете, можу на цифру зняти, а післязавтра отримаєте… Я тут щодня буваю. Зважуйтеся! — припрошував фотограф. — Вас папуга сам обрав!

Дон Хозе Перейра випнув груди. Якби не дещо обскубане пір’я на спині, яке надавало папузі схожості з дворовим задиристим когутом, білий пташок мав вигляд симпатичний. Я простягнула до нього палець, щоб торкнутись, і він одчайдушно клюнув мене.

— Ой!

Але насправді було не боляче — так, легкий щипок. Дон Хозе Перейра, мовби нічого не сталося, відвернув голову.

— Він у вас завжди такий кусючий? — звернулася я до фотографа.

— Ні. Він просто образився, що ви й досі не згодилися на фото. Він вважає, що дуже фотогенічний.

— Дон Хозе Перейра дуже фотогенічний, — підтвердив папужка. Я не могла встояти перед його чарівливістю.

Фотограф прискіпливо оглянув мене, заткнув мені одне пасмо за вухо, з другого боку, навпаки, здибив волосся, наказав отак і застигнути і відскочив на два кроки. Довго прицілювався, а я розтягувала губи в усмішці й косувала на папугу, який мостився на плечі. Що-що, а позувати він точно умів: голову повернув упівоберта, пір’я розпушив і, надимаючи груди, чекав на відповідальний момент.

— Усміхайтеся! Знімаю!

Блимнув спалах — аж я ледь не осліпла. Дон Хозе Перейра переступив у мене на плечі з ноги на ногу.

— Дякую, — почула я над вухом. Папуга, схиливши голову, заглядав мені в око.

— Вам дякую, — мимохіть відповіла я, зненацька шанобливо звернувшись до папуги на «ви». Дон Хозе Перейра і не збирався злазити з мого плеча.

— Він тут сумує, — пояснив фотограф. — Влітку ми на Хрещатику, і людей повно, і колеги мої — хто з мавпою, хто з ким, тож йому веселіше. А тут він усе зі мною та й зі мною, ще й фотографуватися мало хто хоче. Всі ж запаковані по саме підборіддя у кожухи та шуби, а тут — папуга з південного лісу… А ви йому сподобалися!

Я всміхнулась і зробила ще одну спробу торкнутися папуги. Той відреагував миттєво: не встигла я й оком змигнути, як твердий дзьоб клацнув мене за палець. І вже білий, трохи розкошланий Дон Хозе Перейра дивиться байдуже в інший бік.

— Дон Хозе Перейра, ходи-но сюди, — покликав фотограф, простягаючи до папуги руку.

— Річка бистра тече, круглий камінь товче, — повідомив папуга не відомо до чого.

— Ви й віршами вмієте? — підморгнула я до нього. Папуга схилив голову набік. Так і не навчена поганим досвідом, я втретє полізла до нього пальцем — і втретє дістала за своє нахабство. Якщо я забудусь і зроблю це ще раз, до завтра палець розпухне.

— Ох, закортіло йому поговорити! — винувато всміхався фотограф.

— Не турбуйтеся, я не поспішаю, — запевнила я його.

Дон Хозе Перейра ще трошки поміркував і видав:

— Сірий камінь-кругляк — вірний знак, певний знак.

Сірий камінь-кругляк? Що він мені нагадує? Щось таке з дитинства знайоме… Десь читане? Десь бачене? Знову — це відчуття, що містична хмара згущується навколо мене…

— Як це ви його так вивчили? — здивовано зиркнула я на фотографа. — Цілими реченнями говорить, та ще й віршованими!

Фотограф дещо знітився.

— Та я гадки не маю, де він цього нахапався. Старий уже, багато господарів змінив. Він, знаєте, такий мудрий, що йому б у ворожбита якогось потойбічним голосом служити. Іноді отак що-небудь бовкне, а потім знайомі мені розповідають, як воно чудернацьким чином збувається.

Дон Хозе Перейра надимав від задоволення щоки. Він явно розумів, що господар його хвалить, і не міг цим натішитися. Переступав у мене на плечі з ноги на ногу, обертав голову то в один бік, то в другий. Пір’я на потилиці кумедно відстовбурчувалось, а важкий дзьоб, здавалося, відтягував голову донизу.

Фотограф так і стояв коло мене з простягненою рукою, проте папуга не поспішав. Ще хвильку розмисливши, він оголосив:

— Переступиш поріг — не цурайся дарів.

І ніби виголосивши останню промову, папуга ляпнув куцими крилами й чи то перелетів, чи то просто перестрибнув з мого плеча на руку фотографа, а потім на його плече. Фотограф поскуб папугу за потилицю, і той вдячно потерся йому дзьобом об щоку.

— Наговорився? — незлостиво висварив фотограф папугу. Той простодушно кліпав оком і схиляв голову. Я могла б поклястися, що він посміхається своїм гачкуватим дзьобом — якщо птахи взагалі можуть посміхатися…

— До побачення, Доне Хозе Перейра, — попрощалася я, простягнувши фотографу гроші й забираючи миттєву світлину.

— До побачення, — радісно відізвався папуга, — Дон Хозе Перейра бажає вам веселих свят.

Я помахала забавному папужці долонею й вирушила у черговий рейд від крамнички до крамнички. Кілька разів я озиралась, і мені ввижалося, що папуга так і дивиться мені вслід.

Розділ п’ятий

Я ВСЕ БАЧУ

День чи два я ще пам’ятала про срібну змійку-браслет, потім забулося, стерлося іншими справами. Цілісінькі дні я переважно просиджувала перед стареньким ноутбуком, доробляючи давно прострочений переклад про англійського вурдалака. Стоси словників лежали побіч комп’ютера, кілька грубших — на підлозі, і я вергала тяжкі томи, вкладаючи в це зусилля все своє невдоволення кінцевим результатом. Слова не лягали на папір так, як мені б цього хотілося. Англійський романтичний текст у моєму перекладі дещо втратив романтику…

Зберігши останні кілька абзаців, вирішила годину-дві відпочити. Полежати з книжкою у ванні — що може бути приємнішим? Книжку обирала дбайливо, бо якщо підвернеться занадто нудна, маю страх просто задрімати в теплій воді — таке вже траплялося. Небезпечна авантюра.

Гаряча вода ревнула й полилась у білу чавунну посудину. Пухким шумовинням здіймалося мило. Я пірнула під воду, вмостилася зручніше, розгорнула книжку. Пара злітала над водою, осідала на стінах і на дзеркалах. Збоку на ослінчику я поклала шоколадку, час від часу від неї відщипувала, ліниво відправляючи чорні гірки квадратики до рота. У книжці головний герой саме продумував Грандіозний План, як відволікти увагу собаки, що стеріг загублену на місці злочину рукавичку, й оповідь цілком захопила мене.

Коли задеренчав телефон, я підстрибнула у ванні, забувши на мить, що вже з тиждень принципово не відповідаю на дзвінки. Повернула голову й пошукала очима рушник на гарячій трубі.

Натомість погляд упав на дальнє дзеркало, до якого пара добралася щойно зараз. На матовій поверхні проступили старі слова, накреслені пальцем не відомо коли і не знати ким: «Я ВСЕ БАЧУ».

Холодний піт виступив на долонях.

Вода у ванні миттєво зальоденіла.

З мокрого волосся стікали зимні струмки й тарабанили по плечах.

Тіло вкрилося гусячою шкірою.

Нігті посиніли.

Вирячивши божевільні очі, я дивилася на напис на дзеркалі й не могла поворухнутися. Криві літери, чіткі в ореолі містичної, мутної пари, заворожували мене.

«Я ВСЕ БАЧУ».

Бачить мене, скоцюблену у ванній, із колінами, притисненими до грудей, із долонями, зчепленими в замок, зі згорбленою спиною, мовби так я могла заховатися, зникнути під пінною водою.

А телефон дзеленчав і дзеленчав.

Нарешті йому набридло співати, і запала моторошна тиша. Зробивши над собою зусилля, я повернула голову до дверей і впевнилася, що в лазничці нікого немає. І не може бути! Я одна, одна в квартирі! Я замкнула двері на всі замки! У мене зачинені всі вікна! Ні в кого, крім батьків, немає ключів від мого помешкання! Ніхто не міг сюди проникнути так, щоб я про це не знала! Це все мені сниться!!!

Квапливо змивши піну, я вискочила з ванни, обкрутилася рушником і почала хапливо стирати напис на дзеркалі. Терла вороже, злостиво, навіжено. Хотіла протерти діру в дзеркалі, здерти весь верхній шар, щоб і сліду не лишилося від мого сьогоднішнього безуму. Мені здалося, що простої ганчірки мало. Я схопила рідину для миття скла, приснула на дзеркало, знову почала шалено натирати. Рука затерпла, а я продовжувала двигати ганчіркою по склу, тільки вже помалу, помалу, аж доки зовсім не видохлася.

І тоді я, розплакавшись, вискочила з лазнички, наспіх нап’яла на себе речі, які трапилися під руку, і, навіть не висушивши волосся, вибігла з квартири. Консьєржка на вході поглянула на мене, як на причинну, а я навіть з нею не привіталася.

Шукала людних місць, а натомість весь час потрапляла у дивні знелюднілі двори: на висотках усі вікна зачинені й завішені фіранками, ніде ні голосу, ні руху — наче змовилося все людство проти мене.

За дві години, змерзнувши, як бурулька, все-таки згадала про дім. Голова висохла під каптуром, проте мене починала бити пропасниця. Вже уявляла себе хворою в ліжку, у безпам’ятстві, а невідомий хтось проникає в помешкання, відмикаючи двері дублікатами ключів… Ні, я повинна зараз повернутися, зрештою, можу поміняти замки, не все життя ж мені блукати морозними вулицями.

І я повернулася.

Хоч як гарячково вилітала з квартири, а замкнула всі замки. Обережно я відчинила залізні двері. Натиснула на ручку внутрішніх дерев’яних дверей.

Помалу, з завмиранням серця зазирнула всередину. Все було так, як завжди: вузький коридор, дві кімнати — одна прямо й одна праворуч, відхилені двері в лазничку. Механічно я витерла брудні черевики об килимок і зайшла до квартири.

Все було так, як мало бути. Напис на спотвореному парою дзеркалі мені привидівся.

Навшпиньках перейшлася помешканням, зазирнула у шафу і на балкон. Нікого. Одна-однісінька стирчала я посеред кімнати, в зимовій куртці, з розпашілим обличчям чи то від тепла, чи від невмолимої гарячки, яка вже загніздилась у моєму тілі. Я розшпилила блискавку й скинула куртку на крісло. Рішучо роззула черевики.

Це моя квартира, і я нікому не дозволю проникати сюди у мою відсутність, лишати на дзеркалах ідіотські послання й лякати мене!

Твердим кроком попрямувала на кухню, поставила чайник. Він закипів за кілька хвилин, і за цей час я встигла дістати слоїк ненависного мені меду. Постановила з’їсти сьогодні стільки меду, щоб не дати собі захворіти. Занедужати означало капітуляцію. А я була готова до нападу.

Напившись чаю й зігрівши ноги біля радіатора, вирішила сьогодні добити остогидлий переклад. Як на диво, після стресу текст пішов мені легко. Приємно було добирати слова, стократ приємніше було замінювати їх старовинними, вже півзабутими синонімами. Маленький словничок синонімів, який кілька десятків років тому видало канадське видавництво, а ми передрукували вже у дев’яності роки, весь час лежав під рукою. Я затерла сторінки ледь не до дірок.

Два томи сучасного словника синонімів стояли на поличці в книжковій шафі. До них я зверталася тоді, коли в меншому словникові не вдавалося знайти потрібне слово: повсякчас колупатися в грубезних томах було ліньки, та й я перед початком роботи завжди забувала витягти їх із шафи й покласти на стіл.

Проте зараз мені довелось відірватися від стільця й почалапати до шафи: натрапивши ув англійському тексті на хмиз, яким гатять греблю, один раз я вжила старовинне слово «тарас». Потім удруге. Утретє мені вже хотілося замінити його, втім нічого путнього на думку не спадало. Комп’ютерний словник синонімів, ясна річ, навіть помислити не міг про таке складне слово. Тільки двотомник міг порятувати мене.

У шафі томи стояли тісно-тісно, мені вічно бракувало книжкового простору, бо купувала книжки значно частіше, ніж могла дозволити собі придбати шафу. Щоб легше виймалися високі фоліанти, бо ж за корінець, який майже врівень із полицею, важко вхопитися, я тримала словниковий том від літери «О» до «Я» трошки висунутим наперед — для зручності. Настільки звикла, що саме другий том стирчав із загального ряду, що могла наосліп вийняти і вставити його так, як треба.

Занурена у власні думки, я простягла руку.

Потягнула том на себе, розгорнула його, шукаючи слово «хмиз».

Словник розкрився на букві «Л».

Я підвела очі на шафу.

Другий том словника синонімів стояв урівень з іншими книжками.

* * *

Найперше я замінила замки.

Три дні просто не виходила з хати. Ні, як не дивно, не захворіла, просто заховалась у кокон обмеженого простору. Працювала над перекладом, занурилась у світ романтичних англійських вурдалаків, спілкувалась із видавцем — хотіла відчути звичний ґрунт під ногами.

Потім із холодильника повіяло пусткою, і далі вже не можна було зволікати. Хоч як не воліла виставляти ніс за двері, але просити батьків чи Ліну привезти мені поїсти було просто несерйозно. До гастроному — і назад, підбадьорила я себе, вдягаючи куртку.

Навпроти гастроному, хоч і будній день, гамірно й повно люду. Вечір щойно западав на землю, на годиннику — четверта, і я почувалася комфортно серед собі подібних. Вони не відали про мої страхи, вони взагалі проходили повз, не помічаючи мене, проте мені байдуже: усміхалася кожному обличчю, яке на мить виринало переді мною, щоб через секунду знову розтанути в присмерку.

Перед гастрономом майданчик трошки вивищувався, бетонні плити, влітку значно веселіші, ніж сірий асфальт дороги, взимку обледеніли. Цю ковзанку працівники гастроному щоранку посипали піском і сіллю, та й дня не минуло, щоб хто-небудь не гепнувся, послизнувшись на облудних крижаних калюжах. Мій власний неписаний, але роками підтверджений план складав одне падіння за зиму; цього року я план уже виконала, тож шкандибала з усією обережністю, на яку були здатні підступно слизькі черевики.

Попереду мене широким кроком ступав стрункий мужчина з течкою під пахвою; я зиркнула на нього хіба раз, а потім знову прикипіла очима до землі. Зараз має бути пекельна сходинка…

Гуп!

Мені під ноги відлетіла чорна течка.

Я підвела очі. Мужчина розтягнувся на землі на весь зріст, обличчям на плитах, руки викинувши вперед. Не боком, не спиною — а долілиць, як часом падають маленькі діти, котрі тільки-но навчилися переступати ногами.

Механічно я підняла течку і зробила крок до бідолахи. Він уже встиг оговтатися, зіп’явся на лікті, глянув на мене причмеленим поглядом, спробував підвестися. Замість допомогти, я простягнула йому підняту з землі папку. Передумала, запхнула її під пахву, випростала руку. Течка вислизнула й знову полетіла в сніг.

Коли я вдруге врятувала теку й обтрусила її від снігу й землі, мужчина вже стояв на ногах. На чорному пальті наліпилося трохи снігу, і він обтріпував припіл, а очей не відривав від папки, яку я тримала міцно, не віддаючи йому.

— Е-е-е… можна? — невпевнено спитав він, виставляючи долоню в чорній рукавичці.

— Що? — здивувалась я.

— Ну… цей…

— А!.. Зараз!

Ще раз обтрусивши течку, я передала її мужчині. Він церемонно вклонився. За цей час загусла темрява, ліхтар загорівся позаду невдачливого пішохода, й мені не видно було його очей, та здалося, що він підсміюється і з власної незграбності, і з моєї загальмованості.

— Дякую, — нарешті сказав він, коли пауза просто непристойно затяглася.

— Прошу.

— Сходинка яка… підла.

Я загиготіла. Уявила собі дорослого дядька, який, мов голопуцьок, розтягнувся на асфальті, й не могла стримати сміху. Він щось пробував сказати, а я лишень відмахувалась і реготала, аж сльози виступили.

— Вибачте… вибачте… — давилася словами.

— Та нічого… я сам… треба частіше під ноги дивитися… Як вас на ім’я й по батькові?

— Наталя Тарасівна.

— А я Ростислав Костянтинович.

— Рос-ти-слав Кос-тян-ти-но-вич, — повторила я, перекочуючи слова в роті, мов горіхи. — Постаралися батьки, вас називаючи. З першої спроби й не вимовиш.

— Що є, те є… А ви не знаєте тут поблизу якого-небудь ресторанчика? Я сьогодні не обідав.

— А он, бачите, за стоянкою…

— Складете мені компанію, рятівнице?

— Зізнаюся вам, — мовила таємничим шепотом, — я сьогодні ще навіть не снідала, тільки чаю похлебтала.

У маленькому ресторанчику, де, наче у їдальні, столики туляться поздовж стін довгої, як кишка, зали, подавали східну кухню. У вітрині ми вибрали смажене м’ясо, до нього дивний різнокольоровий салат, і насамкінець — чай із тістечком. З мене такий їдець, що тістечко, либонь, виявиться зайвим, проте Ростислав Костянтинович наполіг.

Я вперше добре роздивилася супутника: мав дуже світлі, майже прозорі очі, а в них опуклими чорними цятками плавали чоловічки.[3] Темно-русявий чуб підмащений чи то гелем, чи то воском. Тонкий запах одеколону. А руки великі, робочі.

Ми зайняли столик біля вікна, де в чорному квадраті шибки — веселі неонові вивіски крамниць. Сусіди не галасливі, у повітрі літають смачнющі запахи, музика спокійна й тиха, а поруч зі мною — цікавий мужчина в самому розквіті сил.

М’ясо було гаряче й гостре, сливовий соус ледь солодкуватий, а в салаті траплялися пагони пророслої пшениці. В якийсь момент я піймала себе на тому, що зовсім забула про недавні свої страхи.

— Як вам тут? — спитала я, аби щось спитати. Від ситої тісноти у шлунку мене потягло в сон.

— Нічогенько. У нас іще нема таких ресторанчиків, тільки або зовсім дешеві генделики, або вже захмарне дорогі заклади для вибраних.

— У вас — це де?

Він назвав містечко під Києвом. Колись-то я була там. Центральна вулиця, кілька крамниць, школа, лікарня, якісь підприємства. Всього міста — за півгодини пішки перейдеш із кінця в кінець. А ще там є чудове озеро: з одного боку — піщаний укіс, а з іншого — плавні. Верба росте просто з води.

— І ви?..

— Нещодавно, — пояснив мій супутник, — відкрився бетонний завод. Я там технічним директором.

— Серйозна робота. Знавала я одного технічного директора, то він працював по вісімнадцять-двадцять годин на добу.

— І таке буває.

На деякий час запала мовчанка. Я попивала гарячий чай із цитриною, Ростислав Костянтинович уже розправився зі своїм тістечком і пожадливо позирав на моє. Дивина: звідки в худих людей береться такий апетит? Коли я кивнула в бік своєї тарілки, припрошуючи його до частування, супутник без жодних вагань заліз своєю виделкою у тістечко. Це дивним чином зблизило нас і розтопило деяку ніяковість короткого знайомства.

— А вам ніхто не говорив, — раптом вигукнув Ростислав, — що ви схожі на Марію Каллас?

— Оперну співачку? — здивувалася я. Здається, крім горбатого носа і карих очей, грекиня з божественним сопрано нічого спільного зі мною не має. Тим паче, що в мене — абсолютна музикальна глухота.

— Так! — не здавався Ростилав. — Ви мені вельми, вельми її нагадуєте… Я дуже оперу люблю, навіть на «Запорожця за Дунаєм» ходив чотирнадцять разів, хоча, звісна річ, це не…

І він подивився на мене затуманеним поглядом.

Шкода, що у цьому закладі не подавали вина. Спокій огорнув мене, і захотілося отак сидіти довго-довго, з бокалом «Сапераві», з хмелем у чубку, не дослухаючись до ледь чутної мелодії з магнітофона, а легко занурюючись у її хвилі, і ні про що не думати. Напевно, я вигадала собі і таємне послання на дзеркалі, і зсунуті зі звичного місця книжки, і кошмар невпинного переслідування, доскіпливого погляду у спину, — все це лишилося далеко-далеко, за межею реальності, нічним жахіттям сновиди, що прокидається раптом на самому краєчку даху…

— Ви спите? — усміхнувся мій супутник, сьорбаючи з філіжанки несолодкий чай. — Що вам наснилося?

— Мені? О, мені наснилася бетономішалка і чоловік у захисній куртці й червоній касці, який керує процесом…

— Поетично, — іронічно гмикнув мій співрозмовник.

Дівча у білому фартушку змінило диск у магнітофоні. Натиснуло кнопку.

«Я піду в далекі гори,

На широкі полонини,

I попрошу вітру зворів,

Аби він не спав до днини…»

— Приїздіть до мене в четвер у гості, — мовив Ростислав Костянтинович. — Ми робимо таку традиційну вечірку, ми стараємося так щомісяця збиратися своєю компанією, щоб не розгубити зв’язків. Знаєте, усі ж працюють, часу обмаль… Я за вами машину вишлю, ви тільки скажете мені адресу…

* * *

Будинок Ростислава Костянтиновича мав сім кімнат — три на першому поверсі і ще чотири на другому. Проект заморський, бо у нас так не будують: величезна зала, вікна на всю стіну, а решта — кімнатки крихітні, мов номери в готелі. І всюди вбудовані шафи з розсувними — книжечкою — дверима. А зрештою, цей сучасний дім мав загадкову ауру. Вхід центральний, який веде просто до вітальні. З коридорчика біля кухні — вихід у гараж, а вже звідти — ще одні двері надвір. Вітальня розділена двома арками навпіл, і еркер — самі вікна, як на веранді. Звідси — ще одні двері у двір. В коридорчику ще й сходи — в підвал і на другий поверх, і здається: в будинку стільки таємних переходів, що люди можуть нипати ним тиждень, одне з одним так і не зустрівшись.

Компанія зібралася невелика: сам господар, його товариш Ілля Дерихвіст із дружиною Іриною. Вони чи то в школі вчились усі разом, чи то в інституті, обмовилися про це мимохідь, а я не допитувалася. Цікаво було спостерігати за ними: розуміли одне одного з півслова, сміялися на відомі лишень їм жарти, але якось дивним чином примудрилися відлюдькувату мене миттєво втягнути у своє коло.

Запізнився, але все-таки приїхав їхній спільний приятель Пилип на прізвище Прокопович, про якого вони згадували, підсміюючись, що він, певно, сидить у бібліотеці й знову шукає котресь далеке відгалуження свого генеалогічного древа. Ростислав його так і представив — Пилип Прокопович, зробивши особливий наголос на прізвищі.

Останньою влетіла до вітальні дзвінкоголоса Людмила, тоненька й маленька, як дівчинка, скинула берет — і до самого долу посипалося буйне чорнюще волосся, яке ледь кільчилося на скронях, а ззаду під власною вагою зависало прямовисно й тільки поважно гойдалося, коли його власниця робила різкий рух.

— Запізнилася, як завжди! — радісно вигукнула Людмила.

— Причому могла й геть запізнитися на найважливішу церемонію, — суворо пригрозив їй пальцем Ілля. — Ми схилили Наталію Тарасівну до того, щоб перейти на «ти». І маємо за це випити.

— Секунду! — вигукнула Людмила. — Я до вас приєднаюся — тільки роззуюся.

Вона кинулася квапливо стягувати чоботи на високих підборах, і коли зосталась у самих панчохах, коси її черкнули по землі. Вона зібрала волосся в жменю й зав’язала з нього вузол. Я не могла відвести очей від такої нечуваної розкоші, рідкісної в наші дні.

— Отже, — повелівав Ілля, — станемо в коло, як справжні братчики — Вільні Каменярі, і вип’ємо на брудершафт!

Я надпила з бокалу. Терпке вино холодило язик. Ростислав Костянтинович по секрету мені повідав, що має цілий винний льох, і навіть обіцяв якось провести екскурсію з дегустацією.

— А чому ж каменярі? — спитала я.

— Бо всі прогресивні люди в історії нашої держави були Вільними Каменярами.

— Та ну! — посміхнулась я недовірливо.

— Аякже! — Ілля, схоже, зачепив тему, вже не вперше обговорювану в цій компанії. Промовляв переконливо, проте в мене закралася підозра, що він із когось кпить, тільки я ще не знаю, з кого саме. Ілля вдавано серйозно оповідав: — От, скажімо, Симон Петлюра — братчик, Вільний Каменяр. Михайло Грушевський — теж. В’ячеслав Прокопович, міністр народної освіти в уряді Центральної Ради, а пізніше — прем’єр-міністр в уряді Директорії. І Павло Скоропадський — також. І всі вони — члени Великої Ложі України. Я вам — тобі — можу сотню прикладів навести! Та той самий Іван Франко — теж братчик!

Здавалося, це така була гра. Ірина, погордлива з виду дружина Іллі, повернулася до Ростислава і щось стиха проказала. Він не стримався, пирснув. Але мені було цікаво дограти в цю гру до кінця.

— Ну-ну, — знизала я плечима, — Іван Франко… Інтересно.

— Я й сам, — Ілля конфіденційно понизив голос, — у душі братчик, Вільний Каменяр. І щоб ти тут не гигикала, я тобі можу доказ пред’явити! — і він магічним чином добув з-під столу заквецяну землею кельму.

Я викотила очі.

— Не лякайся, — нахилився до мене Ростислав. Він ховав посмішку, тільки довкола очей залягли пустотливі зморшки. — Цей блазень мені перед тим квітку допомагав пересаджувати тою кельмою. Він у нас той іще штукар! Іван Франко — Вільний Каменяр!..

— А чому ж? — раптом гаряче й цілком серйозно заговорив до мене Пилип Прокопович. — От ти вчила в школі його вірш «Каменярі»?

Пам’ять послужливо підсунула картинку: на уроці літератури однокласники розважаються, як хто може, а Тисовська віддувається за всіх: повільно і, головне, «виразно» читає про «труд, і спрагу, й голод»…

— Почалося… — стиха буркнула Ірина й налила собі повний келих вина. Суперечка про Івана Франка — Вільного Каменяра затягувалась, і вона знуджено відвернулася до вікна. Великі зелені очі зробилися холодними й невидющими.

Пилип Прокопович навіть не помітив цього. Зіниці його гаряче блищали. У цей момент, коли я краще придивилася до його обличчя, мені привиділося, що ми вже з ним колись зустрічалися, тільки я не пригадувала коли.

— У «Каменярах», пам’ятаєш, є рядки: «У кождого в руках тяжкий залізний молот»… Хіба тобі не відомо, що молоток — головний символ братчиків? А оці слова: «І я, прикований ланцем залізним, стою під височенною гранітною скалою…»— що це, як не алегорія на старовинні, ще поганські капища, які завжди стриміли догори? Далі там є: «Отак ми всі йдемо, в одну громаду скуті», — за законами Вільних Каменярів братчик, якщо вже приєднався до Ложі, не може розірвати з нею. Він може не відвідувати зібрання, ігнорувати взяті на себе зобов’язання — та не може відректися від Ложі. Всі братчики зв’язані між собою назавжди, ланцем скуті. А ще там, у вірші: «Ми рабами волі стали: на шляху поступу ми лиш каменярі», — бо ж Вільні Каменярі виступали за відділення церкви від держави, за світську владу, проти засилля реакційного духівництва, словом — за поступ, за прогрес! Вони несли свободу й науку!

— Дуже цікаво, — повільно проказала я, — хоча й дещо… е-е-е… претензійно.

— Не сперечайся з Пилипом, — смикнув мене за рукав господар хати. — Він чи не все життя займається таємними братствами в Україні. Він знає про них те, що вони й самі про себе не знають… Мовчу-мовчу. Краще допоможіть мені зібрати тарілки, бо час переходити до солодкого. Я в Києві купив особливий сорт чаю, зараз ми його покуштуємо…

Тоненька Людмила носилася між вітальнею і кухнею, як заведена механічна іграшка. У мене в дитинстві була така: зелена річкова лілія, накручуєш механізм — вона розтуляє пелюстки, а всередині — Дюймовочка. Така точно, як та, що літає по паркету — от-от послизнеться! Але ні, Людмила робить все зграбно і непомітно.

— Я вимию тарілки, — зголосилася я, вмикаючи струмінь гарячої води. Мені хотілося хоч десять хвилин побути на самоті. Після трьох днів добровільного ув’язнення галаслива компанія, яка сперечалася, раділа зустрічі, жартувала й кепкувала одне з одного, втомила мене. Не скажу, що незатишно почувалася серед людей, із яких найдавнішим моїм другом був мужчина, з котрим я запізналася пару днів тому. Ні, все було добре, тільки сьогодні мене знову відвідало почуття, буцімто хтось настирливо дивиться мені в потилицю. Я сиджу в кріслі спиною до стіни, позаду мене — хіба абстрактна мазанина в металевій модерній рамці, але невидимі очі свердлять і свердлять мене.

Гаряча вода заспокоювала. Її приглушений шум, таке ледь невдоволене шкварчання, мов хтось розтоплює сало на плиті, заколисувало мене. Надворі сипав сніжок, а в хаті гарячими хвилями над радіатором здіймалося нагріте повітря. Десь у містечку загавкав собака, йому відповіли з околиці нестройним хором — басом і тоненько, з повискуванням.

Я виставила останню тарілку сушитися, витерла руки рушником і повернулася, щоб іти з кухні.

Позаду мене, підпертий до протилежної стіни, стояв круглий столик. Цукерниця, серветки, якась баночка. І просто в центрі столу з сірників охайно викладений напис:

«Я ВСЕ БАЧУ».

Розділ шостий

БАБАЙ

Той вечір надовго закарбувався в пам’яті. Я не закричала, ні, змусила себе притлумити жахний лемент, хапливо згребла зі столу сірники й у лазничці вкинула в унітаз. Сірники пряжили[4] мені долоню, і доки я не злила воду, здавалося, що й досі горить шкіра, де її торкнулися шматочки дерева. Потім я довго стояла над вмивальником, витираючи чоло і щоки мокрою серветкою. Час було визнати, що ні напис, який проступив під парою, ні набридливі погляди в спину, ні сьогоднішня витівка не привиділися мені. Комусь знадобилося стежити за мною і про це час від часу нагадувати.

Нарешті я підправила туш, що посипалася з вій, і була готова зустрітися віч-на-віч із тим, хто лишив для мене епістолу.

Коло підозрюваних окреслилося. Зустріч із Ростиславом уже не видавалася випадковою… Втім, хто знає? Будинок величезний, дверей ніхто не замикав, а якщо порахувати ще й усі чорні ходи-виходи, злодій міг проникнути непоміченим… Тільки твердло в мені переконання, що я не помиляюсь і що ворог зараз сидить у вітальні та робить вигляд, буцім ні до чого не причетний. Що ж, забавки у потемках закінчилися, прийшов час чесного двобою. Зрештою, мені й обрати треба всього-на-всього з п’ятьох людей!

Вимкнувши воду, я вийшла з лазнички і повернулася до вітальні. Ростислав усміхнувся, вказуючи мені на порожнє місце за столом, поруч із ним, і грайливо мовив:

— Ми вже зачекалися. Випити хочеться — страх!

У веселому голосі мені вчулася помислива фальш.

Я сіла і скосила на нього очі. Рум’янець проступив на його вилицюватих щоках, а в рухах була нервовість, скутість. Так, начебто він очікував від мене якогось слова, дії, котрі б повідали йому, чи справив напис достатнє враження. Хоча, стривай, ти не перебільшуєш, жінко? — спитала я себе, міцно стискаючи келих. Сидить мужчина, оповідає анекдот, пані й панове вибухають реготом, а ти всюди шукаєш підступ?..

Але он гляньте на Ірину, яка не сміється в повну силу, а тільки робить вигляд, що потішена. Очі її холодно блукають із предмета на предмет, то на вікні застигнуть поглядом, то на чиїхось руках зупиняться. І все вона про щось міркує, щось обдумує, ніби й присутня тут, а думками — десь далеко. Хто вона, ця дивна пані? І чому я опинилася в її компанії, хоча навіть не знаю, де вона працює, чим захоплюється, чи є в неї діти, скільки їй років… Ледь означені темні кола під великими очима — вони від літ чи від важкої таємниці, яку вона змушена нести в собі?..

— … А реклама! — скрикує Ростислав, продовжуючи розмову, що з неї я випала кільки хвилин тому й тепер не доберу, про що мова. — «Світ кушеток — сядемо всі!»

— А оця вам не траплялася? — вторить йому Ілля Дерихвіст. — «Запрошує сад рідких рослин». А також твердих і газоподібних…

Дивлюсь на Іллю прискіпливо. Очі ховаються під волохатими бровами, вуста — за вусами й коротенькою борідкою. Блазнює й підтрунює над співрозмовниками. Регоче. Але пальці чомусь нетерпляче тарабанять по столу, і хоча звук приглушений скатертиною, підозріле збудження їхнього господаря змушує моє серце стискатися: а раптом?.. Він кепкує з рекламістів, а мені мариться — з мене. Він дивиться на Ростислава, а мені верзеться — на мене. Він плескає дружину по руці, а моя долоня холоне, мов її торкнулося щось слизьке, небезпечне…

А який непевний цей Пилип Прокопович! Сидить насумрений, час до часу буркоче щось собі під ніс, коли зрідка загоряється перебігом розмови, говорить — як рубає. На всяку подію у нього своя думка, відмінна від інших. І точку зору свою він викладає з притиском, наче заздалегідь готовий оборонятися. І хоч би раз усміхнувся! А як він на мене дивився, коли про Франка оповідав! Прицвяхував мене поглядом до стіни, мов метелика пришпилив. І неможливо було від нього очей відвести, такі-бо гіпнотичні, глибокі має зіниці. А ще він повсякчас себе за кишеню лапає, наче у нього там тисяча гривень схована, і він перевіряє, чи ще не поцупили…

— А я минулої неділі на виставку котів ходила, — цвірінькає Дюймовочка-Людмила, — в Києві, в тому ще радянських часів дитячому палаці, що на схилах Дніпра. А на дверях — оголошення: «Вхід із тваринами суворо заборонений»…

От Людмила — метелик, а не жінка. Цілий вечір усмішка не сходить із вуст, посуд допомагала носити на кухню, кожному за вечір устигла зробити комплімент. Мені сказала, що читала книжку в моєму перекладі і була в захваті. Ростиславу муркнула, що вдячна за подарунок, не знаю вже який. Ірину довго тримала за руку: роздивлялася перстеник і хвалила незаздрісно… Та чому мені зараз навіть у цій безхитрісній жінці вбачається підступ? Вона, між іншим, могла абсолютно спокійно кілька хвилин перебути на кухні, в мене за спиною, я-бо через шум води нічого не чула, а компанію у вітальні її відсутність зовсім би не насторожила…

— …А чому ти вирішив, що держава зобов’язана це робити? — тим часом холодно промовила Ірина. Розмова знову вже перескочила на інший предмет, а я ще й досі не була здатна дослухатись і брати в суперечці участь. — Держава займається економічною розбудовою країни, а гуманітарна сфера державою не повинна взагалі регулюватися…

— Зачекай, зачекай! — перебив її Ростислав і, зібгавши серветку, почав стирати неіснуючі плями зі столу. — Ти робиш помилку, об яку ми вже понад десять років перечіплюємося: недооцінюєш першочерговість культурної політики для національної безпеки країни. Все економісти прив’язуються до піраміди Маслоу, мовляв, забезпечимо потреби тіла, тоді й про душу подумаємо… А чому не розглядати духовні запити людини, як первинну потребу? Чи ніхто ніколи не пробував проаналізувати, скільки часу наші пращури присвячували вечорницям, звідки у нас таке розмаїття веснянок-колядок, відкіля стільки народних пісень, такі багатющі традиції і ритуали?.. Що це, як не доказ того, що запити духу, либонь, важливіші за фізичні запити, бо ми забаганки тіла набагато краще навчилися вдовольняти, ніж, приміром, сто років тому, а де ж той напророчений Маслоу розквіт культури?..

— Ти мені скажи, от з яких грошей твої бідаки-краяни з високими культурними запитами купуватимуть книжки або платитимуть за театр, доки у нас ВВП на душу населення — дві чи три тисячі доларів? І це при тому, що левова частка з цих кількох тисяч зелених припадає на душу переважної меншості населення…

— Ні, — заперечував Ростислав, — дурниці плетеш! Зайди в метро — всі з книжками. Тільки з чиїми книжками? Українськими?..

— Не треба перекручувати! — холодно відтяла Ірина. — Я не проти того, щоб культура у нас розвивалася, лишень робити вона це повинна ринковими методами, як в усьому світі.

— Тільки не кажи мені про увесь світ! У Британії та Норвегії нульова ставка ПДВ на книжки!..

— А давайте, — втрутився Ілля, — введемо податок на горілку — три копійки з пляшки на бідність нашій книжці. Уявляєте — тридцять мільйонів проданих пляшок на місяць множимо на три копійки — отримуємо дев’ятсот тисяч гривень. Вистане нам?..

Ці люди запросили мене на вечірку. Прийняли мене, як свою. А я на них думаю казна-що. Мені зробилося зимно.

— Відвезіть мене, будь ласка, додому, — тихо попросила я, — пізно вже…

* * *

Видавець подзвонив зранку і церемонно вибачився, що не може зі мною найближчим часом зустрітися, аби передати гонорар за зроблений для нього переклад, проте повість йому потрібна вже. Я не мала нічого проти: виходити з хати не хотілося. Так, поспілкуюся з редактором часопису посередництвом електронної пошти, чом би й ні? Швидкий та доступний вид зв’язку. Заодно повідписую кільком друзям, кому вже давно заборгувала листи.

Мій старенький комп’ютер працював повільно, кепська телефонна лінія не додавала швидкості інтернету, але навіть так я почувалась у своїй стихії: останнім часом віртуальне моє життя переважало над реальним буттям. Скринька забита рекламними повідомленнями, але я ніколи не знищувала все жужмом, завжди спершу придивлялася до теми повідомлення, щоб не пропустити важливого листа. У глибині душі сподівалася: коли-небудь мені прийде звістка про те, що я — стомільйонний відвідувач якого-небудь сайту й за це нагороджуюся гарним маленьким джипчиком…

Видаливши більше половини мотлоху, я надибала ще один лист, на який непогано було б відповісти, кинула чистити скриньку й захопилася писанням. За півгодини лист полетів до адресата, а я повернулася до непрочитаних повідомлень. І одразу мені в очі впало одне з них. Адреса не була визначена, а в темі написано: «Для моєї полохливої пані». Либонь, секс-штучки пропонують, подумала я, а рука сама натиснула на тему, щоб відкрити.

Сторінка завантажилася. Я не могла відвести розширених зіниць од екрану.

Чуєш кроки в тиші ранній?

Допомоги не чекай:

За тобою безнастанно

Стежить заздрісний бабай.

І я зразу знала, що цей дурнуватий віршик написаний саме для мене. І той бабай, що переслідує мене, ні на крок не відстаючи, ні на мить не випускаючи з поля зору, чекає знадвору, зазираючи крізь шибку. Чи є в нього бінокль, чи йому досить побіжно вздріти мій силует у вікні й пересвідчитися, що ніде я від нього не подінуся?.. І прийде ніч, і я не зможу склепити повік, а він нависатиме над моїм ліжком чорною зловісною примарою й ссатиме з мене життя, як літавець…

Але чому? Що я такого зробила? У що вплуталася?!

Гарячково почала пригадувати, в яких сумнівних знайомствах була я помічена останнім часом, — і не змогла пригадати жодного. Якщо забути про покійницю Кароліну Сокальську, яка навіщось записала моє прізвище й адресу у власний нотатник, а потім померла, так зі мною жодного разу не поспілкувавшись, більше я не могла пригадати білих плям у власній біографії.

Ні, я нікому не дозволю гратися зі мною, як котик із мишкою. Бачила ці ігри: садистичний котусьо придушить мишку, вона пищить-пищить, а потім принишкне, затихне, вимучена. Тоді він лапку забирає, дає мишці час оговтатися. Вона кілька хвилин лежить тихо-тихо, потім ворухнеться. Не бачить мишка, що котик зовсім не заспав, що у щілині між повіками зблискує нахабне око. Вона робить ледь помітний рух від мучителя. Той лежить ліниво, не звертаючи уваги. Жертва сміливішає, ступає крок-другий, от-от готова подріботіти геть — і тоді кігтиста лапа непомітним, блискавичним рухом накриває її. І так аж доти, доки мишка зовсім не знесиліє…

Телефон стояв на столі поруч із комп’ютером, мені навіть не довелося підводитись. Біп-біп-біп — сім цифр. Довгий гудок, другий, третій. Клац — трубку зняли.

— Ростиславе, ти? Привіт. Хотіла подякувати за чудесну гостину. Прекрасних друзів маєш, веселих. Ну, як справи у тебе?

— Як добре, що ти подзвонила. Я б і сам тебе набрав, та не хотів так рано будити у неділю. Ти завтра вільна? Маю запрошення на творчий вечір одного музики, він мій сусіда, якщо ти не проти…

— Який інструмент?

— Бандура.

— А співатиме?

— Сподіваюся, — невпевнено мовив Ростислав, — у нього взагалі-то непоганий голос…

Шанувальникові опери не так легко догодити!

— Тоді домовлено, — погодилася я. — Але маю ще й контрпропозицію. Приїжджай до мене в гості. Чаїв у мене — на вибір. Мате, лапачо, ройбуш, «сивий граф», «англійський сніданок», зелений із жасмином… Як тобі?

— Солідна підготовка. За годину буду.

За цю годину я розробила Грандіозний План. Можливо, він був чистим дітвацтвом, але серйозніші кроки не спадали мені на думку.

Ростислав приїхав рівно за шістдесят хвилин — годинник можна було вивіряти. Повагом зняв пальто, а коли я хотіла взяти вдяганку, щоб кинути її на вішак, м’яко відсторонив мене й повісив сам. Тоді роззувся, роззирнувся по квартирі, побачив вітальню.

— Туди? — спитав майже ствердно. Я кивнула.

Він швидким кроком пройшов у вітальню й усівсь у крісло, підсмикнувши холоші. У чорній сорочці й вузьких костюмних штанах схожий був мені чомусь на Хозе з «Кармен-сюїти». (Мене вжалила згадка: Хозе — і вихрастий Дон Хозе Перейра на плечі фотографа…)

— Чайник уже кипить, — мовила я та повернулася до шафки, щоб дістати парадний сервіз.

Мій гість опустив очі на листок, який недбало валявся на журнальному столику. Нахилився над аркушем, пробіг очима рядки. Стоячи до нього упівоберта, я подумки теж перебігла внутрішнім зором коротенький і вельми змістовний віршик. Я нічим не завинила перед бабаєм, та чи відає Ростислав про це?

Він дочитав вірш і відкинувсь у кріслі. Спостерігав за моїми рухами зацікавлено, погладжував штани на колінах, стряхнув невидимі крихти зі столу — та ні хмаринка не пробігла його чолом, коли я йому підсунула провокаційне послання, півгодини тому роздруковане з комп’ютера спеціально для нього. Він справді уперше бачить рядки — чи має незлі акторські здібності?

Виставивши чашки, я побігла на кухню за чайником.

— То ти обрав? — крикнула на півдорозі.

— А мате лимонний?

— Так!

— Тоді мате. Він наснажує.

За дві хвилини я повернулася зі скляним чайником, в якому світилася золотава рідина. Мате лимонний має чудовий, незвичайний колір.

Напій мав настоятися. Я всілася на диван по другий бік журнального столика.

— Розкажи мені про свій завод.

Під руку мені попалася коробка сірників, я механічно розкрила її і, беручи по одному сірнику, почала викладати на столі візерунок.

— Та, власне, — знизав плечима мій гість, — що розказувати? Завод як завод, таких сотні.

З-під моїх пальців вийшло вже пів картинки.

— Хто у вас власник? — питала я, аби тільки не мовчати. Руки робили свою справу. Вже останній штрих, останній сірник…

— Банк… — Ростислав не відривав очей від моїх рук. — А що це ти робиш?

На журнальному столику, повернутий так, щоб Ростиславу було зручно читати, вималювався напис: «Я ВСЕ БАЧУ».

Проте анічогісінько, крім стриманої цікавості, не прозвучало в голосі мого гостя.

* * *

Уперше в житті я так чекала закінчення концерту. Мене не радували дзвінкі й безжурні сплески музики, мене не радувала ця невимовна атмосфера духовного єднання слухачів, коли люди, здавалося, дихають в унісон, а щойно співак зробить несподівану паузу, в спільному пориві готові підказати нібито призабуті слова. Мене не радувало те, що сьогодні знову посипав м’який сніжок, і так чарівно було йти заметеною, вже майже різдвяною, вулицею, у глибині душі очікуючи, що он у тій хаті зараз прогримить гуркіт у двері, і пан голова випне груди, коли на поріг вийде його зустрічати незрівнянна Солоха…

І все тому, що в перерві, коли Ростислав за неписаною театральною традицією завів мене у скромний буфет, де, попри спартанський вигляд підсохлих бутербродів і несвіжих тістечок, наливали прекрасне шампанське «брют», ми в буквальному сенсі слова зіштовхнулися ніс до носа з Іллею та його загадковою дружиною Іриною. При цьому Ірина подивилася на мене довгим поглядом, а коли я усміхнулась і безтурботно привіталася, вона, здоровкаючись, відвела великі, прикриті повіками очі і навіть одвернулася від мене, буцім не бажаючи вступати в розмову. Це настільки вразило мене, що я неждано розхвилювалася й образилась, сама не розуміючи чому, адже з Іриною мене зв’язувало хіба побіжне знайомство.

Натомість Ілля зрадів негаданій зустрічі. Твердо потис руку Ростиславові, потім — так само — мені, аж у мене кісточки побіліли, й урочисто взяв із нас слово, що ми не втечемо одразу після концерту й обов’язково дозволимо йому пригостити нас філіжанкою гарячого шоколаду або капучино в підвальній кав’ярні у дворі редакції газети, де він працює.

Коли ми з Ростиславом вийшли з гардеробу, Ілля з Іриною вже чекали на нас. На цей раз Ірина була привітнішою, проте неприязнь уже пробігла чорною кішкою поміж нами, і я відчувала, як важко нам буде в компанії одна одної вдавати привітність і безжурність. Ростислав допоміг мені вдягнути пухову куртку, й Ірина одним поглядом оцінила її як таку, що не варта уваги. Навряд чи варта була уваги і її власниця.

Ілля ж нічого не помічав. Він провів нас крізь завірюху у квадратний невеличкий двір, з усіх боків обмежений двоповерховими будинками. Численні двері по периметру двору надійно замкнені на ніч, і лишень дубова стулка, що вела до кав’ярні, гостинно прочинена. Ілля розчахнув двері навстіж і картинно розшаркався переді мною й Іриною, а коли Ростислав зробив рух і собі шмигнути всередину, буркітливо мовив: «Старших пропускати треба», — й першим ступив у півтемний коридор, і я зрозуміла, що це — теж якась їхня давня гра.

Ілля упевнено провів нас до столика на крихітному п’ятачку сходового майданчика, і я з подивом відзначила, що вся кав’ярня — то довгий коридор, який зненацька обривається нескінченними сходами кудись донизу, в підземелля, і на кожному сходовому майданчику тулиться по столику, розрахованому максимум на чотирьох, а краще — на двох гостей.

Ми втрьох замовили гарячого шоколаду — справжнього, який вариться з плитки шоколаду, молока й вершкового масла, і тільки Ірина, мов навмисне, забажала капучино. Заки принесли напої, я вже встигла дізнатися, що бородань Ілля — головний редактор місцевого «Вечірнього вісника»; пару років тому газета ледь животіла, чекаючи бюджетних вливань, як манни небесної, та якось редакція, зібравшись увечері напередодні свят попиячити, отак напідпитку, нібито жартома, вирішила змінити концепцію газети, щоб збільшити коло читачів. Звісна річ, газета мала «пожовтіти», що їй вдалося буквально за два тижні. Як не дивно, наклади не зросли. І тоді саме Ілля, який мав величезний архів з історії містечка, запропонував, що дописуватиме в газету таємничі історії, які сталися протягом двох віків у рідному їхньому містечку і від яких холонутиме кров у жилах добропорядних мешканців.

— Саме тому ти, — спитала я зацікавлено, — розповідав мені про таємні братства? Відчув себе в темі, як щука в ріці?

— Не тільки, — загиготів Ілля, й коротка борідка його настовбурчилася. Ірина невдоволено відвернулася. — Справа в тім, що Пилип Прокопович ставиться до таких речей вельми серйозно, а я, оскільки дійсно добряче покопирсався свого часу в цих нетрях, іноді, можна сказати, професійно підколюю його… Це, знаєш, буває кумедно.

— Просто, — долучився до розмови Ростислав, — Пилип справді часом справляє… е-е-е… дивне враження. Скажімо, він десь роздобув старовинний косинець і тепер усім розповідає, що той — символ Товариства Нептуна.

— Ага, вселенська змова, всесвітнє панування… Що це за товариство?

— Легенда гласить, — Ілля скорчив строгу пику, — що Петро Перший був наглядачем таємного братства, яке проводило засідання в Москві, в Сухаревій Башті. Головував Лефорт, а оратором був Феофан Прокопович…

— І Пилип Прокопович, — задумливо мовила я, — вважає себе нащадком славетного Феофана…

— Не нащадком, але далеким родичем! До речі, пам’ятаєш, я згадував В’ячеслава Прокоповича, урядовця часів УНР, теж нібито Вільного Каменяра? То ж я навмисно його поминав, бо Пилип і його вважає своїм дальнім родичем, а що той теж буцімто був братчик, Пилип невимовно пишається зв’язком…

— Але ж який зв’язок, — здивувалася я, — там Москва, Петро Перший — а тут УНР?

— Ти ж, певно, — запитально-ствердно сказав Ілля, — ніколи про таємні братства не читала?

Я похитала головою.

— У братчиків, — пояснив Ілля цілком серйозно — куди й поділося звичне блазнювання, — є переказ про наріжний камінь, який закладається на північному сході. Камінь — це, звісно, алегорія, ним може слугувати будь-який знак. Ну, наприклад, циркуль, який теж вважається символом Вільних Каменярів, адже його, як і косинець, перші братчики використовували у будівництві своїх архітектурних шедеврів… От Пилип Прокопович і вигадав, що буцімто з Москви, тобто з північного сходу, з Товариства Нептуна, походить наріжний камінь, що допоможе йому дізнатися страшну таємницю братства і відновити його владу — принаймні в Україні…

— І це косинець? — спитала я.

— Може бути… Але щось не чути, — реготнув Ілля, — щоб Пилип уже відкрив свою омріяну таємницю. Мабуть, таки не косинець…

Ірина, яка не втручалась у розмову, а потихеньку сьорбала собі капучино, раптом невдоволено озвалася:

— Як ви вже набридли з цими Вільними Каменярами! Мов теми іншої нема… Ходім уже додому, бо завтра на роботу рано вставати.

Опинившись удома, я довго думала про чудну компанію, з якою мені випало зазнайомитися саме зараз. Щось у стосунках цих людей насторожувало мене, та я не могла вхопити що.

На відміну від інших, мені не треба було завтра на роботу, тож я ще мала час перевірити електронну пошту. В глибині душі відчувала: перше віршоване послання не буде останнім, і щось усередині немов підштовхувало мене: що раніше ти про це дізнаєшся, то краще! Давай, давай, не ховайся в мушлю!..

Так, повідомлення «Моїй допитливій пані» вже чекало на мене. Лишалося тільки прочитати його.

Красти іграшки чужі

Хіба можна, розкажи?

Сонечко, мерщій віддай,

Прийде-бо вночі бабай.

Розділ сьомий

ВОРОЖКА

Приказував було мій колишній начальник: «Маєш тихе життя — сиди тихо». Але хіба з моїм характером всидиш спокійно на місці, якщо навколо кояться такі предивні речі? Оскільки вночі бабай забарився мене навідати, о сьомій ранку я розробила Грандіозний План його викриття.

План був до непристойного простий.

Невеличкою дорожньою сумкою я не користувалась уже років зо п’ять, тож цілком могла нею пожертвувати. Зібравши по хаті непотрібні рекламні газети (з тими газетами, що я передплачувала, мені завжди важко було розлучатись, і вони, як і книжки, потроху витісняли мене з власної оселі), я натовкла ними сумку. Згори поклала білий папірчик, на якому червоним фломастером каліграфічно вивела: «СЮРПРИЗ!» Поруч приткнула чорнильницю, по вінця повну чорнила, яке невідь-нащо зберігалося в мене ще зі шкільних років.

О восьмій ранку я стояла цілком зібрана на порозі свого помешкання з валізкою в руках. Люстерко ковзнуло в кишеню. Замкнувши двері й дивлячись строго собі під ноги, я спустилася вниз і рушила в напрямку метро.

Гамірне ранішнє метро, заклопотані люди поспішають на роботу. Обличчя або сонні, або зосереджені. І ніхто один на одного не дивиться, а якщо раптом зіштовхнуться два погляди — розбігаються миттєво, наче сталося щось непристойне. Не можу я любити київське метро зранку — воно непривітне. За два роки на чужому континенті я вже й забула, в якому шаленому темпі живе київське метро. Ввечері, хоча й люди стомлені, й тиснява та сама, а гонка не така — і зразу настрій інший. Наче стають люди добрішими й терпимішими одне до одного.

Від моєї хати до вокзалу — хвилин п’ятдесят, і їх я провела в сонній задумі. Стояла у вагоні, заплющивши очі, наче недоспала вночі, і наче мене не турбують чужі скрадливі погляди. То згадувала бабая, то проганяла від себе саму думку про нього. Та чомусь усе одно була певна, що хтось слідкує-таки за мною. Невже і вночі він не спить, а совається попід вікнами, щоб зрання першим привітати мене?

На вокзалі я спеціально довго обирала автоматичну камеру схову і зрештою зупинилася перед тою, за якою найліпше було б підглядати, якби комусь цього забаглося. Непомітно витягнувши з кишені люстерко й тримаючи його в лівій руці так, аби бачити, що робиться позад мене, я поставила сумку в камеру схову. Розстібнула «змійку», обережно відкрутила ковпачок на чорнильниці й защепнула сумку назад.

Набираючи код на дверцятах, я сиділа так, щоб не дай Боже не затуляти нікому чудовий вид на свою роботу. Щоправда, в дзеркальці ніхто навіть не майнув. І взагалі ранковий вокзал був заклопотаним і невиспаним.

Замкнувши камеру схову, я не озираючись вийшла з вокзалу. Другу частину плану залишила на завтра, тож можна було їхати в місто, де на мене нарешті чекав гонорар за переклад.

Від вокзалу до центру я вирішила пройтися пішки, адже хоч у душі й квапилась отримати належну винагороду, та призначено мені на одинадцяту, отже, півтори години ще мені гуляти й дихати свіжим зимним повітрям.

Поки я доповзла в центр, було вже по десятій, і все одно часу ще лишалося повно. Книгарня на Пушкінській саме відчинила двері для відвідувачів, і я першою спустилася в її напівпідвальне приміщення. Продавщиця впізнала мене, ми привіталися.

Для нової моєї роботи, про яку видавець докладно вчора оповів, мені знадобиться французький словник. Справа в тому, що в англійській традиції — лишати практично всі іноземні слова й фрази неперекладеними, навіть без приміток унизу або десь наприкінці книжки. В нашій традиції обов’язково треба перекладати все, а в тій книжці, яку мені збирався підсунути видавець, повно французьких вкраплень. Французької мови я не знаю, але то таке — зі словником можна подолати будь-які труднощі.

Поличка зі словниками була поруч із поличкою з історичною літературою. І, ясна річ, спогади очевидців й історичні книжки миттю захопили мою увагу. Одні назви чого варті: «Руїна Гетьманщини», «Багряні жнива української революції», «Похорон різуна»… Я би купила тут усе!

Але книжка з непоказною назвою «Спогади» сама скочила мені в руки.

Прочитавши анотацію, яка засвідчила, що Левко Данилець на псевдо Буревісник, який після війни відсидів у таборі, але на зло всім вижив і повернувся в Україну, написав спогади про діяльність УПА на Київщині, Поліссі й Волині. Потім я погортала світлини — це моє улюблене заняття: зазирати крізь об’єктив старого фотоапарата в чужі життя.

Одна світлина примусила мене затамувати подих. Два парубки у високих кашкетах, груди навхрест підперезані ременями, чоботи стоптані. Парубки тримають на грудях автомати, але щось дітвацьке, невоєнне проглядає в їхніх поглядах. Парубки невловимо схожі між собою. Під світлиною підпис: «Іван і Семен Сокальські. 1947 рік».

Я придивилася. Один із вояків був насправді зовсім хлопчаком — років, може, чотирнадцятьох.

Семен Сокальський… Кароліна Семенівна Сокальська… Звісно, може й однофамільці, але серце м’яко стискається від певності, що це все не просто так. Вища сила грається зі мною. Ні, то не може бути людина: хто здатен був передбачити, що «Спогади» потраплять мені до рук? Але в містику я насправді не вірю. Вірю зате в «закон парності». От, наприклад, тільки-но ви у старому записникові випадково знаходите забутий телефон і думаєте, що варто подзвонити товаришеві, з яким не бачилися сто років, як на другий день несподівано зустрічаєте його в метро…

Але якщо Семену Сокальському 1947 року було чотирнадцять, а Кароліні Семенівні зараз двадцять вісім, то він, наприклад, міг пізно одружитися (скажімо, відсидів у таборі, потім повернувся, аж тоді женився) і народити доньку років так у сорок два. Що ж, і таке в житті буває, хоча й нечасто…

Цю книжку я вже не могла вернути на поличку. Прихопивши до пари ще й перший-ліпший французький словник (якість-бо все одно не могла оцінити), я розплатилася з продавщицею і вийшла надвір. Ще й досі в мене лишалося досить часу, бо ж видавець мій мав контору зовсім поруч із книгарнею.

Морозний ранок — найкращий час для прогулянок містом. Городяни вже більшою частиною роз’їхалися по своїх конторах, заводах, установах, вулиці звільнилися від шаленого потоку машин, перехожі не поспішають — зараз час саме для тих, хто ніде не квапиться. Як-от для мене.

Ворожка йшла назустріч. Колись, у студентські роки, циганки часто перепиняли мене, тож я завжди, забачивши їх навіть здалеку, намагалася відійти убік, щоб не зачепили. Але зараз, перетнувши тридцятиріччя, я вже не боялася: вони перестали помічати мене. Йшла я собі, занурена у власні думки, і коли ворожка ступила мені навперейми і владно торкнулася руки, я остовпіла.

Худенька циганка, зовсім юна, дрібненька, вдягнена в шкірянку й фіолетову спідницю, чоло та волосся сховані під квітчастою хусткою, тільки карі очі блищать.

— Дай, дай руку! — гаряче зашепотіла вона. — Всю правду скажу! Дай руку!

Вона сама вхопила мою долоню, і не встигла я оговтатися, як вона, прицокуючи язиком і несхвально хитаючи головою, почала вивчати лінії. Що там можна побачити — у тих лініях?..

— Бачу, бачу, — почала ворожка, — печаль у тебе на душі. У скруті ти опинилася, у великій скруті. Очікує тебе скоро несподіваний поворот долі…

Я зробила несміливу спробу відступити на крок. Якщо вже циганка хоче заробити копійку, могла б і щось приємне мені наворожити, бо про свою «скруту» я знаю незгірш за неї. Тим паче, що ворожки, знані фізіономістки, легко вгадують настрій клієнтів і майже завжди влучають у яблучко. Я потягла руку, вивільняючись, але циганка ще міцніше стисла мою долоню.

— Куди ти? Не втікай! Від майбутнього не втечеш! Бачу, бачу, ходить за тобою злий чоловік…

Я мимоволі озирнулася. Мені знову привиділося, що здалеку хтось спостерігає за мною. Чи не він, таємничий «злий чоловік», і був організатором цієї вистави? Ворожка нахилилася над моєю долонею так низько, що носом ледь не торкалася шкіри. Вона голосно дихала, і теплий подих її лоскотав і дратував.

— Бачу, матимеш ти одночасно великий прибуток і велику втрату…

І тут мене мороз продер поза шкурою. «Одночасний прибуток і втрата» — на що вона натякає? Ворожки на вулиці ніколи не віщують клієнтам нічого прикрого, адже мають шанс лишитися без винагороди! Чи це якась неправильна ворожка? Ні, так не буває, або циганка підіслана, або… Що або?

Вона говорить, ти шукаєш збігів у власному житті, не хочеш вірити, а все одно віриш.

— Вибачте, я поспішаю! — майже крикнула я. — Мені час іти!

Я відскочила, як ошпарена, й циганка нарешті випустила мою долоню. Руки в мене трусилися, коли я мацала в сумці в пошуках гривні. Була б і втекла просто так, але колись у школі однокласниці мої переказували всілякі страшилки про те, що коли ворожці не заплатити, вона може наслати страшну порчу.

Побачивши гривню, ворожка раптом перетворилася на звичайну жінку. В її очах не лишилося й тіні того хижого блиску, який світився в них перед тим, а потім до неї підбігло циганча, залопотіло щось нерозбірливе. Мати тицьнула синові гривню, він зібгав її в кулаці й уже готовий був дременути.

Я теж зробила перший крок, другий, третій — подалі від ворожки.

Та зненацька вона знову підвела на мене очі, вже зовсім ясні, навіть усміхнені, і промовила навздогін:

— Не бійся нового знайомства, усі зміни будуть на краще!

Я пробурмотіла невпевнену подяку, розвернулась і притьмом кинулась геть.

І врізалася просто в Ірину, яка стояла під дверима котроїсь офіційної установи.

— Вибачте, — автоматично кинула я, потім упізнавши, повторила, — ой, вибач! Що ти тут робиш? Ти ж мала бути на роботі! — саме злетіло з язика.

Ірина подивилася на мене своїми холодними зеленими очима, які в цю мить видалися риб’ячими.

— Привіт, — проспівала вона й одвернулася. Я хотіла було щось докинути, навіть уже розтягнула в усмішці вуста, та Ірина, схоже, миттєво забула про моє існування. Неприємне відчуття дряпнуло всередині. Звісно, ми майже не знайомі, двічі бачилися — що з того? Але ж могла вона якось по-людському?..

— Вибач, — ще раз знічено мовила я й рушила.

— Бувай, — ліниво відповіла Ірина, так на мене й не глянувши.

І тут щось ніби струсонуло мене.

Ворожка зупиняє мене на вулиці. Говорить про втрату й надбання, про злого чоловіка, про нове знайомство. А потім я випадково натрапляю на Ірину. Чи не забагато збігів на один день?

Я вмент забула і про гонорар, який належав мені за переклад, і про інші свої справи, і замість піти тихо-мирно подалі з цього зачаклованого місця, несподівано для себе пройшла кілька кроків і пірнула непомітно за товстенний стовбур каштана. Моє темно-синє пальто не надто привертало до себе увагу.

Ірина стояла собі біля підніжжя східців і байдуже черкала поглядом по перехожих.

Що я роблю тут? Навіщо мені здалася Ірина? Чи я сподіваюся захопити її за тим, як вона планує убивство? А може, просто на місці злочину піймаю її?.. Хвилин п’ять я картала себе за те, що піддалася настрою й вигадала дурну затію простежити за Іриною, коли східцями з офіційної установи спустився Ілля Дерихвіст. Борідка його сердито настовбурчилася, а брови невдоволено кущилися. Видно було, що в установі справи його пішли зовсім кепсько.

Ірина щось сказала до Іллі, та він тільки махнув рукою. Від веселого блазня не лишилось і сліду. Пара рушила в моєму напрямку, і мені довелося позадкувати, щоб весь час залишатися схованою за деревом. Ілля й Ірина не перемовлялися — радше перегиркувалися, і видно було, що Ірина дорікає чоловікові, а він відгризається й виправдовується.

Коли вони порівнялися з каштаном, я вихопила уривок їхньої мови. Власне, одне тільки слово, яке кинув Ілля:

— …бабай!..

Чи то мені тільки здалося? Либонь, я чую тільки те, що мені хочеться почути, і саме тому ворожкам так легко задурити мені голову, а бабаї ввижаються на кожному кроці…

А раптом все не так уже й випадково?

Поки я стояла з розтуленим ротом, Ілля й Ірина проминули каштан і загубилися серед перехожих. Морозний ясний день кусав за щоки, наче піддражнював мене.

Розділ восьмий

РИТУАЛЬНЕ ВБИВСТВО

Після обіду, коли я повернулася додому, валізка чекала на мене під порогом. Схоже, мій переслідувач вирішив прийняти правила гри і навіть підіграти мені.

Я розщепнула «змійку» тут-таки, в коридорі, не заносячи сумку до хати. І справа не в тому, що я побоювалася, буцім усередині схована бомба, — аж на таке моєї фантазії забракло, — але якого-небудь підступу від бабая, чесно кажучи, я сподівалася. Втім, він мене розчарував: валізка все так само була натовчена газетами, тепер просякнутими чорнилом, але, замість папірця з оптимістичним написом «СЮРПРИЗ!» червоним фломастером, згори лежав пакунок у поліетиленовій торбинці.

Намагаючись не вимаститись у чорнило, я обережно розвинула пакунок і дістала зсередини ще одну газету.

Тільки ця газета мені не належала. Називалася вона «Вечірній вісник» і датована була дев’ятим грудня, а згорнена таким чином, що замітка на другій сторінці одразу впадала у вічі.

Кричущий заголовок — незмінна ознака жовтої преси: «РИТУАЛЬНЕ ВБИВСТВО». Сама ж статейка написана з такими самими скандальними нотками:

«Коли в неділю, 30 листопада цього року, чергова міліційна бригада виїхала на виклик в один із будинків на Борщагівці, ніхто з правоохоронців і подумати не міг, з чим їм доведеться мати справу. В одному з київських «спальних районів» вони очікували щонайбільше нового побутового вбивства. Картина ж на місці злочину завела їх у глухий кут.

Сусідка, яка викликала міліцію, перебувала в крайньому стані збудження і говорити змогла тільки після серйозної дози заспокійливого. Вона повідала, що верталася додому від дочки і помітила, що двері до квартири пані С. прочинені. Здивована сусідка підійшла ближче й погукала пані С. — та замість відповіді зі щілини в дверях просто під ноги їй виповзла величезна змія. Як жінка не знепритомніла, й досі не розуміє, проте вона спромоглася заскочити в своє помешкання і викликати міліцію.

Бригада, яка приїхала дуже швидко, першим ділом впіймала змію, котра металася на другому поверсі, шукаючи вихід, — сусідку налякав звичайний вужик. Майже переконані, що то була фальшива тривога, оперативники зайшли в помешкання пані С. — і були просто-таки заскочені картиною, яку побачили.

Сама пані С., задушена тонким шнурком, лежала на широкому ліжку, а голова її звисала до землі. Навколо були розкидані книжки, здебільшого старовинні латинські, одна з книжок лежала розгорнена на столі, а поруч із нею горіла свічка.

Експерти, які оглядали місце злочину, найбільше уваги приділили шнуркові, яким була задушена пані С., а також книжці і свічці, з чого ми зробили непомильний висновок, що вбивство було ритуальним. Як нам стало відомо від колег загиблої, пані С. досліджувала виникнення, поширення й діяльність таємних братств в Україні на початку XVIII сторіччя. Щоправда, коли ми звернулися за роз’ясненнями до слідчого, який веде цю справу, той відмовився будь-що коментувати».

Ритуальне вбивство?! Ну й нісенітниці! Чесно зізнаюся, я прагматик, в усю цю маячню про таємні братства, всесвітні змови, вчення для посвячених тощо я не вірю. Ну, не вірю, хоч би там що. І зараз, прочитавши газетну замітку, від якої в обивателів мала б у жилах холонути кров, я тільки й здатна була презирливо знизати плечима. Ритуальне вбивство? Може, років тисячу тому, та ще й не в нашій країні, і то я радше повірю, що Ніл Армстронг насправді не ступав на поверхню Місяця, а вся експедиція — епохальна містифікація…

Позбувшись старих заляпаних чорнилом газет, я занесла-таки сумку в квартиру, протерла її (якщо й були на ній чорнильні плями, темно-синя тканина майстерно це приховувала) і знову заховала в шафу. Що ж, нехай лежить до наступного разу. Потім я неспішно пообідала, помила начиння й нарешті зробила те, що мала б зробити одразу, тільки відтягувала час ікс.

Погортавши телефонний довідник Києва й знайшовши номер установи, в якій працювала Кароліна Сокальська, я, ще кілька митей повагавшись, подзвонила. Потрапила, звісна річ, у приймальню, мене довго переправляли з одного відділу до іншого, аж доки я врешті не додзвонилась у відділ, де небіжчицю знали. «Вам треба говорити з Маргаритою Петрівною», — повідомив мені жіночий голос. Я була не проти. Але Маргарита Петрівна говорити зі мною не схотіла — була зараз занадто заклопотаною, натомість запропонувала мені, якщо вже аж така в мене нагальна потреба, приїхати до неї на п’яту годину.

Рівно о п’ятій Маргарита Петрівна зустріла мене напрочуд привітно. В її невеличкий кабінет, заставлений шафами з книжками й папками, з вікна зазирав великий ліхтар, блимав білим оком на стару поліровку, де Маргарита Петрівна виставила дві старенькі чашки з зеленим чаєм, а я додала коробку шоколадних цукерок. Стілець порипував піді мною, хилитлива спинка жалілася, що їй на старість ставало дедалі важче втримувати рівновагу, але вона потерпить мене, якщо я не соватимуся занадто жваво.

Ще заздалегідь я підготувала промову, для чого мені потрібно говорити з Маргаритою Петрівною про небіжчицю Кароліну Семенівну Сокальську, але в затишному кабінеті цілком розгубилася. Сказати, що начиталася дурниць про ритуальне вбивство? Це було би просто верхом глупства. Зізнатися, що мене переслідує невідомий «бабай»? Ще одне безглуздя…

— Розумієте, Маргарито Петрівно, — почала я, — мене викликав слідчий, який веде справу Сокальської, тому що в записникові покійниці знайшов мою адресу… — і раптом я несподівано для себе додала, — а по смерті Кароліни Сокальської зі мною самою почали коїтися дивні речі. Мене переслідують. Не смійтеся, будь ласка, я не брешу…

Та Маргарита Петрівна й не думала сміятися. Вона сьорбнула зеленого чаю, відставила чашку, підвелася з-за столу й мовчки підійшла до однієї з шаф. Я спостерігала за нею з подивом і навіть зачаєним острахом. Що може подумати начальниця відділу, де зовсім недавно працювала старший науковий співробітник Кароліна Семенівна Сокальська, про незграбну відвідувачку, котра торочить про якісь там переслідування? Та певно, що відвідувачка — несповна розуму…

— Погляньте, — Маргарита Петрівна простягнула мені звичайний робочий щоденник, значною мірою затертий і майже списаний, адже рік закінчувався, — це щоденник Кароліни. Міліція вилучила всі папери, а щоденник загубився. Прибиральниця ненароком скинула його зі столу, коли витирала порохи, і він впав під тумбочку сусіднього столу. Ми тільки сьогодні його виявили — от же ж коли повіриш у збіги! Зранку — щоденник Кароліни, по обіді — ваш дзвінок…

— Зрозумійте, — почала я плутано виправдовуватися, — я справді у дивному становищі… Я не була особисто знайома з Кароліною Семенівною… Власне, я взагалі про неї нічого не знала… А потім, коли мені підсунули газетну замітку, де пишеться про ритуальне вбивство…

— А, ту! — зовсім не здивувалася Маргарита Петрівна. — Ми тут усі читали й плювалися. Це ж треба такого понавигадувати! А зрештою, я сама винна, адже це я журналістові сказала, що Кароліна вивчала таємні братства в Україні…

— А свічка дійсно була? — зненацька запила я. — І вуж?

— А Бог їх знає! — Маргарита Петрівна знизала плечима. — Хіба слідство нам про щось каже? Журналісти пронирливі, могли й справді щось таке винюшити… Проте я все одно не вірю. Двадцять перше століття надворі!

Маргарита Петрівна поклала переді мною щоденник і, притиснувши його рукою, сказала:

— Повторюся, міліція вилучила всі папери. Цей щоденник просто дивом лишився в інституті. Мабуть, я мала б одразу, як ми його знайшли, дзвонити в міліцію. Зрештою, я так і зроблю… Вам цей щоденник я показую тільки тому, що ваше прізвище дійсно в ньому є…

Я звела здивовані очі на Маргариту Петрівну. Та махнула рукою й пояснила дещо виправдувальним тоном:

— Ви б утрималися від спокуси погортати щоденник загиблої співробітниці? От і я вчора не вдержалася. Ваше прізвище згадується ще влітку, десь у липні. Я б не запам’ятала його, якби ви самі буквально за годину не подзвонили.

— А в якому контексті?

— Та в якому контексті! Просто прізвище, ім’я, телефон. До речі, у нас тут визначник номеру стоїть, так от, ваш телефон збігається. Не знаю, мабуть, це мене й переконало… Хочете читати — читайте тут, додому вам, звісно, я щоденник не дам, та поки ще не дзвонила слідчому… Ми працюємо до шостої, але в мене є робота, я не поспішаю.

З трепетом брала я до рук щоденник Кароліни Семенівни Сокальської. Навряд чи очікувала з його допомогою розкрити всі секрети. Зазвичай люди не довіряють паперу страшні таємниці, особливо якщо це робочий нотатник. Але вже почерк, недбалий, розхристаний, кольнув мене якимсь передчуттям. Не знаю, куди заведе мене цей путівець, але кудись-таки має вивести.

Гортаючи сторінки, я помалу звикала до нерозбірливої руки Кароліни Сокальської. «16:00. Нарада у М.П.»«Подзвонити у Львів!!!»«Квиток на 10 липня». Потім цифра 10 викреслена, і згори вписана цифра 11. Мабуть, Кароліна планувала якусь особисту поїздку, бо фактично їхала на вихідні, навіть четвер не вдалося прихопити… Ще кілька сторінок — і справді: мій телефон, синім по білому. І приписка: Старий Двір. Я мимоволі поїжилася: була-бо в Старому Дворі востаннє саме в липні. Це все настільки дивно, що я не годна нічого зрозуміти.

Решта уривчастих записів нічого не говорила мені. Мабуть, найбільше нотатки стосувалися роботи, якісь незрозумілі скорочення, невідомі імена, назви незнаних установ і організацій. Час від часу я скидала очі на Маргариту Петрівну, але та читала з якоїсь течки й зовсім не дивилася на мене — чи то з делікатності, щоб не заважати, чи з переконання, що длубатися у власних таємницях я маю сама. І я длубалася, і дедалі глибше занурювалась у життя Кароліни Сокальської, а просвітку й видно не було.

І тому, коли я натрапила на малюнок змія, який заковтує власний хвіст, я здригнулася з подиву. Менше за все чекала наштовхнутися тут на такий очевидний натяк. Щоправда, ні на сторінці зі змієм, ні на попередніх або кількох наступних нічого таємничого я не вичитала. Схоже, просто Кароліна Сокальська, чи то з кимсь розмовляючи телефоном, чи то розмірковуючи, автоматично малювала змія: тільце його було густо заштриховане, а око темне-темне й кругле, як ґудзичок.

Поряд зі змієм — маленька церковця з банею-цибулиною, на вершечку якої стримів хрест. Цоколь церковці розмальований нерівними кружечками, наче він мурований із каменю-кругляка. Десь на підсвідомому рівні мені привиділося, що я вже колись бачила схожу церковцю. Навряд чи в Києві — занадто мініатюрна вона для нашого пишного міста. Не церковця навіть — капличка.

Я гортала і гортала щоденник. Ось уже й листопад — фатальний місяць. Тут я вивчала записи прискіпливо, намагаючись розшифрувати кожне слово і кожне скорочення. «21.11 — туди, 23.11 — назад». Знову поїздка на вихідні. Нижче каліграфічно написано: «ЧОРНА КНИГА», обведено рамкою, навхрест перекреслено. Мабуть, це щось, пов’язане з роботою: спершу їй доконче для дослідження потрібна була якась Чорна книга, потім необхідність відпала…

— Ви закінчуєте? — урвала мої розмисли Маргарита Петрівна. — Майже сьома, вже, мабуть, час закруглятися.

— Так, так, я закінчую, — закивала я і навіщось докинула, — я вже на листопаді… А ви не знаєте, — запитала я, повагавшись, — що тут за згадка про якусь Чорну книгу?

Маргарита Петрівна підвелася з-за столу, стала в мене за спиною і зазирнула мені через плече в щоденник. Глянула на напис, перегорнула кілька сторінок назад, потім уперед, стенула плечима й відказала:

— Не знаю. Це, мабуть, щось із вісімнадцятого століття. Кароліна якось розповідала легенду про Чорну книгу, я вже не пам’ятаю, вона ж досліджувала якраз той період… Ну, міліція ж вилучила всі папери, тож нічого я вам зараз не знайду. А чому ви питаєте?

На це відповісти я навіть самій собі не могла. Повелася на промовисту назву — Чорна книга? Чорної ночі чорна людина принесла чорну книгу…

— Дуже дякую вам, — мовила я, простягаючи щоденник Маргариті Петрівні.

— Нема за що, — усміхнулася та. — Наскільки я зрозуміла, він вам не надто допоміг. Але ж, — додала вона, — ви й не фахівець: може, міліція знайде в ньому більше цікавого.

І найперше — мої пальчики. Ох, тепер, коли Маргарита Петрівна віддасть щоденник слідчому, а він знайде на ньому цілий розсип моїх відбитків, буде йому радість, а мені головний біль. Втім, думати треба було раніше, а не піддаватися спокусі покопирсатися в чужих записах. Або читати щоденник у рукавичках. Я уявила собі картину: на очах у враженої Маргарити Петрівни натягаю чорні шкіряні рукавички й, наче досвідчений злодюга, крадькома перегортаю сторінки…

На вечір морозець прихопив землю, калюжі вкрилися кригою, і де тротуари не були посипані піском, люди дріботіли короткими крочками, ледь не падаючи. Я вийшла з інституту, спустилася мармуровими сходами, цупко тримаючись за поруччя, й роззирнулася. Найближче метро — через парк, темний о цій порі, та люди сміливо завертають туди, тож і мені не варт жахатися.

Я саме стояла на переході, чекаючи, коли загориться зелене світло, коли погляд мій упав на високу постать, яка спускалася мармуровими східцями з другого крила інституту. Чоловік рішучо попрямував до переходу. Я не відзначила момент упізнавання: чи то ще на сходах, чи то коли він підійшов зовсім близько й зупинився перед переходом, але я мимоволі торкнула його за лікоть і мовила:

— Пилипе?

— Добрий вечір, — звів він на мене погляд. — Ти що тут?..

— А ти тут?.. — одночасно з ним пробурмотіла я.

— У цьому інституті — чудова бібліотека. Ти собі навіть не уявляєш! — його обличчя було натхненним. — Вам, киянам, узагалі щастить — усе найкраще для вас. Хіба міг я колись у нашому містечку навіть мріяти про такі розкоші, якими ви можете користувати щодня: театр оперний, театр Франка, а музеї, а бібліотеки!..

— Ти на метро?

Пилип Прокопович кивнув.

— То ходімо.

Червоне око світлофора згасло, а натомість загорілося зелене.

Розділ дев’ятий

КНИГА БУНТУ

Тринадцяте число — добре, що не п’ятниця. Хоча, якщо зважити, як починалася ця субота, може видатися, що в календарі сталася прикра помилка.

Зранку першим, що трапилося мені на очі, була газета-сюрприз, яку вчора підкинули під двері. За сніданком я погортала її. Глянувши на вихідні дані, я поїжилася: учора не запримітила, що «Вечірній вісник» видається саме у тому містечку, де мешкає Ростислав. Наклад — дві тисячі примірників. Головний редактор — Ілля Дерихвіст. Я ляснула себе по лобі: Ілля! Як могла я забути?!

Тепер уже прочитала газету за дев’яте грудня від дошки до дошки, не зупинилася навіть на сторінці оголошень. По діагоналі передивишись об’яви про нерухомість, я дійшла до «Різного».

Газета вдруге змусила мене здригнутися.

Третє ж оголошення мало такий зміст: «Шукаю «Чорну книгу», надруковану у травні 1941 року. Автор невідомий. Маєте інформацію — звертайтеся на адресу chorna_knyha@hotmail.com».

Отже, ще раз вигулькнула Чорна книга. Поки що я чую про неї вдруге — це може бути і простий збіг. Але ж дивний який! Переконатися, що тут немає жодного умислу, можна хіба одним способом — написати автору повідомлення. Зрештою, нагальних справ на сьогодні в мене все одно не заплановано…

Соромно зізнатися, але проживши стільки років на світі, я не прочитала жодної книжки, ба навіть брошурки, присвяченої чорнокнижникам. І зовсім не тому, що сторонилася диявольщини, — просто, повторюся, мій прагматичний і цілком матеріалістичний мозок відкидав усіляку містику. Страшні оповіді про відьом і відьмаків, про ножі під столом, гральні карти, зашиті в подушку, просипану сіль і товчене скло біля порогу, якими час від часу грішила Ліна Оверченко, минали мене повз: я із задоволенням слухала про всіляку чортівню, але не вірила ні на секунду. Може, тому, що сприймала це за художню літературу — усну народну творчість. А може, тому, що повірити у містичне — перекинути звичний світ із ніг на голову.

Знову дорога моя пролягла в інтернет-кафе — не хотілося лишати у всесвітній мережі слідів у вигляді домашнього ай-пі. Я довго міркувала над текстом власного листа. Хотілося скласти його так, щоб, з одного боку, заінтригувати адресата, а з другого, змусити його відкрити карти. Я писала й видаляла, заміняла одні слова іншими, і зрештою зупинилася на простому варіанті: «Поділюся відомостями про Чорну книгу при особистій зустрічі».

Щоб не гаяти часу, я прочесала інтернет. Чорна книга, чорнокнижжя загалом користувалися неабияким попитом — я надибала купу тематичних сайтів і ще більше химерних відомостей. Враження складалося, що й досі дехто вірить: на дні морському поховане мідне місто, в якому стара відьма укрила Чорну книгу під гарячим каменем Алатирем. І в наші дні чорнокнижники намагаються дістати її, але вона зв’язана страшним прокляттям на десять тисяч років…

Списана замовляннями, чарами й знахурськими рецептами книга під назвою «Чорна книга середньовічного чаклуна» навіть була надрукована відомим російським видавництвом і продавалась у не менш відомій інтернет-книгарні усього-на-всього за п’ятнадцять гривень!

На сайті «Архіви Мерліна» подавалася така кількість книг із чорної магії (за помірну плату, звісна річ), що за все життя не перечитаєш. І останніми у довжезному переліку йшли аж три Чорні книги сатани. Я вирішила їх не розкривати — ще нашлють порчу на громадський комп’ютер… Принагідно я дізналася, що Мерлін був чаклуном і наставником короля Артура з кельтських міфів.

Але найцікавішою була інформація з усесвітньої інтернет-енциклопедії. «Чорна книга Кармартена», уельський манускрипт ХІІІ сторіччя, який отримав назву завдяки чорній палітурці, зараз зберігається в Національній бібліотеці Уельсу. Саме в цій книжці серед інших поетичних творів наводяться легенди про короля Артура та Мерліна, якого ще називають Мирдіном… Думки заскакали одна поперед іншої: а якщо схожий манускрип потрапив до рук Кароліні Сокальській? Вона-бо історик, могла щось десь і відкопати. Хоч вона й займалася вісімнадцятим сторіччям, як підтвердила Маргарита Петрівна, може, насправді про інший час ідеться? Бо ціна такої книги — либонь, і більша за людське життя…

Час від часу я зазирала в поштову скриньку. Відповідь прийшла за півтори години — коли я вже збиралася кинути марну справу чекання й забиратися геть. Мій співрозмовник готовий був зустрітись у Києві просто сьогодні, в будь-який зручний для мене час.

Я роззирнулася по кафе. Не таке вже людне, зважаючи на робочий час, але місце цілком безпечне. Близько від метро — тепер, коли мені повсякчас вважається, буцім у спину хтось дихає, я волію не вдаватися до довгих піших прогулянок. Я списалася з мисливцем на Чорну книгу й призначила йому зустріч тут-таки, в інтернет-кафе.

Годину я згаяла, роздивляючись старі світлини невідомців на стінах. Дивне дизайнерське рішення — на фото панянки в кринолінах і застібнуті на всі ґудзики офіцери, а між світлинами де-не-де — символи радянської доби: старі таблички з назвами неіснуючих уже вулиць, плакати з зображенням суворих інтелігентних робітників, готових виконувати й перевиконувати, вимпели соцзмагань.

Але година добігла кінця, і…

Двері відчинились, і до приміщення ввалився цікавий персонаж. Незважаючи на морозець, шкірянка наопаш, а на шиї — чорна хусточка. У вусі — срібна сережка, у носі теж круглий кульчик. На пальцях срібні персні. Черевики жовті, на грубезній підошві, шнуровка ледь не під коліно. Джинси хаотично подерті строго за дизайнерським планом. Цілком можна уявити, що така людина цікавиться Чорною книгою і рештою подібних дурниць.

Я так витріщалася на новоприбулого, що він підморгнув мені й попрямував до мого столика.

— Привіт! Ви не мене чекаєте? — спитав.

— Як знати… — примружилась я у відповідь.

— Гарна сьогодні погода, морозна.

— Ви про погоду прийшли говорити чи про книжки?

Персонаж викотив очі.

— З красивою жінкою — про книжки? Останню книжку я прочитав у школі й постарався чимшвидше забути…

Холостий вистріл. Я скисла.

— Вибачте, маю працювати. Шкода, що ви не волієте говорити про книжки, — і я повернулася до комп’ютера.

Він зробив рух, ніби хотів знизати плечима, а тоді розвернувся й посунув до бару. За мент він зник у клубах тютюнового диму.

А ще за мить двері знову відхилилися, й у приміщення ступив той, на кого я чекала.

Ще не встиг він звернути на мене увагу, ще тільки мружив очі, звикаючи до півтемряви підвалу, а вуса й борідка стовбурчилися занепокоєно, як я вже знала, що це мій клієнт.

— Іллє! — покликала я й помахала рукою.

Він здивувався надзвичайно.

— Ви?.. Ти?..

Я кивнула.

Ілля наблизився, плюхнувся на сусідній стілець.

— Ну, зізнавайся, — насупив він вдавано-суворо брови, — привела за собою хвоста? Наша таємнича справа не терпить сторонніх!..

Я не знала, як реагувати: з одного боку, в очах Іллі скакали бісики, з іншого боку, усі ці події, що переслідували мене останнім часом, не налаштовували на жартівливий тон. Але я вирішила ризикнути й зіграти.

— Ваша таємничосте, вжиті мною заходи безпеки гарантують, повторюю, цілком гарантують конфіденційність нашої розмови… Але прошу підтвердити, що про зміст її не стане відомо навіть вашій дорогоцінній половині! А тим паче друкованому органу, що його ви маєте честь очолювати.

Ілля церемонно приклав руку до грудей.

— То що ви маєте повідомити мені?

Я приклала палець до вуст, підвелася з-за столика й дійшла до бару. Замовила дві склянки слабкоалкогольного напою. Коли я повернулася, Ілля нетерпеливо совавсь у кріслі. Чорна книга таки муляла йому.

— Ну, кажи вже, кажи, яку інформацію припасла для мене? А, до речі, ти ж оголошення прочитала у «Вечірньому віснику»? А звідки ти його взяла? Знаєш, — повідомив він довірливо, — я півжиття поклав, щоб ця газета продавалася і, головне, купувалась у Києві!

Чомусь зовсім не хотілося зізнаватися Іллі, яким чином «Вечірній вісник» потрапив мені до рук. Ілля поводився цілком природно — наче й не було в його газеті повідомлення про ритуальне вбивство, чи він не надавав значення таким бульварним пліткам…

— А мою увагу, — раптом зважилася я, — привернула стаття про ритуальне вбивство…

— А, та! Дурниці це все. То Людмила писала, вона в нас любить усе містичне. Притягнула звідкись інформацію, загорілася: опублікуй. Я хутко пробив через знайомих — дійсно, смерть жіночки на ім’я Кароліна (не пам’ятаю прізвища) мала місце, обставини з’ясовуються, щось там іще було таке загадкове… не згадаю. Словом, надрукував я ту статтю. Мені, правда, з роботи покійниці дзвонили, обзивали всілякими словами… Та, що вже говорити! — він махнув рукою. — То як там із Чорною книгою?

— Хотіла б я знати, — мовила я задумливо, — для чого пишуться такі книжки…

— Це все робиться, щоб перемудрити довірливих людей собі на користь.

— Обморочити ближнього — вічна тема… — кивнула я. А крім того, як «обморочити», затуманити голову, Чорна диявольська книга учить навести порчу, посіяти ворожнечу, наслати сухоту на красу дівочу…

— Коли йдеться про братовбивство, то не морока, то щось трошки гірше…

— Бісівське намовляння, — кивнула я. Бо ж чорнокнижники, вважається, вчаться чародійства у чортів і продають їм душу.

— Кого ж біс намовляє? — вигукнув раптом Ілля. — Тих, хто обирає самопосвяту, чи тих, хто їх обмовляє?

Я не знайшлася, що відповісти, — в далеку пору середньовіччя і освіта, і наука здавалися чорнокнижжям, достойним кострища, тож для будь-кого, хто у темні часи мав сміливість вирізнятися з-поміж інших, самопосвята межувала з самопожертвою… Натомість я спитала:

— Чекай, а книгу наговорів хто ж видрукував у сорок першому році?

— Як хто? — вирячився Ілля на мене. — ПУН. Як ти можеш не знати?

Спершу здалося, що я не розчула. Що за ПУН такий? Ці три літери абсолютно не в’язалися з чорнокнижництвом. Потім мозок обробив інформацію й пов’язав в одне ПУН і сорок перший рік. Розкол ОУН на мельниківців і бандерівців, Провід українських націоналістів під орудою Андрія Мельника… Але до чого тут Чорна книга?!

— Почекай, я заплуталася, — помотала я головою. — Здається, я не те подумала… Скажи мені про потрібну тобі книгу детальніше.

Ілля терпляче пояснив:

— «Чорна книга бунту», автор невідомий — ясно тільки, що він член ПУН. Видана тисяча дев’ятсот сорок першого року як агітка, яка мала на меті висвітлити розкол ОУН на користь мельниківців. Фактично, Бандера і Ярий у ній таврувалися, як диверсанти. Наклепи на «братовбивць» спростовано зараз документами з відкритих архівів КҐБ…

Я тільки кліпала очима. Книга наговорів — то книга не замовлянь, а наклепів! Ціла наша химерна розмова видалася тепер божевільним жартом. Чорна книга, яку мала на увазі я, не мала нічого спільного з книжкою, що про неї говорив Ілля.

Тобто, «Чорна книга бунту» не має стосунку до смерті Кароліни Сокальської? Звісна річ, загибла була істориком, могла розколом ОУН цікавитися, рідкісну книжку шукати для роботи, але ж видана у сорок першому році агітка не може бути раритетом, за який убивають?!

— Егей! — Ілля поклацав пальцями в мене перед очима, щоб привести мене до тями. — А ти яку книжку мала на увазі?

Не могла я зізнатися йому у власній дурості!

— Та, не звертай уваги. Непорозуміння вийшло. Я собі щось таке намислила, що аж соромно признаватися…

Ілля розреготався. Відсміявшись, він узяв мене під руку.

— Словом, надурила ти мене. Викликала, тільки щоб підпоїти, — він потрусив порожньою склянкою. — Отже, нема в тебе «Чорної книги». Треба це відзначити — ходім вріжемо по тістечках. Зізнаюся по-секрету, страх як люблю солодке!

Розділ десятий

КУЗИНКА

Першою на столі з’явилася риба під майонезом.

Святкування батькового дня народження — незмінний ритуал, до нього ми готуємося заздалегідь.

Подарунок — на замовлення, гостина — за традицією. Цьогоріч, щоправда, я умовила маму запекти курку з яблуками, і тепер м’ясо умлівало в духовці, пускало соки й пахтіло несамовито. Якщо гості не з’являться у найближчі десять хвилин, я стеку слиною, як курка — соком.

Мама виставила парадний сервіз, який з’являвся на столі тільки за урочистих подій, кришталеві келишки та високі бокали львівського кольорового скла — й одразу перемінилася вітальня: світло заграло у багатогранному склі, відбилось у книжковій шафі, підсвітило різнобарвні корінці книжок, перекинулося на скляні підсвічники.

Я перевдягалася, коли мою увагу привернуло тихеньке дзвякання, яке долинало з вітальні. У не застібнутій ще сукні я встромила голову у проріз дверей.

Хіба важко було здогадатися!

Посередині святково столу, схиливши писок над широким тарелем, на напівзігнутих пружних лапах, готових кожної миті дати драла, метучи хвостом, аж бокали небезпечно нахилялись і дзвеніли об тарілки, застигла наша стара кицька й пекла[5] рибу.

— А-а-а-а! — вдихнула я.

Вронивши останній шматок, смугаста мародерка тінню шугнула під стіл і розчинилась у присмерку.

Найпершою завітала батькова родичка, яку він називає сестрою, проте точного ступеня спорідненості нам так і не вдалося встановити. У Старому Дворі, звідки вони родом, якщо добре покопатися, чи не всі мешканці виявляться родичами. І то — досить близькими, аж ніяк не в сьомому коліні.

— Тролейбуса чекала сорок хвилин, курча мать! — вигукнула татова сестра темпераментно й одразу ж похопилася: — Вітаю, Тарасе, з днем народження, би ти був у нас здоровий.

Сусідам довелося тричі дзвонити по телефону, щоб вони швидше збиралися, вдягалися, кидали нагальні справи й нарешті приєднувалися до господарів, у яких уже почалися голодні галюцинації.

Хвилин за десять сусіди все-таки з’явились у нашому гостинному домі.

Спочатку в коридор впливла здоровезна пляшка. Сусіда турботливо притискав її до грудей, підтримуючи за денце. Скільки ж там має бути літрів?

— П’ять літрів, — гордовито оголосив сусіда. Його жінка соромливо визирала в нього з-за плеча.

— Горілка? — недовірливо перепитав батько.

— Аякже, — підтвердив сусіда, — найвища проба.

Отримавши цінний подарунок, батько зразу ж ледь не впустив пляшку на підлогу, не очікуючи такої ваги, і вже хотів було примостити на столі, коли присутні дружно замахали руками, відмовляючись просто зараз розпити п’ятилітровий баняк оковитої. Батько притулив пляшку-монстра на журнальному столику.

— Хто ж це таке шкло робить? — вигукнула його сестра. — Бодай мене качка вбрикнула!

Вона підняла пляшку, охнула, зігнувшись під її вагою, роздивилася чорну з золотом етикетку. Кумедна пляшка мала широчезні боки й крихітний закоркований вінчик, який видавався чужим на її дебелому тілі.

Батькова сестра поставила пляшку на місце, але мама, яка щойно з’явилась у вітальні, одразу ж підхопила скляне одоробало, зважила в руках, похитала головою. Якби такою пляшкою вперіщити комусь по голові, мокрого місця не лишиться. Щоправда, і замахнутися нею — неабияка справа.

Мене теж учепилася цікавість. Навчена гірким досвідом попередників, пляшку я брала одразу двома руками. Важила вона не менше тонни. Допіру наблизивши око до скла, я зразу знала, що це ручна робота: вінчик приліплений до уже готового тіла.

Постукавши пальцем по найбільшій бульбашці, що небезпечно застигла у склі, готова луснути за першої-ліпшої нагоди, я гримнула пляшку на журнальний столик. Пити гості її не збираються, де ж ми зберігатимемо цю махину у малометражній батьківській квартирі?

— Ви за стіл сідаєте — чи так і далі забавлятиметеся пляшкою, не звертаючи уваги на народженика? — обурювався батько. Засоромлені присутні нарешті повсідалися.

Чи бували ви коли-небудь на традиційному застіллі? Гадаю, не мені вам розповідати, які тости виголошуються тут, як швидко зникають страви з тарелів, про що точаться розмови. Перші півгодини гості зосереджено наминають харч, час до часу відриваючись на чарчину та квапливо вливаючи її собі в шлунок. За півгодини настрій різко змінюється. Теперечки пора пристати до серйозної розмови. Долі людства — в руках знавців усього на світі.

— Я в лікарні лежала, — палко оповідає татова сестра, — а зі мною в палаті якась кацапка з Криму. А тут мова зайшла про те, що давно час прирівняти воїнів УПА до ветеранів. А вона візьми та й бовкни: «Тих фашистів не визнавати треба, а вирізати до ноги, щоб і духу не було!» Так і ляпнула, курча мать, у мене аж в очах потемніло. Людоньки, що зі мною зробилося! Я вже не пам’ятаю, що їй говорила! Якби могла-м встати з ліжка, придушила б курву! Ой, не можна так казати, Божечку, прости мені пригрішеніє, але я себе не тямила, так її проклинала! То вона до мене потім словом боялась обізватися…

Мама вимкнула духовку: курка вже готова. Ми зібрали тарілки, і я швидко на кухні їх перемила й повитирала. Коли повернулася до вітальні, різкий запах вдарив у ніздрі.

— Що це в нас так перегаром смердить? — не втрималася я. — Ми ж іще, можна сказати, й не починали пити!

Звуки телевізора вплітались у застільні розмови, створювали майже нерозрізненний глухий шум, який змушував присутніх підвищувати голос, майже кричати, відчайдушно жестикулювати, допомагаючи собі, торгати співрозмовника, щоб привернути його увагу.

— …А вона, — розповідала батькова сестра, — одного разу приходила до мене, десь улітку, ще про Наталю питала…

— Хто? — поцікавилась я автоматично, вихопивши уривок розмови.

— Рузі дочка. Ми раз із Лілею у Ковель їздили, то дорогою заїжджали до них… Ще пес у них був, сірий такий, мов вовк, до нього всі боялися підходити, а Лілька з ним бавилася…

— А я тут до чого?

— Та вже не пам’ятаю, розмова зайшла — спершу про цьоцю Вету, твою бабцю, тоді якось на тебе перекинулася.

— І що?

— Я їй телефон твій дала, вона начеб хотіла родинний зв’язок відновити.

— Ніхто мені не дзвонив.

— Ну, — мовила татова сестра, — може, ще подзвонить…

Я знов згубила нитку розмови.

Але назавтра був робочий день, і гості, потомлені експресивною розмовою, похопилися, що час забиратися додому. Ще випили на коня, ще гримнули дружно келихами — і все, вечірка скінчилася, тиша запанувала в хаті, і тільки кицька совалася з кухні до вітальні, плутаючись під ногами, й заводила звичну пісню: «Ня-а-ав! Що ж ви мені нічого не лишили, іроди кляті! Ня-а-ав! А в мене ж рісочки в роті не було з самого… ну, того… цеє… ну, коли ви рибу на столі без нагляду зоставили… Ня-а-ав! Згляньтеся, людоньки добрі!..» Мама вже потихеньку підсовувала киці ласі шматочки, доки батько не бачить.

Через день народження я не встигла розповісти Ліні про чергове моторошне послання, яке отримала від загадкового бабая, і хоча годинник уже вицокував п’ятнадцять по одинадцятій, не могла перебороти спокуси розділити свої турботи з кимсь, хто радо кинеться мене розраджувати.

Замкнувшись у колишній своїй кімнаті, де й досі ліжко чекало мене будь-коли, тільки-но з’явиться у мене охота погостити у батьків довше одного дня, я присунула до себе телефон. Зняла слухавку й була готова натиснути першу цифру.

Гудок не озивався.

Такий звичний, очікуваний, передбачуваний звук не пролунав.

Так було одного-єдиного разу, коли сусіда — вмисне чи невмисне — перетяв у коридорі телефонний шнур, який вів до нашого помешкання. Ми довго не могли збагнути, чому телефон мовчить, і тільки телефонний майстер, нами викликаний, здогадався перевірити цілісність дроту поза межами квартири. Довгий хвіст обрізаного шнура сиротливо звисав зі стелі.

Взувши черевики, я підійшла до дверей і вже намірилася визирнути на коридор, щоб упіймати зловмисника на гарячому, коли страшний здогад заморозив мене. А якщо це не просто так, а якщо саме бабай продовжує бавитися зі мною — і тепер я несамохіть наражаю на небезпеку близьких?..

За вікном завив собака, й одразу потому вереснув переляканий дівчачий голос. Я підлетіла до вікна. У чорній ямі пустельної вулиці мені ввижалися страховиська. Виповзали з закамарків, насувалися на мене з усіх боків, променіли кровожерними очима. Знову прокинулося кляте відчуття, буцімто хтось підглядає за мною крізь шибку. Гримнув феєрверк — і я заледве не беркицьнулася на підлогу: ослаблі ноги не тримали мене.

Вискнули шини, вихопилися з пітьми два жмути світла — й машина, хвацько вирулюючи з-за рогу, на шаленій швидкості помчала уздовж безлюдної дороги, чи то здоганяючи жертву, чи то, навпаки, втікаючи від карника. Серце моє калатало об ребра, немов йому забракло в тілі місця й воно проривалося на волю.

Підозрілий стук долинув згори, з квартири над нашою. Обережний такий стук, який миттєво відбирає сон. Так тихо, неквапно перестукуються між собою потойбічні потворні чудовиська, потім спускаються по вентиляційній шахті, вповзають у помешкання крізь візерунчасту решітку, совгають по стіні, а тоді холодні чіпкі щупальця торкаються шиї…

Так яскраво уявила я собі невідому почвару, що ледве не зарепетувала на всю хату, коли щось діткнулося литки. Непритомніючи, я краєм ока помітила пістряву тінь, яка ковзнула до трилітрової банки з водою й почала хлебтати. Дриґаючи лапами, наче стоїть не на лінолеумі, а на річковій мілині, наша кішка спокійно пила воду, і байдуже їй було до моїх нав’язливих жахів.

Знову я вийшла з кімнати та прислухалася до того, що робиться за вхідними дверима. Не могла себе примусити відімкнути замок і бодай визирнути. А там заповзявся їздити туди-сюди ліфт, скрадливі голоси перемовлялися не відомо про що, хтось згори нісся по сходах, глухо гупаючи через три сходинки, унизу в під’їзді бахнули вхідні двері, і чи то мені почулося, чи то насправді долинув шум, ніби там вовтузилося кількоро розбишак. Я позадкувала від дверей, зайшла до своєї кімнати і з ногами залізла на ліжко. Ніяк не могла зігріти холодні від переляку долоні.

— Дійсно, а чого це в нас так перегаром смердить?.. — буркнула мама, переходячи з вітальні до кухні. — А подзвоню-но я сестрі, бо вона, коли батька вітала, хотіла про щось поговорити, а я тут з гостями… Гей, а ви знаєте, що в нас телефон не працює?

Батько, який уже вклався спати, нехотя виліз із-під коца і почалапав на кухню. Я зачаїлася, як мишка під мітлою. Чути було, що батько кілька разів зняв трубку, потім поторсав дріт, перевіряючи, чи не розірвався бува контакт десь на вході в апарат, тоді гукнув з кухні:

— Наталко, ану послухай, чи у тебе працює телефон!

— Ні, — пискнула я у відповідь ледь чутно.

— Чи ти вже спиш? — батько, вочевидь, не розчув мого слабкого голосу.

— Ні, не працює, — трохи голосніше промовила я.

Батько вийшов із кухні й замислено зупинився коло вхідних дверей. Тільки хай не виходить на сходи, молила я подумки, обмираючи від однієї думки про те, що за дверима чатує бабай.

Але батько і сам поки що не горів бажанням виходити, тим паче, неодягнений. Він особисто перевірив мій апарат, упевнився, що той мовчить, сам до себе промимрив:

— Треба розетку перевірити. Може, я контакт обірвав, коли совав журнальний столик…

Аякже! — хотілося з гірким сарказмом вигукнути мені. Хай перевіряє розетку, я-бо певна, що не в ній справа. Це бабай, бабай. Це він знущається з мене, не полишаючи в спокої ні на хвилю. Чим прогрішилася я перед ним?

Батько дістав із шафи-пеналу викрутку й промаршував до вітальні. Як не дослухалася я, не змогла почути, що він робить, аж раптом сердитий крик вивів мене із заціпеніння.

— От бісове пійло! — лаявся батько. — Най йому грець!

Я підхопилася з ліжка й полетіла до вітальні. Батько стояв навколішках коло журнального столика й ніяк не зважувався взяти до рук трилітрову подарункову пляшку. Наблизившись, я помітила криву розколину, що звивалася від денця десь до середини пляшки, а під нею — величезну калюжу, з якої немилосердно відгонило спиртом.

— Повитирай тут скоро, — кинув через плече батько. — Бо поки горілка не висохне, телефон не запрацює.

Від надміру переживань ноги мої підкосились — і я м’яко опустилась у крісло, придушивши кішку, яка саме влягалася спати. Кішка заверещала, стрибнула з крісла — й приземлилася рівно посередині горілчаної лискучої калюжі.

* * *

— Чому ви мені не сказали, — гримотів молоденький слідчий, стиснувши величезні кулаки й горою нависаючи над столом, — що Кароліна Семенівна Сокальська — ваша родичка, троюрідна сестра?!

У присутності грізного слідчого нестерпно хотілося хреститися й божитися й захриплим від хвилювання голоском пояснювати, що я ні в чому не винна. Новина впала на мене, як сніг на голову. Троюрідна сестра? По батьковій лінії? Але ж чия вона дочка й онука? Чесно кажучи, своєму родинному древу я приділяла досі мало уваги: в архівах копирсатися не мало сенсу, бо з маминої лінії всі архіви — на території інших, хоч і суміжних держав, а з батькової лінії — взагалі не існують, бо вивезені були переляканим священиком якраз напередодні приходу совітів.

— Не знала цього, — кволо відбивалася я. — А ви звідки дізналися?

Слідчий поглянув на мене недовірливо.

— Нотаріус озвався. Вона залишила заповіт.

— Справді?

Заповіт ще був у моїй свідомості ділом екзотичним і ексцентричним. Та й які такі статки могла мати одинока жінка, що проживала у крихітній квартирці на Борщагівці? Кому ті статки відписувала?

Слідчий насмішкувато примружився.

— Помешкання відписане вам. З однією умовою.

Я хапнула ротом повітря.

Слідчий не поспішав розповідати далі, взявся натомість перекладати папери на столі, потім повернувся до сейфа, витягнув звідти течку. Дістав папірець, довго читав. Нарешті звів на мене глумливі очі.

— Умова нескладна. Всього-на-всього вам треба поховати Кароліну Семенівну Сокальську у фамільному своєму гробівці. Маєте такий?

З цим фактом довелося погодитися.

— Завтра ви можете забрати тіло. Зі свого боку, ми вже всі формальності виконали, тож перешкод для поховання немає.

З жахом я подумала про те, скільки довідок мені, чужій, фактично, людині, доведеться зібрати, доки я отримаю змогу виконати останню волю покійниці! А потім перевезти тіло за шістсот кілометрів — чим?! Я поняття зеленого не мала, що роблять у таких випадках, і абсолютно не хотіла залучати до цієї справи батьків. На похорон, якщо захочуть, вони приїдуть, тут уже я не зможу мовчати, та поки що…

— Скажіть, будь ласка, — мовила я до слідчого, — а що ще було в заповіті? І чи зможу я його отримати? Як я розумію, він мені знадобиться, аби довести, що маю право займатися похороном…

Бо ж спадщина, — хотіла продовжити я, — то нешвидке діло, півроку чекати треба, та й не вона мене зараз хвилює. Важливішим було дізнатися, чому Кароліна Сокальська, котру я в житті своєму не знала (я певна! навіть у дитинстві, навіть шмаркатим немовлям!), навіщось вибрала саме мене своїм наступником. А якщо вона справді розшукала мене напередодні загибелі, бо мала до мене якусь важливу справу… А якщо підозрювала, що її можуть убити (за що?!), і написала на мене духівницю, бо їй чомусь здалося, що я зможу допомогти викрити вбивцю?.. Ні, казна-що верзеться! Приголомшлива новина позбавила мене решток здорового глузду.

— Заповіт я вам згодом передам, — увічливо мовив слідчий. — А поки що можете взяти копію.

— Що ж я робитиму з копією? Мене, мабуть, і в трупарню не пустять?..

— Для трупарні я вам випишу довідку. До речі, довідка підійде і для Загсу.

Слідчий комусь зателефонував, влетіла дівчина з «їжачком» баклажанного кольору і з такими ж фіолетовими вустами, вислухала короткі розпорядження і зникла. За десять хвилин вона повернулася з копією духівниці і довідкою з великою круглою печаткою. Що ж, озброєння хирляве, та вже яке є…

— Дайте перепустку, я вам підпишу, — промимрив слідчий, і я зрозуміла, що на сьогодні можу бути вільна. Навіть якщо він мене й підозрював у чомусь, вкрай уміло цього не виказав.

Надворі сніжок війнув мені в обличчя, охолоджуючи розпашілу шкіру. В руці я так і тримала два папірці, й сніжинки почали осідати на синю печатку; я острахнулася, що зараз сині чорнильні літери попливуть, і хапливо заховала документи під куртку. Що робити далі, я не уявляла.

І тоді я знову згадала про Ліну Оверченко, яка тільки одна могла витягнути мене з халепи. Набрала номер її мобільного.

— Бубочко, стій там, де стоїш, — кинула вона у відповідь на мої плаксиві стогони, — зараз приїду. Я тут недалечко.

Всю другу половину дня ми з Ліною літали по установах.

У морзі нам не хотіли виписувати довідку, бо того лікаря, що робив розтин, десь не було. Його начальник кривився й просив почекати години чотири, не більше. Тоді Ліна випхала мене в коридор, сама залишилась у кабінеті лікаря, а за п’ять хвилин уже вийшла з потрібною довідкою.

У Загсі, точніше, РАЦСі, ми потрапили в запізнілу обідню перерву, всі двері були замкнені. Сорок хвилин ми чекали третьої. О третій нічого не сталося. Ліна загупала в двері спершу кулаком, тоді носаками крихітних своїх черевиків. Ще хвилин за п’ятнадцять, коли я вже перетворилася на бурульку, а Ліна, навпаки, розчервонілася так, що розстібнула дублянку, до нас вийшла сувора пані й гримнула:

— Чого ви стукаєте? У нас обід.

Вже не пам’ятаю, скільки часу забрало оформлення паперів. Пригадується тільки, у мене весь час крутилося в голові, чому свідоцтва про смерть видаються там само, де й свідоцтва про народження. Так, і в церкві той самий священик і хрестить новонародженого, і відспівує покійника, але мені ці два обряди ввижалися несумісними, щоб зводити їх під одним дахом.

Потім Ліна потягнула мене на вокзал. У якійсь кімнаті, де кільцями звивалися нескінченні черги, ми напрочуд швидко домовилися, що завтра зможемо здати гріб із тілом і що я теж поїду тим самим потягом. Лишалося тільки замовити труну. Це було найлегше завдання: були б гроші. А гроші були — отримала нарешті гонорар за переклад. Цікаво тільки, хто зустріне мене у Старому Дворі, де я збираюся ховати Кароліну Семенівну Сокальську, новоспечену свою кузину?

Але й це питання вирішилося легко. Моя тітка, що у Старому Дворі проживала, сама колись везла чоловіка в труні з Росії, з заробітків. Хоч як страшно було їй проходити вдруге через те ж дійство, я не мала іншого виходу — вимушена до неї звернутися. Вона пообіцяла, що зі священиком і на цвинтарі буде домовлено, тож я тільки маю забрати труну з поїзда й довезти до міста. Катафалк вона замовить, він чекатиме мене на двірці.[6]

Увечері, коли ми з Ліною напивалися гарячим чаєм з ложкою горілки — щоб відігнати непередбачену застуду, я подумки була вже далеко — на зимовому цвинтарі, уявляючи, як ми відчинимо старовинний гробівець. Чому Кароліна Сокальська доручила це зробити саме мені? І чим зможу я віддячити їй за негадано отриманий спадок — хай він і коштував мені клопотів і нервів, таж людина безкорисливо віддала мені єдине те, що мала… За які заслуги?

* * *

Засніжений цвинтар зустрічав жалобну процесію. Зо два десятки людей зібралося провести Кароліну Семенівну Сокальську, і хоча ніхто з присутніх не був із нею особисто знайомий, ланці кревної спорідненості є міцнішими за будь-які умовності близького знайомства.

Попереду труни несли хрест. Гріб уже запечатали в церкві, тож тепер я в уяві відновлювала риси обличчя, котре покоїлося на білій пласкій подушці твердого й тісного ліжка, в якому Кароліні Сокальській належить тепер спати до Судного страшного дня. У труні покійниця була зовсім не такою, як на міліційній світлині. Припухлість зникла, а натомість обличчя загострилось і потемніло. Під очима залягли чорні кола, які не зміг приховати навіть тональний крем. Руки застигли, як у воскової ляльки, і ноги в білих черевичках також видавалися маленькими, ляльковими.

Під суворим оком священика двоє дядьків підійшли до гробівця. Ніхто не здогадався відчинити його заздалегідь, і тепер траурна процесія невпевнено зупинилася на стежці, одним кінцем своїм упершись у пагорб, де тіснилися могили, а другим іще чіпляючись за привалену снігом капличку. Я йшла одразу позаду гробу, тож опинилася біля усипальні однією з перших.

Мені пригадалися останні мої відвідини цього цвинтаря. Тоді було спекотне літо, тепер же серце студила морозяна зима. Тоді почуття мої були ностальгійні, романтичні — зараз же я почувалася розгубленою, не в своїй тарілці. Кароліні Сокальській вдалося по-справжньому збити мене з пантелику.

Як і минулого разу, зі щілини між плитами стирчав іржавий цвях. Двоє дядьків здогадалися миттєво, як використати його у власних цілях: один підважив плиту знизу ломом, а другий смикнув за цвях і — о диво! — граніт легко зрушив із місця. В той момент привиділося мені, що й без лому плита так само м’яко би поїхала, бо хтось навмисно лишив цвях — полегшити в майбутньому роботу.

Щоб проникнути в гробівець, треба було низько схиляти голову: плита вивищувалася заледве на дві третини людського зросту. Один із дядьків зігнувся й протиснувся всередину. Гукнув, щоб йому передали світло. Хтось заздалегідь подбав про ліхтарик, і вже дядько зсередини підсвічує собі, щоб зорієнтуватися, де є місце поставити труну. Спалах ліхтаря з надр темного гробівця видавався потойбічним.

— Гробівець ся не відчиняв із тої пори, як ховали небіжчицю цьоцю Стефку.

— А що за аґрафка стирчала?..

— Думала-м, Стефка буде останньою, а тепер ця Сокальська ся об’явила. Чия вона дочка?

— А не Рузі з Посадки?

— Тої Рузьки, що дочка Карольки?

— Так-так-так!

— То вона ж виїхала, ще як ся вчила! А навідувала коли матір?

— Юж пригадали покійниці гріхи!

— А то не Рузька у Луцьку ся вчила на медичку?

— Та вона ж!

— А Каролька, було, все за капличкою ся дивила, лад давала…

— Чей капличка тутка на її пожертви зведена!

— Би-м я мала стільки спадку від матері, і собі б каплицю збудовала!

— Ви, пані генеральшо, і до сповіді вже рік не ходили.

— Та я!..

Жінок зацитьнули.

Священик командував ритуалом. Дві чорнорясниці жалібно співали молитву. Мої родичі стиха перемовлялися між собою. Я ж не чула, що відбувалося довкруж мене. Мене штовхали люди, всі вони точно знали свою роль у дійстві, і тільки я, несподівана спадкоємиця, тулилася то до одного дерева, то до іншого, не тямлячи, що взагалі тут роблю.

Жінки тримали в долонях червоні скляні підсвічники, де палахкотіли, надійно захищені од вітру, опецькуваті свічки. Мужчини у скорботній процесії несли вінки. Плетениці придбала моя тітка, і на стрічках написи замовляла вона, і — дивна річ — написи були на всіх вінках, хоча ніхто й не міг згадати, хто така Кароліна Сокальська і чому вона затялася лежати в нашому фамільному гробівці. Був там і напис «Від сестри Наталі». Чорна стрічка з золотими літерами, а квіти голубі, невагомі.

Невидющим поглядом ковзала я по обличчях людей. Їх було небагато, проте на вузькій стежці цвинтаря, коли вони розтяглися вервечкою, здалося, що тут надзвичайна тіснява. Більшість людей я знала з дитинства, адже майже щоліта приїздила сюди на канікули. Тоді ще жива була моя бабця Єлизавета. Небалакуча, вона мало говорила до мене, здебільшого на самоті вичитувала старенький молитовник, із якого вже випадали сторінки. Не від неї я дізналася ті уривчасті відомості про власний рід, якими тепер могла похвалитися. Хоча вона, якби дожила до цього дня, либонь, могла б мені розповісти, чиєю онучкою є Кароліна Сокальська, котра в заповіті написала, що вона — моя троюрідна сестра…

Блукаючи поглядом по людях, я раптом затримала зір на лиці напрочуд знайомому. Насторожені очі, набурмосений вид людини, яка будь-якої хвилини очікує від світу капості. Враження було миттєвим, я й не зрозуміла, звідки воно взялося, адже навіть не встигла поглядом охопити всього обличчя. Мужчина глядів на мене пильно, та щойно я зупинила на ньому короткозорі очі, як він поспішно відвернувся й відступив за дерево. Чи то мені тільки здалося? Не була певна, чи справді це обличчя відоме мені — чи тільки нагадало когось… Я зробила крок праворуч, аби зазирнути за дерево, куди відступив незнайомець, проте там уже нікого не було. Може, він узагалі мені приверзся?..

Широку труну почали пропихати в отвір, але зробити це було нелегко. Четверо чоловіків, що її несли, присіли навпочіпки коло гробівця, а другий дядько з тих, що відвалювали вхід, крутився поміж ними, намагаючись допомогти. Перший уже був усередині. Довелося труну похилити трохи набік, і осудливе зітхання прокотилося лавами присутніх.

І тут зсередини гробівця пролунав замогильний голос:

— Стійте!

Погребова процесія шарахнулася.

Минуло, мабуть, не менше хвилини, перш ніж люди оговталися й утямили, що кричав дядько, який уже сидів усередині усипальні й шукав кращого місця для труни. Він трошки пошарудів там, тоді гукнув, що вже можна. Тремтячими руками четверо вибитих із рівноваги чоловіків, керовані командами дядька, нарешті просунули гріб ув отвір. Плиту привалили назад, тільки ніхто на цей раз не подбав про те, щоб лишити в щілині цвях — в останні хвилини метушня зчинилася неймовірна.

Така крутанина не личила суворій атмосфері цвинтаря.

Тим паче не личило спантеличене обличчя дядька, який щойно виліз із гробівця. Спочатку дядько помалу зашпилив розстібнутий кожух. Потім, переводячи погляд із мене на священика і назад, мов не бачив навколо нікого, крім нас, запхнув руку в кишеню й витягнув на світ Божий срібну якусь прикрасу.

— Це в кутку лежало, — розгублено пояснив дядько, — якраз на полиці.

Ще не побачивши її, я вже знала, що це за цяцька.

На шкарубкій дядькові долоні, червоній з морозу, завилася кільцем срібна змія, кусаючи себе за хвіст.

* * *

— А чого він так налякався? — стиха спитала я в сусідки, яка з-за дерева визирала, стаючи навшпиньки, аби краще роздивитись. Оступившись, вона ледь не з’їхала з пагорба, і я підтримала її під лікоть.

— Красно дякую, — буркнула сусідка. А тоді пояснила: — Змія на похороні — недобра прикмета.

— Що означає?

— Що душа небіжчиці ся спускаєть в підземний світ, а не зліта на небо.

— Але ж, — заперечила я, — змія несправжня…

— Нема ріжниці.

Ніхто не хотів узяти в дядька срібний браслет, і тоді я підступила ближче, відібрала змію в нього й начепила на зап’ясток. За спиною хтось тихо охнув. Я навіть не повернула голови. Срібна змія вже почорніла від часу й від того, що її давно носили на руці. Хай там як, а вона недовго залишалася без господаря…

Решту похорону зібгали, скоротили, наче людям пекло якомога швидше втекти з цвинтаря. Священик бурмотів молитву. Люди хрестилися оддалік, але ніхто не підходив ближче попрощатись.

Одна я стояла перед гранітною плитою й нестямно дивилася на шпару, а в голові була повна каша. Яким чином браслет міг опинитись у гробівці? Що це той самий браслет, я не мала жодного сумніву. Нутром чула, що це він. Але хтось же мав його сюди підкинути? Чи не вбивця? І коли? І чому саме сюди? Сотня запитань, жодної відповіді.

Поминки були так само зібгані, небагатослівні, все поспіхом, поквапом. Розмістились у хаті моєї тітки, яка мешкала найближче до цвинтаря — тільки спуститись у долину і повернути праворуч. У покою, де колись, ще як я була маленькою і жила моя бабця, стояли дерев’яні величні ліжка, застелені перинами, а стіни були завішані іконами й родинними світлинами (чорно-білими, але розфарбованими фотографом у ненатуральні яскраві кольори, з домальованими померлими на той час родичами), поставили великий стіл, а довкола нього — стільці з високими спинками. Кілька разів нашвидку випили, закусили, мовили пару поквапних слів — і сусіди почали гарячково прощатися, ніби в них хати палають. Щойно попрощалась і втекла перша сусідка, як за нею, мов ошпарені, побігли інші.

За півгодини наша родина зосталася сама, та й та розбрелася хто куди. Сестра з дочкою щось порали в кухні, інша сестра теж із дочкою подалися чогось до крамниці. За столом лишилися хіба ми з тіткою.

— Цьоцю, — заговорила я, наливаючи собі і їй вишнівки, — ви хоч пам’ятаєте Кароліну або її мати Рузю? На цвинтарі баби говорили…

— Рузю пам’ятаю, аякже, вони на Посадці жили. Вона така, як твій батько, може, разом і до школи ходили. Я старша. Вона виїхала давно, років тридцять — тридцять п’ять тому, юж і не пам’ятаю. Мати її, цьоця Каролька, до цьоці Стефи час від часу заходила. А було таке, за війни, що п’яний німець вийшов із шинку, а там діти ся бавили, то він і шмальнув у них із автомата. Діти в лемент, а цьоця Каролька вибігла надвір і кинула в нього праскою. Діти ся розбігли, а німчура коли прочумав, то нич не пам’ятав…

Моя двоюрідна сестра зайшла до кімнати, скрутила трохи газ у грубі. Тоді сіла на ослінчик під грубою і, діставши сигарету, закурила. Дим вона видихала просто в піч, і він, підхоплений тягою, зникав десь у чорних звивистих каналах. Сестра слухала материну оповідь, але не виявляла до неї особливої цікавості: мабуть, чула її вже багато разів. Її маленька дочка стояла колінами на стільці й заглядала на стіл, вишукуючи найсмачніший шматок пляцку.[7] Сестра докурила, кинула недопалок у грубку й почала збирати зі столу брудні тарілки.

— Цьоцю, — спитала я, — а Каролька — наймолодша бабцина сестра?

— Так. Юлія найстарша, вона давно померла, потім мама, потім цьоця Стефа, Каролька наймолодша. У них іще брат був, то він перед войною до Америки втік. Він за Польщі комуністом був, а як совіти прийшли, то його раз до буцегарні забрали, він утік, удруге хотіли до Львова везти, а він знова накивав п’ятами, а тоді перейшов польський кордон — і зник. Мама чекала, щоб він ся обізвав, а він — як камінь у воду. Юж після войни, коли цьоця Стефа з Сибіру ся вернула, а її чоловік із Америки до неї озвався, мама просила, щоб той за океаном пошукав брата, та нич не вийшло…

— Цьоцю, а бранзолетку цю ви коли-небудь бачили?

— Змію? Скоч на горище, я скажу тобі де, й принеси альбом.

Цією напівдрабиною, напівсходами я лазила безліч разів. Важку ляду треба було підважити спиною, бо руками не стане сили. На горищі сушили білизну. Тут було царство котів, яких до хати не пускали, і після того, як стару стодолу розвалили і їм не стало де грітися, вони знайшли спосіб, як пробратися на горище. Сюди кілька років тому, коли робили в хаті ремонт, тітка та її дочка, моя двоюрідна сестра, занесли старі книжки, і одного літа я зробила набіг на горище, врятувавши перший том історії Києва шістдесят якогось року видання, кілька пригодницьких романів, однотомну енциклопедію України. Сюди ж, після знищення стодоли, потрапили речі, які десятки років зберігались у старому креденсі.[8] Серед них — альбом із довоєнними світлинами.

Тітка керувала мною знизу. За її вказівками я швидко знайшла потрібну мені купу старезного мотлоху, розгребла його, відігнала цікаву кицьку, яка терлася мені об руки й норовила тернутись об лице, і знайшла нарешті альбом із чорно-білими світлинами. Пригадується мені, що в дитинстві я не раз перекидала сторінки цього альбому.

Спустившись донизу, а поклала трофей тітці на коліна. Вона погортала його. Я не придивлялася, очікуючи, коли вона сама мені покаже, що хотіла. Тітка нарешті знайшла потрібну світлину й обернула альбом до мене.

Світлина маленька, групова. Три молоді жінки зі старомодними зачісками, у старомодних же сукнях за коліно, стояли попід руку. Середня зігнула лікті й тримала руки на грудях. Якщо придивитися, можна було розрізнити, що на зап’ясті вона має прикрасу — браслет. Якщо придивитися ще краще, можна було у тому браслеті вгадати змію, яку зараз я мала на власному зап’ястку.

— Це хто? — спитала я.

— А це і є небіжчиця цьоця Каролька. Ще як дівкою була. А оце — наша мати, твоя бабця. А третя — цьоця Стефа.

Всі три жінки на світлині мали однакові чорні очі.

Розділ одинадцятий

СПАДОК

Катажина повернулася з прогулянки — і не впізнала будинку. Брама навстіж, а придверника катма. Менший братик сидить на березі ставка, спустивши ноги в зимну воду. Катажина вихопила малого з води, потягла до хати. Він розрюмсався, навіть отримавши медівник, не хотів заспокоюватися.

Коло парадних дверей — невідомий екіпаж, біля нього товчеться незнайомий кучер, не знає, чи випрягати коней.

У будинку — цілковитий безлад. Покоївка вискочила з покою на другому поверсі, в руках — зібганий оберемок білого шовку. Побігла вниз широкими сходами, раптом затнулася на ходу, зіжмакані простирадла вислизнули з рук. Не помітивши цього, покоївка схопилася за голову, застогнала й помчала знов нагору.

Катажина занесла малого в кухню, де на плиті парував окріп у баняку, хляпнула гарячої води до мидниці, змусила малого гріти сині від холоду ноги.

— Юстино, Юстино! — покликала вона, але ніхто не обізвався. Відігрівши малому ноги, вона загорнула його у теплий шалик і понесла нагору.

Біля дитячої зіткнулася з придверником, який біг із гостьового покою.

— Що сталося? — хотіла перейняти його Катажина, але він глянув на неї невидющими очима й промчав повз. Шапка сповзла набік, із-під неї стирчали розкошлані сиві пасма. Катажина рознервувалася.

Всадовивши малого на килим і пхнувши йому в руку глиняну свистульку, Катажина вибігла з кімнати.

— Бабцю! Бабцю!

Вона враз перелякалася так, що аж свідомість потьмарилася. Ні, ні!.. — пульсувало у скронях. Ні, тільки не з бабцею!.. З бабцею нічого не могло… Ні, ні, не може бути!.. Боже, ну, будь ласка!..

У бабциному покої стояв розгардіяш. Віко на старій скрині, пропахлій лавандою, відкинуто, а різнобарвні тканини жужмом лежать на долівці. Ваза з конваліями перевернулася, з неї на стіл натекло води. Двері до гардеробної розчахнуті навстіж, всередині гармидер — мовби щось шукали настирливо. Одна половинка високого вікна відчинена, фіранку рвонуло вітром і видуло назовні. А в покою нікого нема.

Катажина вилетіла з бабциної кімнати.

Прочинилися двері до гостьового покою, і звідти вийшла черниця. Катажина мимоволі притулилася до стіни: ця черниця з’являлась у домі, тільки коли бабці ставало зле з серцем. Після смерті діда Михася це траплялося дедалі частіше.

— Окропу принеси, — змучено кинула черниця й повернулась назад до покою.

Катажина хапнула повітря, тоді понеслася до кухні. За хвилю вона повернулася з повним баняком окропу. Поставила його під двері, постукала. Серце вилітало з грудей. Тільки не… тільки не… — билось у голові, але думка так і не оформилася. Черниця визирнула.

— Ну, чого стала? Занось.

Катажина підхопила баняк і зайшла досередини.

На широкому ліжку з високою дерев’яною спинкою в узголів’ї лежав сивий старий. Поруч із ним на колінах стояла бабця й час від часу стогнала. Вона не помітила онуку, не помітила й черницю, яка здерла зі старого покривало.

— Поможи мені! — крикнула черниця.

Катажину замлоїло, але вона через силу наблизилася. Старого вона не знала — навіть якщо й бачила колись у дитинстві, навряд чи б упізнала знайомого у цьому жовтому, висохлому мертвяку. Подумавши про мертвяка, Катажина похолола: старий був живий, він хрипко дихав, але вона була певна: не жилець. Судячи зі стятих губ черниці, та була тої самої думки.

На шиї старого темнів багряний рубець.

Ливнувши окропу у мидницю на столі, черниця за хвилю з неї набрала у полотняні мішечки гарячих варених висівок й приклала старому до стіп і долоней, щоб розрухати кров. Катажині майнула думка про мертвого й припарки, але вона силою відігнала її. Бабця тихо стогнала, не піднімаючи від ліжка голови.

— Виведи пані, — наказала черниця, й Катажина спробувала підвести бабцю. Та не звернула увагу на онуччині зусилля. Довелося закинути бабцину руку собі на шию й силою підводити її. Бабця, здається, зовсім не могла переставляти ноги — тільки стогнала важко. Катажина цілком упріла, поки дотягнула бабцю до її покою.

Всадовивши бабцю в крісло-гойдалку, Катажина відшукала в шафці нюхальну сіль. Бабця начеб прийшла до тями, глянула на онуку, розплакалася. Пошукала в кишені хусточку — не знайшла, Катажина простягнула їй свою. Бабця приклала хустку до обличчя, застогнала, хитаючись у кріслі:

— Ох, ні! Ох! Брате, брате! За що?

Брат? — здивувалася Катажина. Дідо Юзьо, про якого вона багато чула, але жодного разу не бачила? Але як він опинився в їхньому домі з жахливим багряним рубцем на шиї?

— Його вбили? — вихопилось у Катажини — й вона перелякано затисла рот обома руками.

Бабця ж, на диво, не розгнівалася, а тільки коротко кивнула. Катажина знала з оповідей, що дідо Юзьо останнім часом був радником посла в Оттоманській Імперії. Страшні історії про мусульманські звичаї, які під час забавок оповідали малій Катажині хлопські діти, могли пояснити багряний рубець на шиї. Але не могли пояснити, чому дідо Юзьо так раптово з’явився у них удома.

— Його магометани задушили? Як невірного? — бовкнула Катажина.

— Не мели дурниць. То братство… — бабця затнулася. — То зовсім інше.

Постукали, і двері одразу ж прочинилися. На порозі стояла черниця, потупивши очі.

Катажина по-справжньому злякалася. Примарилося, що з бабцею зараз станеться апоплексичний удар, а вона… а вона… Боже, що ж вона тоді робитиме? Батько… мати… Треба викликати… Ховати діда Юзя… Але ж він державний службовець, може, то зовсім не так робиться… А маленький братик… Вихор закрутився в Катажининій голові й не влягався.

— Все, — повідомила черниця тихо.

Бабця рвучко підвелася з крісла, за мить важко осіла назад. Гучно висякалася, зібгала хусточку. Очі її погасли, але в складках рота з’явилася рішуча твердість.

— Сядь, — наказала вона онуці.

Катажина слухняно сіла. Вона й не помітила, як черниця безшумно зникла за дверима, тактовно лишивши їх наодинці. Бабця тримала руку на серці.

— Цей будинок у духівниці я відступаю тобі, — мовила вона нарешті. Катажина ковтнула. Бабця усміхнулася: — Цей будинок з усіма його таємницями…

Вона зняла з руки бранзолетку — срібну змійку, що кусає себе за хвіст, — і вдягла на зап’ястя онуки.

— Бережи її, — мовила. — Про ключик і сховок ти знаєш…

Катажина спалахнула. Років у дванадцять вона підгледіла, як бабця ховала у бібліотеці за секретними дверцятами грубу чорну книжку. Одного разу вона й сама полізла драбиною нагору, відчинила дверцята, дістала книжку — але злякалася, поклала на місце.

— Ну-ну, не червоній, хто б утримався від спокуси у такому віці? — розсміялася бабця, навколо очей запроменилися веселі зморщечки, й Катажині на мить задалося, що і дідо Юзьо, і духівниця — то непорозуміння і далі все буде, як раніше… Бабця сказала: — Про сховок нікому не розбовкай. Коли за книжкою прийдуть, покажуть тобі косинець. Якщо ж ніхто так і не прийде, заповіси бранзолетку і ключик молодшій онуці — буде вона хоронителькою.

Розділ дванадцятий

UROBOROS

— Чом ти не бачиш очевидних речей? — говорила мені через день Ліна Оверченко. З похорону я повернулась уранці, а Ліна, незважаючи на законний вихідний, який можна було витратити на важливіші справи, прибігла до мене в гості, знемагаючи від цікавості. Замість одразу потамувати її спрагу, я півгодини старанно оглядала помешкання, плекаючи в душі надію, що заміна замків усе-таки не була марною, і раз у раз струшувала зап’ястям, на якому звивалася срібна змія. Ліна не відривала від неї очей.

— Що тобі видається аж таким очевидним?

— Вона лишила тобі купу знаків, — наполягала Ліна.

— Ти маєш на увазі Кароліну Сокальську?

— А кого ж? Бубочко, вона спеціально написала в духівниці, що саме ти маєш її поховати, адже хотіла, щоб тобі дістався браслет.

— Занадто заплутано. Чи не легше було просто надіслати мені змію поштою?

Ліна сиділа з ногами на дивані, я — через журнальний столик — у глибокому кріслі. Між нами стояло два горнятка і два келишки. Пуста пляшка смородинового домашнього вина вже опущена була під стіл. Ліна, і так язиката, після кількох келишків винця не замовкала ні на хвилю. Її балакучість заспокоювала мене. Після похорону і поминок, після майже безсонної ночі в поїзді, в якому не опускалася непрозора завіса, а хіба засувалися фіранки, тож сліпучі пристанційні ліхтарі раз у раз будили мене, понад усе хотілося отак тихо пересидіти у компанії людини, якій я можу повністю довіряти. Але пересидіти тихо не було жодної можливості.

— Чого ж ти така вперта? — дратувалася Ліна. Горіхові очі вивергали на мене потоки невдоволення й розчарування. — Може, її вбили саме через цей браслет! А вона подбала, щоб прикраса не потрапила до чужих рук…

— Тільки давай не будемо про вбивство, — урвала я її запальну мову. — Не хочу бути наступним кандидатом, тим паче, навіть не знаючи, в чому цінність срібної блискітки.

— Послухай, — не відступала Ліна, — спробуй проаналізувати, які ще таємні знаки ти могла отримати від небіжчиці?..

Ну, якщо це блаженної пам’яті Кароліна Сокальська лишила напис парою на дзеркалі, якщо це вона сірниками виклала для мене повідомлення… ні, стривай! Не могла вона цього зробити, адже на той час уже загинула. Чи приходила до мене вночі на повний місяць, шурхотіла білим саваном?..

— Пригадай! — насідала Ліна. — Може, було щось, на що ти просто не звернула уваги? Кароліна Сокальська мала тебе хоч раз побачити, перш ніж складати заповіт на твою користь!

— Я отримала віршовані погрози! Хтось проник у мою квартиру і копирсавсь у моїх книжках, а може — і в речах! Тобі не досить? На що ще я повинна була звернути увагу? По-моєму, для пересічної людини і цього забагато!

Ліна відпила з горнятка майже вистиглого чаю, почухала довгим нігтем голову. Вуста мала рішучо стяті. Потім простягнула руку і зняла з мене срібну змію. Довго крутила її в пальцях, зазирала всередину кільця, сподіваючись натрапити на таємничий напис, але даремно: я точно знала, що жодного напису на браслеті не було. Просто з поїзда, з самого ранку, я заїхала в будинок побуту, де містилась у нас годинникова майстерня, і попросила годинникаря оглянути браслет під збільшувальним склом. Він здивувався, але прохання виконав. Я хотіла віддячити йому червінцем, та він замахав на мене руками.

— Цей браслет — то ключ до загадки, — пошепки мовила Ліна. Вигляд вона при цьому мала вкрай таємничий. — Ми повинні знайти попереднього власника браслета. Ти ж кажеш, що він з’явився у покійниці несподівано, десь років три тому…

— Не я кажу — слідчий каже…

— А раз каже, то знає.

— А раз знає, — уїдливо поцікавилася я, — то чому ж він не зміг кінців розшукати? Знайомих опитував, ювелірам показував… Чи ти гадаєш, що у нас більше шансів зробити те, чого уповноваженій особі не вдалося?

Ліна ні на мить не розгубилася. Вона ще раз покрутила браслет, тоді ловко надягнула собі на зап’ястя. На її маленькій ручці срібло здавалося важким, грубим. Либонь, пригадувала зараз моя товаришка, кого можна долучити до свого імпровізованого розслідування. Мене ж непокоїло більше, чи не браслет — та «іграшка», по яку йде до мене бабай. Та хіба він, який «все бачить», не відав, що не було в мене на той час браслета, що я знайшла його цілком випадково?

— Якщо ми не можемо так просто дізнатися, звідкіля браслет узявся, — слушно зауважила Ліна, — то чом би нам принаймні не дізнатися, звідки родом Кароліна Сокальська? Так, може, і зметикуємо, чому саме на тобі вона зупинила свій вибір. Якщо вона називає тебе троюрідною сестрою, мабуть, не просто так?

— Тітка мені розповіла, — мовила я замислено, — що у прабабці Катерини була купа дітей. В тому числі моя бабця. А молодшу дочку звали Кароліна…

— А ти кажеш! — зраділа Ліна. — Поки що все сходиться.

— У цьоці Карольки — так тітка її назвала — була єдина дочка Рузя, котра років тридцять тому виїхала на навчання і більше у Старому Дворі не об’являлася. Потім нібито цьоця Каролька їздила на похорон дочки. У тої, в свою чергу, була дочка, яка лишалася жити з батьком після смерті матері… Тільки ніхто не знає, як звали оту дитину і чи справді вони були Сокальські.

— А куди вона виїхала вчитися?

— Рузя?

— Ну, напевно…

— Нібито у Луцьк.

— Бачиш! — вигукнула Ліна. — Ми вже маємо, від чого танцювати.

— Ти знаєш, — остудила я її запал, — щось мені анітрохи не хочеться танцювати. Краще я слідчому подзвоню. Він, здається, хлопчина затятий і небайдужий…

Ліна надула губи.

— А ти чим займатимешся? Так і чекатимеш щоночі на свого люб’язного бабая, який про відвідини заздалегідь чемно повідомляє? Бубочко, а ти слідчому не говорила про нього?

— Знущаєшся? — знизала я раменами. — Хто ж мені повірить? Напис парою на дзеркалі, ги-ги. От якби мене прирізали кухонним ножем…

— Тьху на тебе! — висварилася Ліна.

А мені раптом спало на думку, що ми з нею щось пропустили. Щось цілком очевидне. Я підвелася з крісла й подалася до спальні. Словники стосом громадилися на підвіконні. Горщик із кактусом загрозливо нависав над краєм, готовий гримнутися додолу. Мимохідь я посунула горщик, не відриваючи зіниць від свого робочого місця.

Так і є! На письмовому столі, поруч із комп’ютером, валявся аркуш, про який я цілком забула. Хіба не з нього почалися мої напасті? «Et bene maiores dixere Borysthenis amnem / Iam mellis plenos, iam lactis volvere fluctus»…

— Ти пам’ятаєш про свою обіцянку? — вимахуючи папірцем, я забігла до вітальні. — Ліно, а коли це і є той найважливіший знак, який мені намагалася подати Кароліна Сокальська?

* * *

— Ти вже вдома? — запитав мене чоловічий голос у телефоні. Ростислав Костянтинович, дивний мій знайомець, турботливо розпитував, чи не надто мене знесилила поїздка.

— Так, уже вдома. Сьогодні приїхала.

— Можна мені увечері до тебе навідатися?

— Звісна річ.

До вечора лишалася обмаль часу, адже годинник вицокував п’яту. Мені ж іще треба було знищити сліди нашої з Ліною пиятики. Довго дивилася я на браслет на власній руці, міркуючи, чи можна ним похизуватися — а чи варто заховати подалі. Підвівши чорним олівцем очі, я почувалася якнайкраще озброєною, і тільки срібна змія виводила мене з рівноваги. Коли пролунав наполегливий дзвоник у двері, я так і не вирішила, що робити, і, плюнувши на обережність, побігла відчиняти.

— Це тобі, — усміхнувся Ростислав, простягаючи жовтогарячі лілії. Ет, сьогодні вночі буде мені непереливки — настирливий запах цих квітів має здатність проникати в найтонші щілини. На ранок болітиме голова. Що ж, доведеться терпіти…

— Дякую! Ти скидай пальто, а я поки їх у вазу поставлю.

Ростислав, замість знімати пальто, замислено роздивлявся моє обличчя своїми світлими, майже прозорими очима з маленькими чорними чоловічками.

— Знов Марія Каллас спокою тобі не дає? — ущипливо запитала я.

Ростислав у відповідь одразу пройшов до кухні, примостив на стіл пластикову прозору коробку. Всередині я побачила два кусні смаженого м’яса з гарніром.

— Розігріємо? — звів брови гість. — Я ще не вечеряв. Ти, либонь, також…

На сварливій пательні, яка плювалася киплячою олією, м’ясо ще апетитніше зарум’янилося. Хто б оце ще так зі мною панькався? І куховарити не треба.

— Цікавий браслет, — примружився Ростислав, коли я виставляла тарілки. Важко було зрозуміти, що бринить у його голосі: щира цікавість, тривога, здивування? — Змій-uroboros. В індійській міфології символізує нескінченність Всесвіту… Браслет давно у тебе?

— Від позавчора.

— Хтось подарував?

— Ні, це, радше, спадок. Хіба я тобі не розповідала? У мене кузинка загинула, Кароліна Сокальська, от вона чомусь вибрала мене у якості спадкоємця.

— Кажеш — загинула? А що сталося? Нещасний трапунок?

— Її вбили.

— Вибач. Мені не треба було… так настирливо.

— То нічого, — відмахнулася я. — Я з нею не була особисто знайома. Чесно кажучи, про її існування дізналася пару місяців тому.

— Тоді скажи мені одну річ, — голос мого співрозмовника став напруженим, — як саме її вбито?

— Навіщо питаєш?

— Спочатку скажи.

— Її задушили.

Ростислав надовго замовк. За цей час ми встигли розправитися з м’ясом і перейти до солодкого: в крамничці в будинку побуту, де перевіряла браслет, я купила шоколадку. Спідлоба розглядала я свого гостя. Раніше якось не помічала, які в нього глибокі зморшки довкруж світлих очей. Чи це тільки щойно вони проявилися — при звістці про убивство? Та яке йому діло до незнайомки, будь вона тричі задушена?

— То ти поясниш мені свою цікавість? — не витримала я.

— Поясню. Подивись на свій браслет, — він узяв мене за руку, — що ти бачиш?

— Змію, яка кусає себе за хвіст.

— А я тобі можу з майже стовідсотковою певністю сказати, як саме була задушена твоя кузинка.

На тому шнурку, який обвили довкола її шиї, з одного кінця мала бути маленька петелька. Другий кінець просунули крізь петлю — і потягнули. Тобі це нічого не нагадує?

— Це ніби як та змія? — спантеличено вигукнула я. Невже нагромадження нісенітниць, яке я прочитала в газетній замітці, мало-таки під собою ґрунт?

— Я переконаний.

Ростислав хруснув кісточками пальців, і я здригнулася від цього звуку.

— Але як ти знаєш?

— Розумієш, — він витер пальці серветкою, тоді зіжмакав її, почав нервово терти стіл, — ця змія не раз описана в книжках, де йдеться про таємні братства. Не всі таємні братства сповідували величні ідеали прогресу. Так, частина Вільних Каменярів головним символом вважала молоток — інструмент будівничого. А пам’ятаєш, ми тобі розповідали про інші символи? Про косинець? Так от, деякі братства головним символом обрали саме косинець — трикутник, знак диявола.

— А до чого тут моя кузина?

— Не знаю. Але змія, яка кусає себе за хвіст, це теж один із символів деяких братчиків. І якщо вони хотіли комусь помститися, то душили свої жертви саме в такий дивний спосіб, імітуючи змію.

Господи, куди я потрапила? Чи не могла я пересидіти ще хоча б півроку за океаном, тим паче, що візу мала до кінця листопада і легко б її продовжила? Навіщо я повернулася додому саме тепер? Якби я розповіла моїм заокеанським університетським друзям оці всі нісенітниці, що трапилися зі мною за останні два тижні, то вони просто взяли б мене на кпини. Я й сама була готова вголос зареготіти від однієї думки про Вільних Каменярів, трикутник диявола і напис, який проступає крізь пару…

— Наталю, а звідки у твоєї кузинки браслет?

— Спитай щось інше. Навіть слідчий не зміг цього вияснити.

— А не могло так статися, що вона ним заволоділа випадково, а вони запідозрили — вкрала?

— Хто — вони?

— Братчики.

— Тільки не кажи мені, — відмахнулася я, — що у нас і сьогодні існують таємні братства. Це глупство. Я в це нізащо не повірю.

— Ніхто напевне не знає…

— Ні!

— Але плітки настійливо ширяться…

— Ні!

— І Пилип Прокопович мені якось по-секрету обмовився, що він достеменно знає про існування одного такого братства в Києві…

— Ні!

— Та я не наполягаю, — здався Ростислав. — Не хочеш вірити — не вір. Я, зізнаюся, сам не надто вірю… Але вбивство твоєї кузинки, погодься, наштовхує на роздуми.

— Ні!

Бах! Згасло світло.

Помешкання провалилось у темряву. Навіть ліхтар, який освітлював дитячий майданчик за вікном, змигнув і згас. Чорнота огорнула всі сусідні будинки. Хмарне небо прилягло низько до землі. Ні зір, ні місяця. Глупа ніч, суцільна тьма — і двоє людей, пов’язаних і відштовхуваних одне від одного чорною таємницею… А звідки Ростислав знає, як саме була задушена Кароліна Сокальська? А коли то не просте його припущення, а що, як він знав про вбивство ще до того, як я взагалі про нього згадала?..

— У тебе є свічка? — мовив Ростислав, і я підскочила з несподіванки.

— У вітальні на підвіконні. Маєш запальничку?

— Маю сірники.

Отак і сказав спокійно: маю сірники…

Він квапливо підвівся з-за столу, навпомацки пройшов до дверей, торкнувся мене рукою, щоб не наштовхнутися. Очі вже почали потроху звикати до темряви, і я провела тонкий силует поглядом. Навпомацки він рухався коридором, і в тиші, яка раптом настала, бо вимкнулись одночасно всі радіо, телевізори й магнітофони над і під нами, я чітко чула його кроки.

Ростислав перетнув вітальню і завмер, мабуть, коло підвіконня. Зараз він шарудить серед підсвічників, які я там понаскладала. В половині з них уже давно спалені свічки, а нові він не знайде — та я й сама навпомацки не розшукаю в тому гармидері, в який за пару місяців перетворився мій комод. Ростислав не подавав ознак життя хвилину, другу.

Що він там робить так довго? Насправді шукає свічку? Чи ладнає міцну лавсанову нитку, на одному кінці якої так зручно зав’язати петельку, а другий кінчик просунути крізь неї — і накинути зашморг комусь на шию… Мені на шию… Укус змії…

— Ось вона!

— А-а-а! — зарепетувала я до тіні, яка насунулася до мене, яко тать у ночі. Ростислав зламав кілька сірників, перш ніж запалив свічку. Світло блимнуло, і я прозріла. У руках мій гість мав синій скляний підсвічник із новорічним малюнком: колодязь із журавлем, трохи далі дерев’яна хатина, молодий місяць угорі, — і більш нічого.

Ростислав здивовано блимав повіками.

— Як ти мене налякав! — обурилася я. — Хіба можна так підкрадатися? Тут би мене грець і хопив — і що ти б тоді робив у чужій оселі наодинці з бездиханним тілом?

— Дурниці верзеш, — відмахнувся Ростислав. Він поставив запалену свічку на стіл, і пломінь замерехтів дрібно, підхоплений ледве вловимим протягом з дверей. — До речі, — продовжив мій гість по хвилі, — доки я тут блукав у потемках, згадав іще дещо. Я, було, міфологією цікавився, ще в інституті, якісь уривки досі пам’ятаю. Наскільки пригадую, найбільшу роль змія відіграє, либонь, ув індуїстській міфології…

— Це ти про нага? — і собі пригадала я студентські роки.

— Так. Ти знаєш?

— Не дуже пам’ятаю, ану, нагадай!

Ростислав переставив підсвічник так, щоб краще бачити мене. Тепер його обличчя опинилося зовсім у затінку, тільки іноді, коли він повертав голову набік, чітко окреслювався горбоносий профіль, і в такі миті видавався він хижим, зухвалим.

— Нага — це змії, які мали одну або кілька людських голів…

— Так-так-так, — кивала я.

— Нага вважаються мудрецями й чарівниками, вони можуть змінювати власну зовнішність і оживляти мертвих. Жіноче уособлення нага — нагині — красуні, яких часто беруть собі за дружин царі та герої…

— Але ж ти не просто так це згадав, еге ж? Давай, переходь уже до ключового моменту розповіді, бо я знемагаю.

Ростислав зиркнув на мене так, що я миттєво пожалкувала про те, що згадала про знемогу. Щоки мої миттєво спаленіли — щастя, що в кухні було таке кепське освітлення. Під столом я пригрозила Ростиславові кулаком, не наважуючись виказати свої почуття відверто. Ох, буде нагода, я його теж зажену на мілину…

А він уже продовжував оповідь.

— Нага належить підземний світ — патала, де вони стережуть незліченні скарби землі…

— Незліченні скарби землі… — відлунням повторила я. — І ти натякаєш, що й моя змійка може бути охоронцем незнаного скарбу?!

— Хтозна, хтозна… — Ростислав нервово потер руки. Свічка блимнула — й одразу потому запалилося світло. Містична мла розсіялась, і мені зробилося трошки смішно й ніяково, що ми допіру серйозно розмовляли про нага — охоронців підземних скарбів. Браслет видався холодним і чужим, він наче глумився з мене: вгадай, вгадай мою таємницю!..

Чому я вирішила, що Кароліна Сокальська сама залишила браслет у гробівці в надії на те, що його коли-небудь знайдуть? Чому я така певна цього? Просто тому, що нагромадження незрозумілих, нелогічних подій зрештою мусить мати якусь внутрішню логіку, що її я просто ще не маю змоги побачити? «Красти іграшки чужі…» Чи не про цю саме іграшку, яка красується на моєму зап’ястку, мова? Але ж цю іграшку я не крала — вона сама прийшла мені до рук — тоді, коли я менше за все на це сподівалася.

Від запаху загаслої свічки, від безнастанного кружляння безладних думок у мене паморочилось у голові. Ще мить тому чіткі риси тонко вирізаного Ростиславового обличчя почали розпливатися, й мені довелося потрусити головою, щоб сфокусувати зір. Нага, охоронці підземних скарбів, покажіть мені дорогу до потайного скарбу!

— Власне, — мовив Ростислав швидко, — мені вже час додому. Завтра на роботу. Понеділок, ти не забула?.. А, так-так, — він махнув рукою, — що я кажу, ти ж у нас баглаї б’єш. Не набридло?

— Анітрішечки.

Уявити собі зараз: грудень, ранній ранок, темінь, дзвонить будильник, підйом, метро, на роботу… Я все віддаляю і віддаляю цей момент, коли мені насправді доведеться щоранку накручувати собі будильник.

Ростислав узув черевики, потоптався на порозі.

— О, я зовсім забув! — лапнув він себе за кишеню. — Я ж привіз тобі подаруночок. Кумедний.

Він подав мені рудого оксамитового пса породи сетер — точнісінько як живого, тільки втричі меншого. Ні, пес був не просто кумедний, він був гарнюня. Довгошерстий, м’який, із шоколадними очима. Чудесний хвостик, просто як справжній. Якби мені було років п’ять, я б закохалась у цього пса з першого погляду — і навіки. Та і в моїй черствій душі щось ворухнулося від одного погляду на розгубленого собацюру, який здивувався, як це він потрапив у чужинську квартиру, де пахне розтопленим воском.

— Дякую, він миленький.

— «Vissi d’arte, vissi d’amore…»— проспівав Ростислав високим повним голосом, не відомо кого імітуючи, відсалютував мені, приклавши два пальці до чола, й зник за дверима. Замок клацнув і замкнувся. Ліфт загудів і провалився у шахту. Запала сторожка тиша, та вже за мить у ній можна було розрізнити далекі звуки: телевізор грає десь нагорі, за стіною мама сварить дитину, внизу увімкнули музику…

Скинувши капці, я залізла з ногами на диван, примостивши пса поруч. На синьому тлі дивану пес мав чудовий, благородний вигляд. Такого собаку не соромно показати друзям і вивести на прогулянку у двір. Такому собаці довгошерсті панянки-кокетухи не даватимуть проходу. А в разі чого з ним можна і побесідувати, порадитися у важливих справах.

— Тобі тут подобається? — спитала я його. — Лишаєшся жити?

Пес світив пластмасовими очима.

— Не хочеш відповідати? Не хочеш?

Заваливши пса набік, сама я впала на нього головою. Який він м’якенький, який гарненький, який шовковистий! Я потерлася обличчям об м’яку іграшку. У животі собаки квакнув механізм:

— Я-люб-лю-те-бе. Ги-ги-ги-ги-ги.

Розділ тринадцятий

ТАЄМНЕ ЗІБРАННЯ

Що більше я читала про змію, котра кусає себе за хвіст, то більше у мені зростала певність: Ростислав міг бути правий. У міфологічних словниках uroboros здебільшого подавався, як символ невпинної регенерації природи, тобто позитивний в усіх розуміннях, та щойно мова заходила про християнську традицію, як зміст символу чи не кардинально змінювався. В одній книжці, яка випадком потрапила мені до рук, навіть було написано, що uroboros напряму пов’язаний із дияволом. Звісно, пара «змій — диявол» для мене не стала несподіванкою. Що здивувало мене, то це наскільки актуальним і в наш час лишається питання таємних братств.

Свого часу містичні забавки однолітків обминули мене. Імена Каліостро і графа Сен-Жермена викликали хіба розпливчастий спогад. Ім’я Ніколя Фламеля, легендарного творця філософського каменя, вперше прочитала я, хоч як соромно мені в цьому зізнаватися, зовсім не в історичній книжці. Тим дивніше було мені довідатися, що будь-яка божевільна ідея, котра може спасти мені на думку у зв’язку зі змієм-uroboros, вже кимсь висловлена й закарбована на письмі — ще у середньовічних філософських трактатах, писаних гусячими перами при світлі лойової свічки.

Змій-uroboros вискочив до мене з алхімічних реторт. Мінливий і невмирущий, головна мета якого — перетворення. Змій, котрий невтомно пожирає себе, аби знову відродитися. Зелений дракон, що стереже скарб філософів. Ртуть алхіміків, яку ті так прагли перетворити на золото. Вічний двигун і облуда вічного життя.

І тоді я влізла в одну авантюру. Ніхто не знав про це. Списавшись через інтернет із якимсь самозваним братчиком, я напросилася на таємне зібрання. Вдягнулася відповідно: довжезна темно-синя сукня без рукавів, а на плечах — яскрава хустка, котру я кілька років тому придбала в Туреччині за дикі гроші, спокусившись шалом срібла, золота і яскравих барв. Гладенько зачесане назад волосся і темний, аж чорний макіяж доповнювали мій потойбічний образ, який мені видавався найкращим для такої нагоди.

Кафе, що в ньому відбувалося зібрання, розчарувало мене. Невеликий підвал, за шинквасом — меткий молодик, який обслуговує одночасно трьох клієнтів, ще й притримуючи плечем мобільний телефон, кілька круглих столиків із зеленими мармуровими стільницями, важкі чавунні крісла з високими спинками, а на стінах — старі світлини Києва. За столиками сиділи молоді люди, спілкувалися тихо, горілки не пили, не курили. Коли я з’явилась у дверях, ніхто навіть голови не повернув. Я перетнула крихітну залу й примостилася за столиком, де було вільне місце. Замовила соку. За моїм столом тулилися хлопець і дівчина, які тільки коротко мені кивнули. По сусідству зайняті були всі чотири крісла, спиною до мене сиділа жінка в сірій шовковій хустці з вишитими золотими трикутниками.

Двері розчинились, і до кафе спустилася пара. Вони кинули оком по приміщенню, побачили два вільних місця і хотіли присісти, але хлопець за тим столиком щось грубо буркнув їм. Здалеку я не розчула слів, але пара підхопилася з таким обуренням, що коли за ними хряснули двері, луна прокотилася по кафе. Ніхто з присутніх і голови не підвів на цей інцидент.

Отже, мене вони визнали за свою…

Чекали ми щось із півгодини.

Не знаю, хто віддав команду, але бармен швидко вийшов з-за шинквасу, замкнув двері до кафе й повісив табличку «Зачинено». Одночасно з ним підвелися з місць усі присутні й стали колом під стінами зали. Руда дівчина, вдягнена в чорні джинси і чорну ж куртку, пробурмотіла коротку фразу, яка, либонь, була ритуальною, адже після неї всі присутні хором видихнули «Amen» — і рушили помалу по колу. Тричі обійшовши залу, вони знову розсілися за столиками. Тоді руда дівчина пройшла до шинквасу й увімкнула магнітофон. Я чекала загробної музики, а натомість почула палку промову невідомого оратора.

Мало запам’ятала я з тої промови. Пригадую тільки, що промовець говорив про свободу вибору, про відкидання догм і суспільних умовностей, про першість матерії над духом. Братчики слухали з зосередженими обличчями і час від часу кивали, потверджуючи правоту оратора.

«…Згадайте, коли востаннє ви доходили чогось самотужки, а не взяли свої судження готовими з книжок, газет або журналів. Цим ви заздалегідь передбачили несвободу власного мислення, позбавили себе можливості скласти власну думку. Для багатьох так зручніше — дізнатися чужу думку, при цьому ще й спромогтися не вийти за рамки традиційних стереотипів мислення. Оцей шаблон: так — ні, так — ні… Я ж не хочу дати вам однозначну відповідь, яка співпадатиме з програмою, закладеною кимсь у вашу свідомість. Я хочу бачити у вас людину, котра зуміє правильно поставити питання, і тоді я вам не буду потрібен: ви самі дасте відповідь. Людина зі своїми питаннями для мене цікавіша, ніж людина з чужими відповідями…»

Що довше я сиділа на зібранні, то дивніше себе почувала. З одного боку, збіговисько не схоже на моторошні таємничі зібрання, як ми їх собі являємо. Зрештою, навіть головній ознаці зібрання — ритуалу — приділено було вкрай мало уваги. Що це за куций ритуал — три кола довкруж столиків?..

З іншого боку, непевне відчуття зростало в моєму серці. Голос оратора заколисував, підкоряючи волю. Щось у душі ще борсалося, та липкий страх огортав її, затоплюючи, ніби мед, і я почала задихатися. Мені вже треба було робити зусилля, щоб зосередити погляд на присутніх, які розпливалися, двоїлися, троїлися… Крізь туман я помітила, що й вони підпали під чари магнітофонного голосу. Деякі з них хиталися з боку в бік, хтось затулив руками обличчя, закинувши голову до стелі, і бурмотів нерозбірливо. Я хотіла прислухатися, але слів ніяк не могла добра ти: чи то мова чужа, чи то взагалі не було членороздільне мовлення, а набір гарикливих звуків. Дівчина, що сиділа поруч зі мною, плакала: сльози струменіли з-під тремтячих долонь, а губи здригалися, здавалося, видаючи один і той самий звук: «б-б-б-б»…

«…Ваше тіло і розум зазнають великих перетворень. Використовуйте цей час, щоб вивчити все, що тільки можете, — про себе і про світ довкола вас. Досліджуйте ваші уміння, таланти та винахідливість. Вчіться грати музику, малювати або створювати штучний інтелект. Використовуйте свій розум і серце, аби визначити, що правильне, що істинне, що зробить вас сильнішими. Ви не самотні. Ви — особливі. Ви — найкращі, і це допоможе вам відчути шлях. Ви бачите те, чого не бачать інші, ви знаєте все, що приховане в серцях людей. Ті, хто каже, що володіє особливою силою і може вказати вам шлях, напевне, роблять це з корисливих мотивів…»

І коли слабкість і апатія поглинули мене цілком, яскрава хустка сповзла з моїх плечей, руки судомно вхопилися за край столу, і срібний браслет-змійка гримнув об мармурову стільницю.

Цей звук розбудив зібрання. Всі очі вп’ялись у мене. Руда дівчина підскочила до столу й ухопила мене за руку. Долоня в неї була такою зимною, що обпалила шкіру могильним холодом. Вона піднесла мою руку з браслетом близько-близько до очей, довго вдивлялася, наче собі не вірила, тоді схопила браслет, мов хотіла його зірвати. Я смикнула руку до себе.

Випустивши від несподіванки мою долоню, дівчина втратила рівновагу й була б гримнулася на сусідній столик, якби бармен не підтримав її.

— Вона… вона… — задихалася руда дівчина.

Голодні очі присутніх пожирали мене.

* * *

— Вона, вона! — зривався шепіт то тут, то там. Я не могла збагнути, чим викликала такий ажіотаж. Зрештою, змія-uroboros — не така вже й рідкісна річ, моє маленьке дослідження цього символу довело, що їх існує безліч видів, що образ цей і досі користується неабияким попитом серед містиків, езотериків, окультистів, символістів, дияволістів… Проте було-таки щось надзвичайне саме в моєму браслеті, якщо він збурив таке хвилювання в лавах новоявлених таємних братчиків. Я заховала руку за спину й відкинулась у кріслі, мовби намагаючись протиснутись у стіну, але братчики, не зводячи з мене палючих поглядів, невпинно насувалися.

Обличчя рудої дівчини спотворила гримаса. Що боліло їй у цю мить? Вуста вигинались і тремтіли, ніздрі роздувалися; я тільки зараз помітила, що нігті на руках у неї пофарбовані чорним лаком з золотими блискітками, і вона стискувала кулаки, а довгі нігті лишали червоні заглибини в шкірі. Мені не було де заховатися, куди втекти. Я дивилася на руду дівчину, яка стояла найближче до мене, зазирала їй в обличчя, намагаючись відчитати, чим прошпетилася перед навіженими братчиками, але скляні блакитні очі її невидюще гляділи крізь мене, наче вона не могла сфокусувати зір. Очі наркоманки? Очі божевільної? Я кинула поглядом на братчиків. Чи всі вони такі скажені?

Щур, загнаний у кут. Саме так почувалася я в той момент. Двері кафе замкнені, я сама бачила, як бармен робив це перед ритуалом проходження по колу. Вікон у підвалі немає. Та якби й були, безперечно, їх би заґратували — як в усіх будинках на цій позірне тихій і безпечній вуличці… За шинквасом прохід, певно, на кухню. Що може бути там? Вікна — навряд, адже це, якщо я правильно орієнтуюся, та частина приміщення, що межує не з вулицею, а з двором. Тут має бути туалет, хіба ні? Але й туалет, боюся, — це мишоловка, з якої не видряпатися. Хіба коли замкнутися там і спробувати з мобільного викликати когось? А якщо братчики — як світяться їхні очі! — просто виламають двері і тоді, насправжки вже роздратовані, щось мені заподіють?..

Моє пальто висить позаду, на вішаку. Більше у мене при собі нічого немає, навіть сумки: як знала, що не варто брати зайвого баласту. Якщо я потягнуся до пальта, вони накинуться на мене. Змійко, змійко, яку страшну таємницю ти ховаєш? Усього й роботи — запитати цих навіжених, у чому справа, та цього я вчинити зараз просто не могла — не встигла би.

Руда дівчина ступила ще крок до мене. Я підскочила зі стільця. Одне діло бути затисненою в куток, абсолютно безпомічною, інша річ — зустріти ворога навстоячки, у бойовій готовності. Ще раз швидко оглянула крихітне приміщення, зауважила, що коридорчик ліворуч, який, мабуть, веде до туалетів, зовсім близько від мене. Це мій останній шанс.

І тут мій зір зупинився на жінці в сірому шалику з золотими трикутниками. Шалик сповз їй із голови, а з-під нього випорснула туга чорна коса, до цього скручена на потилиці. Яскравий макіяж змінив обличчя, але в ту мить, побачивши косу до п’ят і мініатюрну постать жінки-Дюймовочки, я впізнала її: Людмила! Та що тут робить вона?!

Далі я все здійснила одночасно: зірвавши з вішака пальто, зробила олживий рух, ніби хочу кинутися до дверей, а сама рвонула в бічний коридорчик ліворуч. Мені пощастило, що коридорчик відділявся від кімнати дверима, і я хряснула ними з усієї сили. Шкода, замок зачинявся зсередини, та під руку мені, мов у казці, потрапило крісло з високою спинкою, яким я підперла двері.

Праворуч по коридору — вхід до туалету. Як і передбачалося, не туалет — мишоловка: прохідна кімнатка з умивальником, за нею ще одна — з унітазом. Вікон нема і близько, тільки невеличкий круглий вентиляційний отвір, крізь який дитина не пролізе.

Божевільні братчики гупали дедалі сильніше, скоро стілець не витримає, відлетить, і тоді…

Коридор упирався в замкнені двері. Та мені сьогодні щастило: простий, радянського ще зразка замок замикається зсередини, я потягла за чорну головку — і двері відчинилися. І вже я в самому низу сходового майданчика.

Рвонула нагору.

Перший поверх. Двері ведуть у двір, але виходу нема: замкнено на ключ.

Другий поверх. Дві квартири. Подзвонити до когось і попроситися пересидіти пару годин, доки братчики заспокояться?.. Чекай, а як же люди сюди потрапляють? Бо ж якщо тут — навіки запечатаний чорний хід, то має бути парадний під’їзд…

Підкоряючись незрозумілому пориву, я смикнула на себе спершу одну стулку вікна, потім другу. Якщо братчики таки доберуться сюди, нехай думають, що я вистрибнула з другого поверху. Насправді я навіть помислити не могла, щоб — у своїй сукні до кісточок — плигнути просто на асфальт, дбайливо почищений двірником від снігу.

Третій поверх. Знову дві квартири. Лишався один прогін.

Горище.

Залізні ґрати, які відділяють мене від даху. Може, поки не пізно, спуститися на другий поверх і таки стрибнути? Ні, вже пізно: внизу гупають кроки.

Мені фантастично щастило. На таке везіння годі було й сподіватися: залізні ґрати трималися на кілька разів скрученому дроті. Ламаючи нігті, я захололими від жаху руками розкручувала дріт. Ще один виток, ще один, ще останній… Кроки зупинилися на півдорозі, але хтось недовірливий вирішив переконатися, що мене таки тут немає, і біжить нагору…

Останній виток дроту.

Я забігла на горище, зачинила ґрати й, просунувши руки поміж залізними штабами, знову закрутила дріт. Кепсько закрутила, проте є надія, що ілюзія замкнених ґрат зіб’є переслідувачів з пантелику.

За мить уже була на даху.

Засніжений руберойд, бортики по периметру. Кілька разів я послизнулася на високих, хоч і квадратових підборах і ледь не впала. Не знаю, в який момент, але панчоха на коліні тріснула, і очко побігло до самого низу. Байдуже! І сукня довга, і пальто — теж.

Я накинула на голову каптур. Перебігла до другого під’їзду. Тут ґрати мали замок. А бодай тебе грім побив!

Третій під’їзд. Слава Богу! Ґрати незамкнені, хіба підперті старим ослінчиком, пофарбованим блакитною фарбою. Поруч із ослінчиком на сходах — жерстянка від кави, повна недопалків.

Я побігла донизу.

Третій поверх.

Другий.

Перший.

Два виходи — у двір і на вулицю.

Невже я, засліплена страхом, у тому під’їзді, де кафе, не помітила другого виходу?! Могла б уже давно бути на волі!

Поправивши пальто та глибше натягнувши каптур, я рушила до дверей. Якщо мене зараз за ними хтось піджидає… Ні, не варто над цим замислюватися. Тихо-тихо, обережно я відімкнула кодовий замок, вистромила ніс на вулицю. Темно, нікого немає.

Чорною тінню вислизнула зі сховку і побігла навмання.

Розділ чотирнадцятий

СОН РЯБОЇ КОБИЛИ

Дзвінок у двері.

У піжамі й накинутому наопаш халаті я стою перед майже незнайомим мужчиною і лупаю важкими від перерваного сну повіками. Спросоння могло наверзтися казна-що. Але таке навіть спросоння не наверзеться: зібрання таємних братчиків, утеча, гонитва…

— Прокидайся! — термосив мене Ростислав, адже ранішнім моїм гостем, котрому я зі сну без слова відчинила двері, був саме він. — Ну, продери очі нарешті! Мені конче треба з тобою поговорити! А ще краще, якщо ти згодишся поїхати зі мною просто зараз. Я й так на роботу спізнився, мені сьогодні випишуть по перше число, не барися!.. Ну, прокліпалася?

Машинально махнувши йому рукою на вітальню — мовляв, почекай тут, — я зачинилась у лазничці. Звідти вийшла вже несонною й, що важливіше, при нормальному одязі: в джинсах і светрі. Так я нарешті відчула себе у своїй тарілці.

— А тепер — іще раз від самого початку, — наказала я Ростиславові.

Він показав мені на велике горнятко чаю, яке парувало на журнальному столику, очевидячки, дожидаючи мене. Цікава ситуація: малознайомий мужчина хазяйнує у моєму помешканні, запарюючи мені чай, а потім гостинно до нього припрошує, немов переплутавши, хто в нашому випадку — гість…

— Це стосується Людмили, — почав Ростислав.

Лепсько, лепсько… таким чином, нічне марення було не зовсім маренням. І про нього якимсь чином уже довідалися сторонні.

— Що саме? — прохолодно спитала я.

Ростислав бігав по кімнаті.

— Учора ввечері вона мала зустрітися з Іриною, але та її так і не дочекалася. Поїхала до Людмили додому — ця вдома не ночувала. Ірина обдзвонила всіх знайомих, по швидкій пробила, чи подруга не потрапляла десь у лікарню…

— Людмила зникла? — мені не вдалося приховати переляку. Учора, втікаючи від божевільних братчиків, менше за все я переймалася долею скаженої Дюймовочки і тим, як вона потрапила на це зібрання. А справа он як повернулася!

— Над ранок Людмила сама на таксі приїхала. Повернутись — повернулася, тільки вона не при собі. Марить. І весь час про тебе говорить. Ти з нею вчора бачилася?

Як розповісти йому ті уривчасті спогади, які лишив у моїй пам’яті учорашній триклятий день? Таж ніхто мені не повірить! А якщо й повірить: ідіотів у всі часи не бракувало, — якої думки буде про мене?

— Кажи, — нервувався Ростислав. — Приблизно я знаю, де ви вчора могли опинитися, бо Людмила весь час повторює про ритуал ходіння по колу, й навіть здогадуюся, з якого дива попхалася туди ти…

Та як ти довідалася, що в помічники Людмилу можна взяти?

Тепер уже я повністю розгубилася: як я довідалася, що Людмила вчащає на таємні зібрання? Стривай, тут пахне грандіозною змовою.

— Не брала собі жодних помічників, — буркнула я.

— Розповідай по порядку.

Я змирилася. Якщо він знає про вчорашнє зібрання більше за мене, якщо він якимсь боком причетний до браслета-змійки й водить мене за ніс, — нехай! Зрештою, не розповім я — розповість Людмила. Що втрачаю? І я, насупивши брови й раз у раз сердито зиркаючи спідлоба на Ростислава, докладно повідала йому про чудесну мандрівку шукача невідомого скарбу з таємними братчиками.

Ростислав уважно слухав мене, енергійно киваючи. Якщо я хоч трошки розуміюся на людях, він не вдавав занепокоєння — насправді був стривожений і заскочений тим, що почув.

Дзявкнув телефон у кишені мого гостя. Він вислухав, очевидячки, гнівливу тираду начальника, бо коротко виправдався, проте наполіг, що йому конче потрібно ще хоча б кілька годин. Попрощавшись, Ростислав націлив на мене свої нереально світлі очі з чорними-чорнісінькими зіницями.

— Ти ж Людмилу зовсім не знаєш, а я зі школи надивився на її дивацтва. Не було такої секти, куди б вона не записалася хоч на пару місяців. Навіть у Білому Братстві була, ледве мати її звідти витягнула. Ну, й ми трохи до того доклали зусиль… — Ростислав зауважив подив на моєму обличчі й знехотя розтлумачив: — Замкнули її в Ірини на дачі, Ірка тиждень робила їй якісь заспокійливі ін’єкції…

— Ірина лікар? — навіщось перепитала я.

— Фельдшер, у Києві медучилище закінчила… Отож, назад до сект. Людмила і в тридцять років — така сама хвора на голову, якою була в п’ятнадцять. До баптистів ходила, до свідків Єгови навідувалася, до п’ятдесятників, адвентистів Сьомого дня, євангелістів, тепер, бачиш, до таємних братств подалася. То ви з нею там зустрілися випадково? — Ростислав усе ще не йняв мені віри.

— Н-не знаю, — похитала я головою, — з мого боку — цілком випадково.

— Ну, то таке… Ти не хочеш зі мною зараз з’їздити? Вона весь час про тебе торочить. Та тобі й самій, либонь, цікаво, який такий збіг привів вас одночасно в одне й те саме — не найжвавіше — місце…

Збиралася я похапцем, мов у тумані, не розуміючи до ладу, навіщо мені це потрібно, але як згодилась уже їхати — треба їхати. Браслет заховала під рукав светра, щоб не дратувати Людмилу, та лишати його вдома не хотілося. Все мені здавалося, що як тримати коштовність на собі, жодна нечиста сила її в мене не поцупить.

У невеличкій однокімнатній квартирі Людмили, де вона мешкала удвох із матір’ю, четверо відвідувачів створювали враження рейваху й гармидеру. Мати Людмили, така сама мініатюрна мила жіночка років п’ятдесятьох, із важкою короною все ще чорного-пречорного волосся на потилиці, не потикалася з кухні в кімнату: сиділа, сперши голову на руку, й тільки час од часу зітхала.

Коли я привіталася до неї, вона тужливо глипнула на мене і, качаючи головою, проспівала на диво молодим мелодійним голосом:

— Дитино, навіщо вам це? Навіщо ви туди ходите? Скільки вам років, тридцять? Як ви ще досі не зрозуміли, для чого створюються подібні секти?

Мені чомусь стало страх як соромно, наче мене заскочили на гарячому.

— Вибачте, — кинула я й утекла в кімнату, де на двоспальному широкому ліжку металася Людмила. В ореолі чорного волосся, бліда, як примара, вона видавалася потойбічним приходьком, який от-от розтане у важкій сірій млі зимового дня.

Людмила дивилася перед собою широко розплющеними очима, проте навряд чи по-справжньому бачила нас. Збудження читалося в її нервових руках, які бгали простирадло, у потемнілих вустах, які намагалися скласти докупи цілісне речення, а виходили кострубаті уривки. Та коли вона зупинила погляд на мені, зморшка на її чолі означилася чіткіше, і вона виразно промовила:

— Де змійка?

Я відсахнулася. Ірина вибігла на кухню, а за мить повернулася звідти з мокрою хустинкою, яку прилаштувала в Людмили на лобі.

— Бабай би ти хопив! — не витримав Ілля й дратівливо потер борідку. — Штрикни їй заспокійливого!

Ірина заперечливо похитала головою.

— Не буду. Без лікаря не буду. Не відомо, чого вона вчора нанюхалася чи напилася.

Лікар з’явився хвилин за двадцять. Не лікар — ціла бригада швидкої на чолі з молодим громилом із важезними кулаками, в якому упізнати лікаря можна було хіба що за зеленкуватим халатом і напруженим, рішучим поглядом. Лікар перекинувся з Іриною кількома словами, причому вона відповідала швидко й тямуще, не цідила холодно слова, як завжди, і нахилився над ліжком Людмили. Та подалася йому назустріч і сказала:

— У неї змійка!

Лікар озирнувся через плече. Подружжя Дерихвіст і Ростислав одностайно обернули лиця до мене. Я сторопіло втягнула голову в плечі, а тоді, ставши так, щоб Людмилі мене не було видно, показала лікареві браслет. Але він очікував розлогого пояснення. Довелось у двох словах окреслити йому наслідки вчорашнього зібрання. Господи, натерпітися стільки сорому за один день! За що мені ця кара небесна?

Усі троє — Ілля з Іриною та Ростислав — кинули на браслет швидкий погляд і опустили очі.

Дивна річ: здається, всі вони, мої випадкові знайомі, щось знають про цю срібну прикрасу. Людмила ледь не накинулася на мене разом із навіженими братчиками. Ростислав підкинув ідею про uroboros, який може асоціюватися з дияволом. Ірина зиркає на змійку невдоволено. Либонь, і Ілля, якби його запитати, повідав би мені кілька цікавих речей про браслет — сам-бо не раз і не два заводив мову про таємні братства… Тепер ще треба десь здибатися з Пилипом Прокоповичем — і глянути на його реакцію…

Молодий лікар відвернувся до Людмили, поміряв їй тиск, буркнув щось специфічно лікарське, і бригада одразу заметушилася. Молоденька сестричка черкнула лезом по ампулі, набрала шприц, але не стала сама робити укол, а передала шприц Ірині.

Сьогодні я Ірину не впізнавала: завше така зарозуміла, відсторонена й байдужа, вона виконувала вказівки лікаря швидко, мовби вгадувала їх іще до того, як ті були висловлені. Всі дії її — чіткі та злагоджені. Промовляючи до Людмили турботливі якісь слова, що скидалися на заспокійливе вуркотіння, вона вивільнила одну руку хворої, затягнула ґумову трубку вище ліктя, протерла спиртом шкіру на згині й одним легким рухом ввела голку шприца у вену. Дюймовочка спостерігала за нею розгублено, мов дитина.

За кілька хвилин Людмилині рухи втратили метушливість, вона обм’якла. Повіки злипалися. Все ще хотіла говорити, але вже не мала снаги. Ще за п’ять хвилин вона заснула, а лікар, ковзнувши по мені недобрим поглядом, вийшов із Іриною в передпокій і там кілька хвилин шептався.

Коли за лікарем зачинилися двері, Людмила міцно спала, я тулилася до одвірку, понад усе прагнучи в цю мить щезнути з лиця землі, Ілля сидів у кріслі, вивчаючи стелю, а Ростислав бігав узад-уперед коло вікна.

— Що він сказав? — кинувся Ілля до дружини, щойно та переступила поріг кімнати.

— Те, що й я вам сказала, — відтяла та, — дурепа напилась учора якоїсь гидоти.

— Із власної волі?

— Ти мене питаєш?

— Хіба на зібраннях подібного роду сект, — бовкнула я, — це не звична практика — хильнути чогось наркотичного, аби легше було впадати в транс?

Ірина люто зиркнула на мене.

— Тільки обивательська обмеженість змушує людей вірити в газетні плітки, буцімто секти своїх членів зомбують, залякують, одурманюють наркотиками. Сектанти просто шукають альтернативну систему ідеалів…

— Хотів би я знати, — вигукнув Ростислав, — чому вчора вона опинилася саме там… Сон рябої кобили!

Ірина розгладила ковдру, якою була вкрита Людмила, відкинула з лиця їй пасмо волосся, щоб не лоскотало й не перебивало сон, задумано кілька хвилин дивилась у вікно. На тлі віконного прорізу її профіль набув звичного гордовитого вигляду.

У тиші чути, як цокотить настінний годинник, а на кухні й далі зітхає бідолашна Людмилина мати. За весь цей час вона так і не виходила звідти, навіть коли в кімнаті чаклував лікар. Мені чомусь спало на думку, що вона зараз просто фізично не може бачити власну дочку — настільки ображена на неї, попри те, що жаліє її.

Потім Ірина повернула обличчя до мене, якусь мить вивчала, немов зважуючись сказати щось неприємне, а тоді промовила:

— Не чекала я від тебе такого.

Я спаленіла. Бридке відчуття сорому й огиди до самої себе прошило мене.

* * *

— Але чому, чому вона так сказала? — допитувалася я. Здається, сльози вже бриніли в голосі. Ще трохи — і ганебно розплачуся просто тут, у Ростиславовій машині, а я не маю права цього робити.

— Ірина гадає, що ви з Людмилою пішли на зібрання разом, а потім ти її покинула… — Ростислав зупинив жестом вигук, який готовий був зірватися з моїх вуст. — Не треба мене переконувати, я й так тобі вірю. Але ти ж не знаєш Людмилу! Вона довірлива, вона дійсно могла б піддатися на твої вмовляння, якби ти захотіла потягнути її на зібрання… або якби ти переконала її взяти тебе з собою. Адже всім відомо, як вона любить такі ідіотські збіговиська.

Шах.

— Усім, крім мене! — вигукнула я. — Не забувай, що я знайома з нею менше двох тижнів, і за цей час тільки двічі бачилася! Причому другий раз — ото якраз учора!

— Не кричи. Не кричи. Я все чую. І я тобі вірю. Але ж дивна ситуація, хіба ні?

Мат.

Час забиратися з шахівниці.

— Зупини, будь ласка, машину.

— Я відвезу тебе додому.

— Ти й так уже запізнився на роботу. Зупини, будь ласка, машину. Я доїду сама. Упевнена, тут є регулярні рейси на Київ.

Ростислав зціпив зуби. Рум’янець виступив на щоках. Він дивився просто перед собою, і дай Бог, щоб бачив-таки дорогу, по якій гнав машину. Телевізор на сьогодні пророкував ожеледицю.

Я відвернулася до вікна. Нехай везе на Київ. Мені байдуже. Нехай висадить мене з машини, де схоче. Я вийду — і більше ніколи не згадаю про їхню божевільну компанію. Принаймні, коли до мене знову обізветься бабай, я не гризтиму себе думкою, що вчиняю огидно, підозрюючи когось із них. Вони ж не замислюються над тим, як самі б почувалися, опинися на мить на моєму місці? Справді, чого маю перейматися тим, що малознайомі люди думають про мене? Я їх бачила кілька разів — і, може, більше ніколи в житті не спіткаю. Я ж бо точно не шукатиму з ними зустрічі. Та якщо хтось із них таки виявиться бабаєм, начувайтеся!..

Ми минали село за селом. Миготіли знаки: чорні літери на білому тлі, білі літери на синьому тлі. Ми вже зовсім близько, вже проїхали КПП. Даішники ловлять здоровезні хури, їм до нас діла нема, і слава Богу, бо що швидше ми доїдемо, то скоріше урветься ця напружена, холодна мовчанка, від якої у мене починає сіпатися верхня повіка на правому оці.

Сьогодні у католиків Святвечір. Шкода, що в мене нема знайомих католиків, бо я б напросилася до них на кутю й потихеньку від усіх налигалася до нестями. Тільки б не бачити ці гострі вилиці, під якими ходором ходять жовна. Тільки б не бачити ці зненацька потемнілі очі. Пів міста ми проїхали у цілковитому відчуженому мовчанні. Ще трохи — а там довгий міст, швидкісна траса, дім. Хочу додому, як ніколи.

І неждано-негадано Ростислав звернув зі шляху, занурився кудись у бічний провулок, хвилину петляв вузькими ходами, засипаними снігом — і ми опинилися під брамою ресторану в народному стилі: кілька куренів, з деяких в’ється димок, перед головною хатиною росте ялинка, прикрашена новорічними синіми й червоними кулями. Ростислав посигналив, і брама поїхала вбік. Машина прокотилася ще пару метрів і завмерла під парканом на розчищеній від снігу стоянці.

Ростислав заглушив двигун, виліз із машини, обійшов капот і смикнув дверцята з мого боку на себе. Мовчки схопив мене за руку й витягнув із машини. Я дозволила заштовхати себе у найближчий курінь, де вже метушився офіціант у кожуху й смушковій шапці, розпалюючи посеред кімнати вогонь. Працював він ніби і справно, проте багаття спершу сильно задиміло, та згодом дим видуло вгору протягом із відчинених дверей.

Ростислав усадовив мене на дерев’яній лавці ближче до вогню, зачинив двері, щоб не так тягнуло холодом, і замовив шашлик. Офіціант перепитав, що ми питимемо, я лупала очима, в той час як Ростислав замовив коньяк. Інтересно. Здається, моє бажання впитися, як чопок, починає втілюватися.

Що над усе втішно, наливатимусь я не абичим, а напоєм благородним.

Замову принесли навдивовижу швидко. Ростислав завзято призволився до свого шашлику. Відкоркувавши опецькувату пляшку, офіціант налив насамперед мені, потім хотів плеснути й моєму супутнику, але той зупинив його жестом. Тоді офіціант набулькав Ростиславові мінеральної води в келих.

Дрова розгорілися, у курені ставало дедалі жаркіше, я вже впрівала у пуховій куртці. І все одно сиділа нерухомо, не зважуючись розстебнути її.

— Вип’ємо? — напівзапропонував, напівствердив Ростислав, піднімаючи келих.

— Твоє здоров’я, — кинула я, сподіваючись, що в голосі моєму бринить сарказм, і зробила великий ковток. Хороший коньяк, хоч і розведений трохи водою. Не дивно для цієї діри, але ж як їм це вдалося зробити, відкорковували-бо пляшку у нас на очах!

А от шашлик був дуже добрий. Ніжний, сочистий, м’ясо аж біле. Що ж, нечасто трапляється отак помогоричуватися, гріх відмовлятись. Я вп’яла зуби у величенький кусень шашлику.

Після другого келиха коньяку образа чомусь почала вивітрюватися. Натомість мною оволоділа несподівана ніжність до мого супутника, ба й дивна млість у м’язах. Тверда лавка, а вже б скрутитися калачиком і поспати хоч хвилиноньку, тільки щоб отак палахкотів вогонь, а на тлі його вирізьблювався гострий суворий профіль малознайомого мужчини. Прикладаючись вустами до третього вже келиха, я збагнула, що мій супутник щось говорить, а я ніяк не доберу, що саме.

— …я не хотів тебе зневажити чи скривдити… Та як ти взагалі могла таке подумати? Сон рябої кобили! Я просто міркував уголос, бо й справді дивно, що ви з Людкою опинилися на тому зібранні разом, не змовляючись. Я не вірю в те, що вона могла б когось убити, полюючи на браслет, але вона ще зі школи вирізнялася… е-е-е… ексцентричністю. У сьомому класі, коли нас у Лаврські печери водили на екскурсію, вона обминула загороджувальну табличку й пішла собі у бічний хід, а всі попрямували далі. На виході вчителька нас порахувала — Людки бракує. Дві години її шукали, а коли знайшли, вона сказала, що відстала від групи цілком випадково. І тільки на другий день нам зізналася, що зробила це навмисно. Хотіла вийти до самого Дніпра, позначити вихід — і мати змогу повернутися в печери, коли захоче. Питаємо навіщо — мовчить і усміхається… І на браслет твій накинулася: змійка, змійка!.. Ні, вбити не могла, я навіть не збираюся її підозрювати, але… Ти на мене вже не ображаєшся?

Я похитала головою. Від тепла мене зовсім розвезло. Чи Ростислав мені чогось у келих намішав? А, байдуже! Тільки спати хочу — очі заводяться.

— Ти мені поясниш про змійку? — спитала я.

— Ну, в чотирнадцятому столітті таємне товариство каменярів було — «Братство змії» або ж «дракона». Ці люди визнавали Люцифера як єдиного бога. Давнє гебрейське слово «змія» — «нехеш» походить від кореня «NHSH» і означає «розшифровувати», «відкривати» — тобто просвітлювати, пізнавати, знати. Люцифер — просвітитель…

— І отже, — протягнула я, змучено заплющуючи очі, — навіжені сатаністи хотіли відібрати в мене свій символ — щоб не оскверняла…

— А може, прийняли тебе за посланця? — невдало пожартував Ростислав.

Я пирхнула.

— Невже Людмила вірить у таємні братства? У всесвітні змови? Збіговисько їхнє на серйозну організацію зовсім не тягнуло. Ну, чиста самодіяльність!..

— То як, мир? — затермосив мене Ростислав. Я кивнула.

Офіціант розчахнув двері, впустивши морозного повітря. Воно торкнулося щік, освіжило. Війнуло запахом глиці. Офіціант вкинув у вогонь ще кілька рубанців, пошургав коцюбою.

— А у твоєї Кароліни Сокальської були ще родичі, крім тебе?

Я знизала плечима. Ростислав замислено почухав ніс. Потім хопив коцюбу, ще раз перемішав вугілля, хоча вогонь іще палахкотів пристойно.

— Просто я подумав, — швидко заговорив він, — що якщо, скажімо, у Кароліни були ближчі родичі, ніж ти, які могли претендувати на її спадок… а квартира у Києві — хіба не ласий шматок?.. і от вони — гіпотетично — беруться залякувати тебе, а коли ти вже доведена до кондиції — тобі пропонується просто відмовитися від спадку… Хіба не варіант?

Мусила визнати, що варіант не тільки вірогідний, а й цілком життєвий. Та чомусь мені не вірилося, що родичі взялися б залякувати мене таким дивним способом — написами парою на дзеркалі і віршиками — замість того, щоб подзвонити кілька разів — або перестріти десь під хатою і сердечно поговорити в душевній компанії.

— Або це міг бути колишній Каролінин чоловік, — розвивав свою думку Ростислав.

— Ні, не міг, — заперечила я, — слідчий сказав, що Кароліна купила квартиру на Борщагівці вже після розлучення. За законом хіба колишній чоловік може на щось претендувати?

— Якби знаття! Якщо немає інших родичів…

— Але ж родичі якраз об’явилися… — тицьнула я себе в груди.

— От він тебе й залякує.

Офіціант заніс тацю з мандаринами. Фрукти, які в мене — і, гадаю, у багатьох представників радянського ще покоління — стійко асоціюються з Новим роком. Навіть не подумавши про ніж, я нігтями роздерла шкірку, обчистила мандарин. Дольку за долькою відправила в рот. Ростислав втупився поглядом у вогонь. Якщо викреслити колишнього чоловіка з переліку підозрюваних, але взяти за основу версію, що є родичі і що саме вони якось причетні до моїх поневірянь, тоді…

І тоді мені в голову стрельнула ще одна божевільна ідея.

Розділ п’ятнадцятий

ПОДОРОЖ

Добропорядні католики святкували Різдво. Добропорядні православні натхненно постували. Я ж у цей день сходила з потяга в Луцьку.

Мене зустріла справжня різдвяна заметіль. Поодинокі перехожі, які поспішали на роботу, горнулися в шарфи й хутряні коміри, молодь насувала каптури на самі очі, і тільки діти, яким ненависна була думка про дитячий садок у такий чудовий день, качались у снігу, а матері змушені були їх силою витягати з кучугур.

Лапатий сніг сідав на вії. Я кліпала очима, струшуючи сніжинки. Ясний зимовий ранок, усі страхи лишилися позаду, а попереду на мене чекає таємниця.

На двірці я розпитала, де знайти міськдовідку, і виявилося, що далеко ходити не треба. На прохання пані у віконечку я заповнила бланк, заплатила гроші і пішла годинку погуляти, доки на мій запит прийде відповідь. У невеличкій кав’ярні, де в цю ранню пору нікого не було, замовила собі яєшню по-болгарському — з помідорами і цибулею — та склянку чаю. В сумці мала бутерброд, та його лишила на непередбачений випадок. Гаряча яєшня ще підняла мій настрій, і я була певна, що сьогодні, якщо й не розкрию таємницю срібного браслета, то принаймні наближусь до розгадки упритул.

Квиток мала на вечір, тож гаяти час не було сенсу. За п’ять хвилин до призначеної години я вже стояла біля віконечка міськдовідки.

Дівчина впізнала мене й подала бланк.

Кароліна Семенівна Сокальська, тисяча дев’ятсот сімдесят сьомого року народження, проживала в Луцьку на вулиці Сосновій, поки не вибула звідти одинадцять років тому — певно, на навчання. Зараз там мешкає Іван Микитович Сокальський. Хто такий? Не брат, не батько… Дядько? Племінник? За годину я все знатиму.

Автобус довіз мене до потрібного будинку десь на задвірках.

Низька одноповерхова хата, проте широка, по три вікна з кожної стіни. Варцаби пофарбовані у темно-червоний колір, певно, не раз і не два, бо патьоки від численного малювання нашарувались, і щілина між стулками вікна пливла звивисто, мов струмок. Подвійні двері, також пофарбовані у темно-червону барву, перехнябилися від старості, але під порогом сніг охайно відгорнутий, а під низеньким ослінчиком стоїть миска з м’ясним харчем. Кіт треться поруч, але в хату його, вочевидь, не пускають.

Я натиснула ґудзик дзвоника, та сигналу не почула. Тоді постукала. Ніхто не виходив. Погрюкала відважніше.

Вдалині зачовгали кроки. Хтось підійшов до дверей із того боку і штовхнув стулку. Виявляється, вона була незамкненою. Кіт миттю шмигнув у щілину й розтанув у півтемряві хати.

— Доброго дня, — привіталася я.

На порозі стояв сивий дідуган. Беззубим ротом він щось прошамкав мені у відповідь. Я роздивлялася старого, намагаючись знайти спільні риси з парубком зі світлини в книжці «Спогади». Старечі зморшки зробили обличчя Івана Сокальського безбарвним і невпізнанним. Я приязно всміхнулася.

— Вибачте, — мовила, — я шукаю родичів Кароліни Семенівни Сокальської. Ви Іван Микитович?

— Га?

— Ви Іван Микитович? — підвищила я голос.

Дідуган кивнув і відступив від дверей, запрошуючи мене досередини. Я скинула каптур пухової куртки і на порозі спершу обтрусила сніг, тоді потупала черевиками, щоб не наносити бруду до вбогої хати.

Дід провів мене на кухню і всадовив за старий стіл із сірою пластиковою стільницею, що вся була у менших і більших подряпинах та порізах. Металічний кант довкруж стільниці видавав її радянське походження. Переді мною опинилося величезне горня гарячого чаю, і я обхопила його руками, зігріваючи долоні.

— Іване Микитовичу, ви, напевне, дядько Кароліни Сокальської?

Дідуган нічого не відповідав. Він безгучно шавкотів губами і не відводив погляду від мого браслета. Я відчула гарячий згусток у нутрі. Зовсім, зовсім близько я до розгадки, вже майже поруч!..

Із удаваним спокоєм зробила кілька ковтків із горнятка. Чай солодкий, як меляса. Мабуть, дід наколотив його собі, а потім гостинно віддав нежданій гості. Раз у раз я підносила горнятко до вуст, і срібний браслет брякав об його порцелянові вінця.

— Іване Микитовичу, скажіть, ви пам’ятаєте Кароліну Сокальську? Вона загинула кілька тижнів тому, і мені конче треба поговорити з кимсь із родичів… Розумієте, вона залишила мені спадок — квартиру в Києві, і це дивно, правда? Ми з нею ні разу не зустрічалися, і тільки з її духівниці я знаю, що вона — моя кузина. Іване Микитовичу, ви її дядько?

Дід, схоже, не дослухався до моїх слів. Ніби не розчувши, він тицьнув пальцем у мій браслет і мовив:

— Каролька… Небіжчиця Каролька…

Так, цікаво… Якщо я зробила правильний висновок, і Іван Микитович Сокальський — дядько Кароліни Семенівни, то Каролька — навряд чи сама Кароліна Семенівна, адже діда ніхто не повідомляв про її загибель. А Каролька — це та цьоця Каролька, яку згадувала моя тітка. Молодша дочка моєї прабабці Катерини Табачинської. Отже, Рузя, дочка Карольки, виїхала вчитися в Луцьк, припустімо, вийшла там заміж за Семена Сокальського, а Іван Микитович — брат Семена. Якби я знала по-батькові Семена Сокальського, могла б пересвідчитися, чи мої здогади вірні. А якщо вони вірні, то Іван Микитович, вочевидь, зустрічався хоча би раз із цьоцею Каролькою, а браслет, либонь, належав їй. Кароліна Сокальська могла отримати його у спадок… Тоді стає зрозумілим, чому у неї срібна змійка з’явилася так несподівано і чому вона нею так хизувалася.

— Іване Микитовичу, цей браслет — власність небіжчиці Карольки?

Дідуган і далі не чув мене. Пришіптував беззубим ротом, і я нахилилася, щоб розчути бодай кілька слів.

— Небіжчиця Каролька… Би мені тоді хто сказав… Така була моцна жінка… Сто років мала прожити… Рузя все звала її в гості… Би мені тоді хто сказав… Приїхала, малій привезла таку велику ляльку… Рузя в труні… А браслет лишився на серванті, і вона й поїхала… А тоді Семен їздив на похорон… А така була моцна жінка!..

Не знаю, чи правильно я зрозуміла дідугана, але вирішила зробити останню спробу поставити йому запитання:

— Іване Микитовичу! То Каролька просто забула браслет — чи лишила його навмисне? Як він потрапив до наймолодшої Сокальської — і чому так пізно? Коли це було?

Маневр мій зазнав цілковитого краху. Замість відповідати, дідуган довго хитав головою, не відводячи погляду від браслета, а тоді попхався в кімнату, суміжну з кухнею. Я повернулась упівоберта, щоб прослідкувати за ним. У кімнаті, де була, певно, вітальня, бо стояв старезний чорно-білий телевізор, полірований сервант із чайним сервізом і книжкова шафа — все таке старе, що, здавалося, дмухни — і розсиплеться, дідуган нахилився над столом.

Круглий стіл по центру кімнати застелений вишиваним обрусом. Дідуган відкинув обрус, і під стільницею виявилася шухлядка. Іван Микитович поліз у шухлядку і витягнув звідти альбом у зеленій палітурці.

Я напружено чекала. Дідуган повернувся.

Господар перегорнув кілька сторінок ув альбомі. Чорно-білі світлини на них були вставлені в спеціальні трикутнички, наклеєні на картон точно по розміру фотографій. Одним оком я зазирала в альбом, сподіваючись, що якщо дід сам не пояснить мені, в чому річ, то я, може бути, все-таки зметикую?.. Встигла роздивитися групову світлину: дітки дошкільного віку сидять і стоять у три шереги, а ззаду за ними — виховательки у білих фартухах і білих головних уборах червоного хреста. Світлина, вочевидь, ще довоєнна. Але Іван Микитович не затримався на цій сторінці довго, він гортав далі.

Ще кілька сторінок — і весільна світлина: ставний чорночубий парубок, а йому на плече схилила голову дівчина в білій сукні і білому ж флері. З того, як Іван Микитович поглядав на фото, я зробила непомильний висновок, що весілля — його власне. Чи дружина вже померла, а чи розлучився?..

І раптом мене аж підкинуло. На наступній сторінці — трошки прим’ята світлина. На ній два парубки у високих кашкетах, груди навхрест підперезані ременями, чоботи стоптані. Парубки тримають на грудях автомати, але щось дітвацьке, невоєнне проглядає в їхніх поглядах.

Ось ця світлина, яка мені трапилась у книжці «Спогади»! Отже, мій здогад був правильний, і Іван Микитович Сокальський — той самий Іван Сокальський, який відсидів у таборах двадцять п’ять років, а потім ще невідь-скільки часу провів на поселенні у краях, куди взимку навіть пошта не ходить. А Семен Сокальський — батько кузинки Кароліни. Все збігається. Тільки що мені це дає?

Та Іван Микитович гортав, гортав далі. Я не встигала роздивитися, бо фото тепер траплялися здебільшого любительські, нечіткі, люди на них — маленькі, кумедні. Та ось дід натрапив на те, що шукав. Він тицьнув пучкою у світлину. Я нахилилася.

Жінка сиділа в точно такій самій позі, що й Кароліна Сокальська на тій фотографії, яку показував мені слідчий: упівоберта, долонею підпираючи підборіддя. Різниця лишень полягала в тому, що жінка була набагато старшою: судячи зі зморщок, другого підборіддя й загострених рис обличчя, їй мало бути аж ніяк не менше шістдесятьох років. Волосся зачесане назад і там скручене вузлом. Виразу очей не видно, адже вони вдивляються в далечінь.

На зап’ястку у жінки скрутилася кільцем срібна змія, яка кусає себе за хвіст.

Цьоця Каролька.

Чи схожа вона на свою сестру, а мою бабцю? З такого ракурсу цього неможливо сказати напевне, а проте мені здалося, що родинне щось, спільне, об’єднавче прозирало в обличчі, і я підсвідомо одразу погодилася, що Кароліна Сокальська — моя кузина, троюрідна сестра, рідна кров. І я хочу знати, за які такі страшні гріхи й провини вона заслужила на свою жахливу, потворну смерть.

— Цей браслет я знайшла в гробівці, де поховала Кароліну Сокальську, — почала я хапливо пояснювати діду, розхвилювавшись, щоб він мене не запідозрив у тому, що я заволоділа браслетом нечесним шляхом. — Гадаю, вона сама його там і залишила…

Та дідок усе одно не чув мене — чи не вважав за потрібне слухати. Він роздивлявся світлину, ніби щось собі пригадуючи.

— Семен три роки як помер… Мала приїздила… З чоловіком розлучалася…

Може, то батько перед смертю віддав дочці браслет?.. І тоді я зробила зухвалу річ: простягнувши руку до альбому, я обережно вийняла фото з трикутничків, які тримали його, і спитала:

— Ви мені це ненадовго не позичите? Маю показати одній людині. Якщо хочете, можу в майстерні зробити копію, а оригінал за годину вам поверну…

І — о диво! — дідуган уперше розчув мене й закивав, погоджуючись. Це було і дивно, і несподівано, і значно полегшувало моє завдання: світлину будь-що треба передати слідчому, а красти її з убогої хати зовсім не хотілося.

Сховавши фото в торбу, я попрощалася з Іваном Микитовичем і подалася шукати майстерню. Студій у Луцьку не бракувало, дуже швидко знайшлося місце, де мені запропонували фото сканувати і навіть трошки збільшити, тільки хлопчина-дизайнер, який мав це робити, попросив годину часу: мав спершу закінчити пильну роботу. Я легко згодилася.

Записавши про всяк випадок адресу студії, бо в чужому місті запросто могла вже ніколи більше не знайти її, я розплатилась і подалася в мандри. Треба пообідати, тільки ресторанчик знайти недорогий. Спускаючись по невідомій вулиці, міркувала, чи наближаюся до центру, чи, навпаки, віддаляюся від нього. В цій частині міста життя не назвеш бурхливим: перехожі траплялися зрідка, сніг змів людей із вулиць.

Я щільніше натягнула на голову шкіряного кашкета з хутром усередині, але вітер задував за комір, жбурляв снігом в обличчя, морозив вуха. Тоді я натягла на голову ще й каптур пухової куртки. Зразу зробилося затишніше, аж ніби погода повеселішала.

Довга вулиця закінчилася містком. Я перетнула його й опинилася в індустріальному районі, де навряд чи мені лучиться омріяний ресторанчик. Перейшовши через дорогу, завернула в бічну вулицю.

Ця виявилася ще безлюднішою. Я надибала єдині відчинені двері — якоїсь туристичної агенції, ще далі — крамницю, де продавалися лампи й світильники. Проте мені не трапилося жодної людини, та й кав’ярня не попадалася.

І тоді зринуло оте знайоме вже відчуття, наче хтось невідступно суне назирці за мною. Кілька разів я спробувала непомітно озирнутися, але нічого не спостерегла. Позаду начебто нікого не було.

Проте тривога не полишала мене. О, якби хоч один перехожий нагодився мені зараз! Я б заговорила до нього, сказала б, що заблукала, що шукаю вулицю Соснову, він би почав мені довго пояснювати, що мені треба повернутися, і тоді я з чистою совістю могла би причепитися до нього і дійти… куди-небудь, де будуть люди!..

Спочатку я ледве-ледве пришвидшила крок. Відчуття, буцімто хтось наздоганяє мене, тільки посилилося. Я побігла підтюпцем. Ноги ковзали на присипаній снігом кризі: вчора сонце розтопило сніг, а за ніч морозець ударив, і калюжі перетворилися на ковзанки.

Захекавшись, зупинилася на хвилину і нібито недбалим рухом швидко повернула голову. Мені привиділося, що тінь майнула позаду і заховалася десь між будинками. Чи справді хтось скрадався за мною — чи я намарила все це собі? Ніхто ж не знає, що я поїхала в Луцьк! Нікого не попередила, навіть батьків, ні з ким і словом не обмовилася щодо своїх наглих планів! А якщо хтось стеріг мене в Києві безнастанно? Зазирав з-за плеча, коли я брала в касі квиток? Проводжав на вокзал, щоб і собі сісти на той самий потяг? Чекав, доки снідала на двірці в Луцьку? Їхав зі мною в одному автобусі, а потім зазирав у вікно, коли розмовляла з Іваном Микитовичем?..

Я майже бігла. Вже не могла стримати себе. У вухах гупали чужі зловісні кроки. Бабай — бабай — бабай — бабай… Не було часу звертати увагу на назви вуличок, на повороти — я бігла, як страхополох, у котрого над вухом луснула повітряна кулька. Зринала оманлива мрія, що от-от вибіжу на велику людну вулицю — і там, тиняючись поміж заклопотаних перехожих, щиро сміятимусь із власних страхів…

Голова струснулася, наче налетівши на перешкоду, і з деяким запізненням я збагнула: щось важке діткнулося мого тімені.

Браслет! Їм потрібен браслет! — спалахнуло у свідомості. Мозок тріснув від удару навпіл, і з розколини сипонули сріблясті зірочки. Тіло втратило рівновагу, на мент згубило орієнтацію в просторі. Нога підвернулась, і я гримнулася на праве коліно, загрібаючи сніг руками у шкіряних рукавичках. Сніг зразу набивсь у закоти, і холодний доторк його витверезив мене, привів до тями.

Мені знову поталанило: шкіряний кашкет із хутром усередині, та ще й пуховий каптур пом’якшили удар, а каптур сковзнув, і удар пройшовся по дотичній, тож я навіть не втратила свідомості, тільки дезорієнтувалася на мить. Хтось торкнув мене за руку, але я не бачила людину: кашкет наліз на очі, в голові крутилось, і я, намагаючись розплющити широко повіки, все ніяк не могла сфокусувати на чомусь зір.

Браслет схований був під надійною ґумкою рукава пухової куртки. О, як добре, що в мене сьогодні саме така вдяганка! Я відсмикнула руку, зробила зусилля, проганяючи нудоту, підхопилась і побігла. Не розбираючи дороги мчала туди, де зблискували машини в щільному потоці людної вулиці.

Зупинилася тільки тоді, коли налетіла на незнайомого мужчину. Хотіла вибачитися — і не змогла: голос від радості зірвався. Перехожий посунув мене вбік і пішов собі далі. Вдячно дивилася я йому вслід: він здавався мені зараз героєм-рятівником.

І тоді я помітила, що сумка, котру кілька хвилин тому мала в руках, відсутня. А в ній — гаманець із грошима! Квиток на зворотну дорогу! Бутерброд!!!

Щастя, що паспорт і мобільний телефон я тримаю у внутрішній кишені куртки.

Отже, у мене немає грошей. Але у мене є документ, що посвідчує особу. І в мене є зв’язок зі світом. За драматичних обставин на таке везіння годі й було сподіватися!

Розпитавши дорогу у перехожих, я все-таки повернулася до студії, де забрала збільшену світлину. Безперечно, браслет був саме цей — мій! Потім іще раз навідалася до Івана Микитовича і повернула йому власність. Він невпевненими старечими руками заховав фото в альбом, де тому й належало бути.

І настав час подумати про власне майбутнє.

На автобусі я проїхалася зайцем. Коли кондукторка запропонувала мені купити білет, я зверхньо буркнула: «Посвідчення». Вона не перевіряла. До вокзалу я трусилася, як заячий хвіст. Що кондукторка! От якщо до автобуса увірвуться молодики в шкірянках, які зазвичай перевіряють квитки!.. Коли розчинилися двері на кінцевій, я вилетіла з салону, мов катапультувалася.

Що робити далі і кого просити про допомогу? Домовитися, що мені перерахують гроші на найближчу пошту до запитання, переночувати в невеликому залі очікування на двірці, а завтра рвонути додому?.. Мені страшенно закортіло подзвонити Ростиславу й поплакатися йому, пожалітися на напасті, які переслідують бідолаху вже скільки тижнів поспіль — і кінця їм не видко. Я відшукала його номер у пам’яті мобільного.

«Абонент перебуває поза зоною досяжності. Зателефонуйте, будь ласка, пізніше».

Трубка писнула, нагадуючи, що їй давно не давали їсти. Як могла я їхати в дорогу — і не зарядити мобільний? Закони Мерфі спрацьовували на мені непохибно.

Спробуємо інший номер. Один гудок, другий, третій. Я просто фізично чула, як на морозі блискавично сідає батарея в телефоні.

— Тату, привіт! Я в Луцьку… Що?.. Та так сталося, треба було з’їздити. Слухай, ви не могли б мені…

Клац — і зв’язок перервався. Батарея на старому телефоні здохла навіть раніше, ніж я боялася. Кепські справи.

З півгодини я крутилися по вокзалу, спостерігаючи за людьми. Всі вони кудись квапилися, нікому не було діла до загубленої душі, яка не обідала, згубила бутерброд і не має як виїхати додому. Собі сама я нагадувала отих безпритульних дітлахів, які крутяться попід генделиками у сподіванні, що хтось пригостить булкою з сосискою, а якщо зовсім пощастить, то нагодує повним обідом — про запас.

Біля входу у вокзал стояла старенька з простягнутою рукою. Що ж, це місце зайняте, не буду відбирати хліб у знедоленої. Поруч є ще одні двері.

Здійнявши з голови кашкет і насунувши каптур якомога нижче, я поклала кашкет перед собою на сніг і стала у натхненну позу. Ще ніхто не звертав на мене уваги, а я вже внутрішньо приготувалася відбивати напад. Витягнувши вперед ліву руку, а праву притуливши до грудей, я почала замогильним голосом — перше, що спало на думку.

Перехожий, благаю, зглянься!

Я сьогодні не їла з ранку.

Загорілись вечірні лямпи

На морозному полустанку.

На мене озирнулася дама, вдягнена в хутряну шубу до п’ят, повагалася, вкинула п’ятдесят копійок у кашкет. Шкода, звісно, що не мужчина перший: я в прикмети вірю, — але будемо бачити, будемо бачити… Якась дівчинка смикнула маму за руку, щось гаряче зашепотіла. Та хотіла відмахнутися від дочки, проте прислухалася до мого палкого віршування — і полізла в гаманець. Сипнула дрібних грошей, навіть не знаю скільки. Я кивнула з удячністю, тоді для повноти ефекту закотила очі.

Що тобі від тієї гривні?

Чи від тої п’ятірки, радше?

Всі під Богом в умовах рівних,

Може, й я тобі десь зараджу.

Мужчина в чорному пальті, з течкою під пахвою навіть зупинився, послухав кілька секунд. Тоді недовірливо похитав головою, певно, здивований чистотою моєї світло-сірої куртки, але гривню кинув, не пожадував. Компанія студентів довго тицяла в мене пальцями, тоді нишпорила по кишенях, скидаючись на гривню, відіслала найсміливішого. Він кинув копійки в кашкет, підняв великий палець догори: тримайся! Я усміхнулася й завела ще жалісливіше.

Перехожий, спинись на хвилю!

Подивись на моє лахміття!

Як убогі під храм в неділю,

На вокзал не приходять ситі.

Дідок із ціпком довго стояв навпроти, прислухався і кивав. Либонь, вподобав собі мою творчість. Я вкладала в душевні, жалібні рядки все серце. Дідок полапав по кишенях, знайшов трохи срібних монет, вкинув у кашкет. Я заохочувала його лишатися й далі послухати, адже він уже заплатив за концерт, але він, покивуючи, рушив у своїх справах.

Жінки давали охочіше, ніж чоловіки. Нічого з цим не можна було зробити. Не думаю, що кожна з них миттєво уявляла себе на моєму місці, але погляди вони на мене кидали дивні, занепокоєні. Я робила квасне обличчя та посилала їм заклинальні знаки, й от уже юна особа в червоному пальті розшпилює сумочку, дістає гаманець. Скільки вам не шкода, панянко? Невже цілих дві гривні? Красно дякую! А ви, жіночко в потертій куртці. Я знаю, у вас кепська робота, діти шкільного віку, грошей катастрофічно бракує, але подивіться, я потрапила у скруту в чужому місті, як мені звідси вибиратися?.. П ’ятдесят копійок? І то діло!

Голод підстьобував мене батогом. Акторка в мені, приспана до цього часу, прокинулась і зіграла найкращу свою роль.

Ти даєш мені гривню, правда?

Ти сьогодні не злий і щедрий?

Я віддячу тобі завтра:

Піднесу води повний цебер.

За дві години в кашкеті назбиралося тридцять сім гривень сорок дві копійки. Бідолашна мандрівниця була врятована.

Розділ шістнадцятий

СВЯТКОВА НІЧ

— Ти собі навіть не уявляєш, чого мені довелося зазнати! — гарячкувала я. — Біля входу на вокзал жебракувати — як це тобі?! Дістати по голові — а на це що ти скажеш? Чорт, череп просто лускається! У мене там така ґуля під волоссям! Зранку зачесатися не могла!

Всю ніч у мене голова боліла немилосердно, я навіть не могла нічим зарадити, бо ж торбинка моя — із санітарним пакетом у тому числі! — була — та й загула, а на двірці у Луцьку якого-небудь аскофену купити не здогадалась. Усю ніч промучилася, то поринаючи в сон, то випірнаючи з нього, коли мені починали снитися кошмари. То наснилося, що Ростислав проник у моє помешкання і вкрав браслет. Потім наснилася Людмила — упириця, яка ганялася за мною нескінченними темними вулицями невідь-якого міста. А тоді, коли я вже думала, що втекла від неї, заскочила у власну квартиру й хотіла замкнути двері — замок не замикається. Почала бити плечем двері, помагаючи замку, повертаю голову — а там Ілля Дерихвіст з Іриною і з ними ціла компанія. І всі бандитського виду. «Ми тебе чекаємо», — кажуть — і тут я, на щастя, прокинулася…

— Бубочко, — втішала мене Ліна, — якого ж біса ти поперлась у Луцьк сама-одна? Та я б на твоєму місці, та за таких обставин, і ніс із хати боялася вистромити!

Я загиготіла. Нервова обстановка останніх днів далася взнаки: на мене нападали то спалахи неконтрольованих веселощів, то вселенська велетенська похмурість.

— А хто тобі сказав, що я не боялася? — квакала я крізь сміх. — Ще й як боялася, тільки в хаті мені останнім часом теж незатишно. Десь щось грюкне — підлітаю, як ужалена. То вночі прокинусь — і дослухаюся, чи не шкряботить у замку. В лазничці купаюсь — і все на дзеркала лупаю очима: чи, бува, ще який напис не проступить… От ти мені скажи, скільки людина може так витримати?!

Ліна розвила цукерку, червону лискучу обгортку поклала охайно собі на блюдечко, а шоколадний апетитний батончик запхнула цілий до рота. Пожувала, хотіла щось мені заперечити, але зуби злиплися від шоколаду, й вона тільки махнула рукою.

— Але, — продовжила я таємничим шепотом, — усе-таки недарма зганяла в Луцьк! Зараз тобі щось покажу…

Світлина трохи прим’ята, адже мені довелося тягати її в кишені, а вночі я куртку разом із нею підклала під голову й міцно тримала, бо все мені ввижалося, що от-от хтось чорний і страшний висмикне дорогоцінний мій трофей. Руку з браслетом сховала під себе, і до ранку вона так затерпла, що з півгодини я взагалі не могла нею поворушити, тільки чула, як колють її невидимі голочки.

— Гляди! — мовила я і підсунула Ліні фотографію.

Товаришка моя поцокала язиком. Тоді взяла до рук браслет, уже, певно, вдесяте його добре роздивилася, звірила з фото. У нас не було збільшувального скельця, але наскільки це можна побачити неозброєним оком, все збігалося. Кожна западинка на кільчастій спинці змії, незрячі очі, вигин хвоста — все ідентичне.

— Слідчому показувала?

— Ще ні, — похитала я головою.

— Знаєш, що мене нашорошило в твоїй оповіді? Браслет належав цьоці Карольці, вона з ним приїхала в гості, той дід…

— Іван Микитович, — підказала я.

— …Іван Микитович каже, що Каролька забула його випадково у них… а тоді померла наглою смертю. Дивно?

— Ну, — знизала я плечима, — не знаю…

— А якщо припустити, що цьоця Каролька дізналася про браслет таке, що одразу запідозрила: її за нього можуть зі світу зжити. Викинути чи знищити браслет вона з якихось причин те може. Тоді вона лишає браслет там, де, як їй здається, його ніхто не здогадається шукати, вертається додому — і вмирає… Знати б, від чого вона померла!

— Ну, ти запросила! — вигукнула я. — Та з моїх родичів ніхто толком навіть саму цьоцю Карольку не пам’ятає, а ти хочеш, щоб згадали, від чого та переставилася.

Ліна розгорнула ще одну цукерку, фантик притулила на блюдечко, а батончик вказівним пальцем штовхнула в рот. На щоці миттєво надулася ґуля.

— …аще… и… уіді… итаа…

— Га?

Ліна прожувала й ковтнула.

— Краще б ти сусідів питала. Родичі з нею давно не родичалися, але ж сусіди мали її добре пам’ятати!

Зимовий день незвично яскравим сонцем зазирав крізь шибку. Вікна без фіранок радісно впускали світло. Промені впирались у засклені книжкові шафи, вигравали на різнобарвних шабатурках книжок, підсвічували золоті літери в назвах на корінцях. Увімкнений комп’ютер на письмовому столі тихо гудів, але сонце зчорнило екран, і на ньому нічого не можна було прочитати.

Ліна перебирала книжки на столі, які двома височенними навалами громадилися обабіч ноутбука. Надибавши щось цікаве, вона погортала книжку — і захопилась:

— Я гляну?

— Гляди, — дозволила я.

Коли прийшла Ліна, я саме збиралася перевірити електронну пошту. І зараз, присівши до комп’ютера і розвернувши його так, щоб на екрані хоч щось можна було прочитати, зайшла в інтернет. Як завше, скринька забита рекламними повідомленнями, котрі мені вже набридло щораз вичищати. Два-три дні пропустиш — і їх перевалює за сотню. Я відзначила птичками мотлох, у якому не сумнівалася.

— Чуєш, що тут написано? — сіпнула мене Ліна за рукав. — Герб Полтави — це чорна, згорнута кільцем змія.

— Тільки не кажи мені, що ти пропонуєш з’їздити ще й у Полтаву! У мене там ні знайомих, ні родичів, та й у місті жодного разу не була. Далі Сорочинського ярмарку не потикалася…

— Бубочко, не сприймай усе так буквально. Я просто тут висновую одну думку… Розумієш, ти ніби зациклилась на тому, яку функцію змія відіграє в християнські часи й у християнському світогляді… Змій-спокусник, змій — уособлення темних сил… Тоді індійську міфологію приплела, uroboros згадала…

— Не я згадала — Ростислав Костянтинович. Я, зізнаюся, про uroboros раніше й не чула…

— А я до того веду, що, може, ця твоя срібна змія — походження, так би мовити, українського. І саме в українській міфології варто шукати її розгадку…

Стенувши раменами, я відвернулася до комп’ютера. Механічно переглядала листи, непотрібні видаляла, ті, що видавалися мені цікавими, перечитувала. Рухалася я від давніших листів до новіших, але думками блукала деінде. У мене знову розболілася голова, і треба було або напиватися аскофеном, що його вже просто не приймав шлунок, або йти до лікаря. Якщо вчора я отримала хоча б слабенький струс мозку…

Чому це повідомлення одразу не кинулося мені у вічі? Внутрішньо я була готова отримати його. Навіть якоюсь мірою чекала. Вже тиждень, як таємничий бабай не озивався, та оскільки вчора в Луцьку йому не вдалося поцупити мій браслет…

Називалося повідомлення «Моїй зухвалій пані».

Таємницю навмання

Як розкрити без знання?

В книзі — джерело ідей,

І бабай по неї йде.

* * *

— Наталю, ти де була? — в голосі Ростислава майнуло справдешнє занепокоєння. — Додому дзвоню — ніхто трубку не бере, мобільний — «абонент не може прийняти ваш дзвінок»…

— Ну-ну, я тобі теж дзвонила. «Абонент поза зоною досяжності»…

— То, певно, на заводі, коли в цех спускаєшся, зв’язок вирубається… Які в тебе на вечір плани? У нас традиційна новорічна вечірка на роботі, в основному, для начальства, я хотів тебе запросити. Ілля з Іриною теж будуть — представник місцевої преси з дружиною. Прийдеш?

— Сподіваюся, — буркнула я. — Голова й досі болить — здуріти можна.

— Досі? — не зрозумів Ростислав. — А що сталося? Ти захворіла?

— Потім розповім.

Традиційна вечірка — в традиційному місці: Ростислав та його друзі добре орієнтуються в цьому величезному барі, либонь, учащають чи не щотижня. Столики накриті білими скатертинами, біля шинквасу вивищується штучна ялинка з лапатими гілками і стандартними, нецікавими іграшками: золотими й червоними блискучими кулями. Срібного дощику стільки, що під ним і зелень віття не прозирає.

На кожному столику — новорічна композиція: ручної роботи пляшка, важезне криве скло, всередині зелений блискучий дощик, на шийці теж дощик накручений, а в горлечко вставлена зелена свічка.

Щойно запрошені розсілися, як офіціанти пробіглися поміж столами, запалили свічки, а верхнє світло загасили. Лишилися тільки приглушені матові лампи над шинквасом.

Ірина вдягла чорну сукню з голою спиною, сиділа пряма, як напнута жилка, і знову здалося мені, що вона почувається в оточенні гостей чужою, зайвою, іншою. Вона так уміла дивитися з-під приплющених повік — крізь людей, крізь тебе, ніби ти їй був у біса нецікавий.

Та я впіймала її на тому, що й вона тільки вдає гордівливу втому і байдужість. Кілька разів вона швидко зирнула на браслет-змійку. Чи переконав її Ростислав, що я не заманювала їхню Дюймовочку-Людмилу на зібрання?..

— Пані та панове, — ведучий вийшов до шинквасу й усміхнувся на всі тридцять два білющих зуби, — вітаю вас із прийдешнім Новим роком! За давно утвердженою традицією ми збираємося в останню суботу перед новорічною ніччю, а отже, у нас попереду ціла ніч — і феєрверк надзвичайних розваг! І от — перший тост!

Офіціанти випірнули з присмерку, як привиди, швидко й непомітно відкоркували пляшки шампанського, наповнили келихи. Бульбашки рвалися з денця келиха на свободу — і лускали, розхлюпуючи крихітні зимні бризки. Я піднесла келих до вуст — і на шкіру сипонуло холодними іскрами. Знайоме і щораз несподіване відчуття. Скло дзенькнуло — й усі одностайно випили, а тоді закусили, бо лебеді з заварного тіста з печінковою начинкою, вигинаючи довгі шиї й наставивши крила, апетитно пританцьовували на тарілках.

До шинквасу випливла співачка в довгій білій сукні, музика влетіла слідом за нею, і я помітила, що в дальньому кутку зали стоїть квартет музик. Співачка затягнула надзвичайно сумну й романтичну пісню про попівну і мандрівника, що йому знову треба вирушати в дорогу…

— А тепер ми з вами зіграємо в гру! — виголосив ведучий, коли співачка закінчила і відкланялася. — Зараз я скажу перший рядок вірша, а потім підходитиму до кожного столика, і ви по черзі продовжуватимете… Переможець отримує все!

Насправді «все» — то була пляшка «Мускату білого Червоного каменю». Ведучий роззирнувся по залу, лукаво підморгнув, немов не міг ніяк вирішити, до кого ж підійти, нарешті зробив свій вибір і посунув у наш бік. Я напружилася. Ведучий зупинився біля першого столика і промовив:

Новорічна ніч чарівна.

Жінка в червоній сукні усміхнулась, поміркувала і трохи жалібно продовжила:

Б’є дзиґарик північ рівно…

Їй миттєво заплескали. Ведучий вклонився і передав мікрофон чоловікові, що сидів поруч. Той кумедно поворушив бровами, позирнув на стіл, обдумуючи відповідь; певно, рятівна думка нарешті зринула в голові, і він переможно оголосив:

Випити кортить нестримно…

Гості засміялися, зааплодували ще веселіше. Ведучий перейшов до нашого столика й нахилився над Іриною. Вона, так само незворушно поводячи великими холодними очима, повільно промовила:

В келихах — дарунок Криму…

Прийшла моя черга. Я так задивилася на Ірину, що крім «Криму — Ірину» нічого не могла вигадати, ворушила губами, прикликаючи натхнення, та воно не йшло. Тоді я винувато озирнулася на Ростислава й, розвівши руками, виголосила:

Я не знаю більше рими…

Мені аплодували навіть більше, ніж попереднім гравцям: либонь, присутні не повірили, що я таки дійсно розгубилась, а сприйняли це за прекрасну акторську імпровізацію. Ведучий підніс мікрофон до Ростислава, і той, постукавши по пустому вже келиху шампанського, густим басом вирік:

Ще б горілочки чарчину…

Ілля сам вихопив мікрофон і швидко додав:

Для хорошого мужчини.

Ведучий уклонився нашому столику. Присутні аплодували нестримно. Я теж почала проникатися грою, рядки спливали в голові — шкода, так ганебно втратила свій шанс! За сусіднім столиком вусатий дядько, про якого Ростислав мені сказав, що він — директор виробництва, витягнув жестом штукаря[9] з-під поли пляшку оковитої, налив собі повний келих, перехилив одним духом і сказав:

Перша чарка — для почину…

Сусід його відібрав пляшку, налив собі, теж випив. Нахилившись до мікрофона, він конфіденційно повідомив:

А тоді не буде спину…

Кругленька жіночка, чиясь із двох дружина, несхвально похитала головою і підізвала ведучого до себе. Присутні так аплодували сміливим дядькам, що спершу навіть не було чути, що вона намагається сказати. Нарешті гості трошки втихомирилися, і кругленька жіночка виголосила суворо:

Ой, глядіть!.. бо грім як гримне!..

Ведучий уклонився їй, перейшов до другого ряду столиків. Там він нахилився над дівчиною в прозорій чорній блузці, від якої не відривалися погляди рішучо всіх мужчин, присутніх на вечірці. Дівчина постукала нігтями по столу, збираючись із думками, нахилилася над мікрофоном, уже наготувалася говорити, потім ніби передумала, відкинулась у кріслі. Ще мить поміркувала і знову потяглася до мікрофона.

І в цю мить глухий андрогінний голос, потойбічний глас, який здійнявся над галасом і сміхом і оплесками, який вивищився над залою, витаючи попід стелею, викарбував слово по слову:

А бабай жде за дверима…

Страх спаралізував мене.

* * *

Гості засміялися.

І тільки я шарпнулася, шукаючи, хто мовив ці слова.

Він знову грається зі мною! Він знову вимагає від мене щось, чого я не маю, чого не можу йому дати! І не крала я чужих іграшок! Було діло у п’ятому класі: у шкільній роздягальні перед фізкультурою мені до портфеля впала чужа чорнильна ручка. Я ніколи не мала справжнього чорнильного пера — мрії кожного романтичного письменника. Тож пізніше, коли власниця ручку шукала і таки знайшла у мене, я з жаром доводила, що то — моя. І відстояла. І досі ношу на собі цей пекельний гріх…

Але ж бабай не за той грішок мене покарати намірився?!

За моїм столом ніхто, здавалось, і не помітив зловісного змісту цього віршованого рядка. Ірина попивала шампанське, знов занурена у власні думки. Ілля з Ростиславом теж десь роздобули пляшку горілки і тепер радісно частувалися. Я бігала очима по гостях, намагаючись вгадати — хто.

Ведучий закінчив обхід столиків. Оплески розкотисто гуркотіли над залою. Чи ніхто, крім мене, не чув лиховісного пророцтва?

— А хто це сказав? — якомога невинніше поцікавилася я.

Ростислав запитально повернувся до мене.

— Що?

— Той рядок про бабая…

— Я не почув… Коли?

— Щойно ведучий з нашого ряду на сусідній перейшов.

— Я не знаю… Мабуть, хтось за тим крайнім столиком?.. Іллє, ти чув?

— Що чув? Я чую тільки, як шкребеться пересохлий язик об піднебіння… Наллємо ще по одній?

Та-а-ак, тихо-тихо, як на лихо, непомітно їде стріха… Невже мені приверзлося? Чи це був рядок, який сама ж я й вигадала, а потім сама ж і вирекла — тільки негучно, одними губами, а мені він здався гласом загробним?

За цей час уже визначили переможця, який отримав заслужений приз, а в міжряддя столиків випурхнула пара в латиноамериканському вбранні. Перші звуки мамби прорізали тишу, яка миттєво запала над кав’ярнею. Дівчина зробила непомітний рух, крутнулась — і танок вибухнув. Зала ахнула. Майже не торкаючись тілами, та не зводячи одне з одного очей, вони наступали, відступали, кружляли, звивались, ввижалося — зринали в повітря. Дівчина вицокувала підборами, а хлопець рухався м’яко й наче ледь-ледь ліниво, як пантера. Ні окремих музичних інструментів, ні розрізнених рухів танцюристів — суцільне синкретичне буйство звуку й тіла, шаленство пристрасті.

І раптом пара розлетілася на два боки, дівчина підскочила до столика, підхопила чоловіка, що втупився в неї зачарованим поглядом, і потягла танцювати. Хлопець за руку вів із другого кінця зали жінку, яка вдавано опиралася. За мить усі зрозуміли, чому та для годиться противилася: тільки-но вона двічі притупнула, щойно поклала хлопцеві долоню на плече, як тіло її закрутилося вихором, спідниця здійняла вітер, а хлопець утратив ліниву грацію пантери, запалившись агресивністю цього танку. Я зиркнула на столик, де перед тим сиділа жінка. Її супутник самовдоволено спостерігав за скаженою парою, усміхаючись кутиками вуст.

Музика скінчилась, і захекані танцюристи підбігли до столів, щоб напитися води. Замість цього їм налили шампанського, але ніхто не протестував.

— Ох, як гарно було! Який танок! — не втрималася я, та мені не відповіли. Я відірвала очі від чудової пари танцюристів і озирнулася на сусідів по столику. Ростислав відчайдушно жестикулював.

— …А знаєш, що він мені сьогодні каже? Він мені каже: янеможуперекластидокументаціюна українську, бо таких слів в українській мові немає. Питаю: яких? Він: «shrink-wrap». Я йому: невже «термоусадочный» вимовити легше, ніж «термозбіжний»?

— Ну, — розвела руками Ірина, — якоюсь мірою він правий. От як ти українською скажеш «доход»?

— «Прибуток».

— А «прибыль»?

— Чи не вичитала ти цю розмову в одній знаменитій книжці?

— Менше дратуйся.

— Та ти хоча б уявляєш, — вигукнув Ростислав, відчайдушно жестикулюючи, — скільки словників — готовісіньких словників спеціальних термінів української мови в різних галузях — було знищено в тридцяті роки? В наборі вже, тільки б до друку — і на смітник? А за останні десять років скільки ми встигли словників видати? Га? Два, три? Хіба це не злочин?

— Лишень не починай знову, що цим має опікуватися держава, — махнула рукою Ірина. — Беруть мене сумніви, що в Гамериці Вебстерівській словник видають за державної підтримки…

— Не знаю я, — перебив її Ростислав, зім’ятою серветкою змахуючи невидимі крихти зі столу, — які словники видають за державної підтримки там, а ти в курсі, що Лонгманівські словники видаються за фінансування Британської торгово-промислової палати, їхньої там Академії наук, Науково-дослідної ради — чи як вона називається… Хіба не є це непрямою державною підтримкою?..

— У мене є краща ідея, — втрутився Ілля. — Пропоную для кандидатів у депутати ввести вступний іспит із української культури — сучасної зокрема. Хто не склав, відраховує на її розвиток із власної депутатської зарплати, скажімо, десять відсотків…

Ведучий оголосив музичний номер, і розмовляти стало неможливо: джаз увірвався в залу кав’ярні. Ростислав налив собі й Іллі горілки, нам з Іриною — шампанського і, піднісши чарку в безмовному тості, випив і навіть не закусив. Я подумала, що мені давно вже час навідатись у дамську кімнату.

Крихітний коридорчик повернув під прямим кутом і вперся у височенне дзеркало — від підлоги до стелі. Пообіч дзеркала — двоє дверей. На одній — табличка з дженджуристим молодиком, а на іншій — табличка з панянкою в капелюшку і з парасолькою. Я потягла на себе стулку й опинилась у вбиральні на дві кабінки. Важкі двері м’яко зачинилися, замок клацнув — і стало тихо. Музику відрізало. І в тиші вбиральні я почула, як хтось схлипує в одній із кабінок.

Долинув шум води, і з кабінки вийшла мініатюрна жінка, витираючи ніс носовичком. Боком вона ковзнула повз мене, і хвиля чорного довжелезного волосся торкнулася моєї руки.

— Людмило?

— Упізнала? — хрипким голосом проказала Людмила. — Я не хотіла, щоб ти мене впізнала.

— Після того зібрання?

— І не тільки.

Вона сьогодні була зовсім не такою, як у день нашого знайомства. Куди поділася її лагідність і веселість? Її дитяча безпосередність і безтурботність? Сьогодні переді мною стояла жінка з припухлими очима, з утомленими вустами, з тонкими руками в синіх жилках вен. І вона була чимось по-дитячому дуже ображена.

— Що сталося, Людмило? Що з тобою?

— Хочеш поспівчувати? — зло перепитала вона. Я не знайшла, що відповісти. Вона викрикнула: — Співчувай! Я посварилася з Прокоповичем. На-зав-жди.

Дивно, минулого разу я й не помітила, що вони з Пилипом — пара. Вони поводилися якось… відокремлено. От як воно буває!

— Але чому? — вихопилось у мене.

— Через… через… — відповідь уже готова була зірватися їй із язика, проте вона зуміла стримати себе, тільки лиховісно блиснула очима. Вона поправила на собі костюм, провела рукою по волоссю, пригладжуючи, і взялася за ручку дверей.

— А ти тут від самого початку? — здивувалася я. — Як це я тебе не помітила? І Ростислав нічого не сказав…

— Хочеш знати? Я домовилася тут зустрітися з Прокоповичем, але він не прийшов.

— Вибач.

— Бувай, — кинула Людмила і зникла за дверима.

П’ять хвилин потому я не втерпіла й доповіла Ростиславові про приключку у дамській вбиральні.

Поки розповідала, постійно озиралася на всі боки, шукаючи Дюймовочку, та її не було — схоже, вирішила так і не заходити до зали. На мою гарячу мову Ростислав насмішкувато вищирився.

— Не звертай уваги. Вона, либонь, сказала тобі театральним трагічним голосом, що вони посварилися на-зав-жди? То вони так почали сваритися ще класі в сьомому. І досі їм не вдалося довести справу до кінця. «Vogliatemi bene, un bene piccolino, un bene da bambino», — проспівав він театральним голосом і додав: — Тож не переймайся. Шампанське будеш?

Я кивнула. Ми ще раз випили. Від шампанського голова здавалася легкою і трошки чужою.

Гості танцювали між столиками, хтось ляснув хлопавкою, і в тарілку мені посипалося конфетті. Я встигла врятувати тістечко-кошик із білим кремом, який нависав над краями, як піна у ванні. Ірина, яка за вечір не промовила і трьох слів, дістала сигарету, незважаючи на те, що попільничок не було, прикурила її, зробила кілька тяг і загасила сигарету в блюдечку.

— Добірне товариство, — виголосила вона, — а чи не здається вам, що навіть святкова ніч не буває нескінченною?

Розділ сімнадцятий

ЗМІЙОВІ ВАЛИ

Ще довго ми з Ростиславом кружляли довкола мого будинку, тонучи в снігу. Хвилин десять просто мовчали, загрібаючи ногами білі кучугури. Ми скучили за таким снігом: у Києві вже кілька років поспіль зима мало нагадує зиму. Тоді я розповіла своєму супутнику про пригоду, яка спіткала мене в Луцьку. Не знаю, що він думав у цю мить, адже лиця його я не могла бачити в темряві, а він не зронив ні слова, тільки тер руки. Потім я повідала йому Лінине припущення, що розгадку змії варто шукати саме в українській давній традиції, а не деінде. Тут мій супутник оживився.

— Є такий переказ, — гаряче заговорив він. — У давні часи біля Києва з’явився страшний огняний змій, і щоб він не розорив місто, щотижня йому давали дівчину — найгарнішу. Городяни терпіли-терпіли, а тоді пішли бити чолом до Кирила Кожум’яки, бо тільки він був такий дужий, що міг позмагатися з огняним змієм. На другий день Кирило Кожум’яка прийшов під лігво змія, свиснув, аж той вискочив роздратований із печери, накинув йому на шию хомут, запряг у плуга й проорав ним землю до самого моря, а тоді у морі ж і втопив. А борозну, яку лишив величезний плуг Кирила Кожум’яки, люди назвали змійовим валом…

У мене замерзли ноги в сап’янових черевичках, але додому не хотілося. Я щільніше запнулась у пальто. Ростислав узяв мене під руку. Отак ми кружляли й кружляли, повертаючись щораз на те саме місце, затоптуючи власні, щойно залишені сліди. На нашому шляху світило тільки три ліхтарі — один позаду будинку, і два з фасаду. Коли ми підходили до ліхтаря, наші тіні втікали від нас, а тільки-но починали віддалятись од світла, як тіні обганяли нас, видовжувалися химерно, повільно розсіювалися, доки й зовсім не зникали у мороці, з яким зливалися наші силуети. Чорний кіт шугнув попід ногами, я скрикнула й засміялася.

— Знаєш, я одного не розумію, — мовила по хвилі. — Якби у мене хотіли відібрати браслет, це можна було зробити сто разів. Зовсім необов’язково влаштовувати виставу зі спецефектами на зібранні новоявлених таємних братчиків. І вже цілковита дурниця — пертись у Луцьк, щоб там дати мені по голові. Хіба в Києві темних завулків бракує, якими мені час від часу доводиться тинятися?..

— То що ти гадаєш?

— Гадаю, що хтось грається зі мною. Скажімо, він підозрює, що Кароліна Сокальська лишила мені, крім браслета, якусь… назвемо її «річ». Він вважає, що я цю «річ» надійно захоронила, і тепер прагне змусити мене дістати її зі сховку. Залякує мене, не розуміючи, що коли Кароліна Сокальська й помишляла мені щось іще лишити таким самим екстравагантним способом, як і браслет, то поки що я не зметикувала, де цю «річ» шукати…

Вдень діти зліпили снігову бабу, але була та баба неохайною: нижня кривуляста куля забруднена землею, бо сніг, хоч і незвично рясний цього року, все одно ще не влігся товстим шаром. Навіть у темряві видно чорну доріжку, де діти котили свою ляльку. Мій супутник посвітив на бабисько ліхтариком. Снігова королева-нечепура була вдягнена за останньою модою: на голові — старий капелюх, на червоному морквяному носі — окуляри з тріснутими скельцями й одною підв’язаною дужкою. І навіть рукавиці баба мала: на тонких гілочках рук — здоровезні мохерові старі рукавиці. Тільки шалика бракувало грізній ляльці, і Ростислав прочитав мої думки: видобувши з кишені червону стрічку, він пов’язав її сніговій бабі на шию.

— Звідки така запасливість? — насміхалася я.

— Ми на заводі габаритні вантажі позначаємо.

— Ясно.

— Знаєш, — за мить швидко заговорив Ростислав, — якщо браслет — то своєрідна підказка, то, можливо, ми рухаємось у правильному напрямку?

Треба просто перебрати подумки все, що пов’язане зі змієм, з uroboros, з міфологією.

— Та ми вже ніби все перелічили.

— То тобі так здається. Як бачиш, ця твоя кузинка щось таки мала на оці. Тебе розшукала, адресу записала, проте тобі не зізналась. Але ж устигла в нотаріуса оформити заповіт. От ти собі хоч раз замислювалася над тим, щоб оформлювати заповіт?

— Ні, звичайно. Та й мені навіщо? У мене батьки — спадкоємці. Які тут можуть бути складнощі?.. Тьху, заговорили! Терпіти не можу таких розмов!

— Забобонна ти, — посміхнувся мій співрозмовник.

— Не приховую.

Дві фари з’явились удалині, швидко наблизилися. Ми відступили з дороги. Машина пригальмувала, проминула нас, потроху збільшуючи швидкість, і, ковзаючи на ожеледі, попрямувала геть із двору, не зупинившись під жодним під’їздом. Ми одностайно провели машину поглядами. Червоні цятки габаритних вогнів іще довго змигували в пітьмі зимової ночі.

— А стосовно браслета… — мовив Ростислав. — От я недарма згадав переказ про київського казкового змія. Ці змійові вали ще де-не-де полишалися в околиці. У Плесецькому — село таке — вони точно є…

— Плесецьке знаю. Чудові суничні місця. А де ж там вали?

— А в лісі такі яри — якщо бувала, маєш пам’ятати…

— Так, так, є там такі!

— Атож. Стародавні земляні оборонні вали, — пояснив Ростислав. — Вчені вважають, що найдавніші — ще з другого століття до нашої ери.

— А чому саме в Плесецькому? Там же ліс кругом.

— Може, там не завжди був ліс? А вал, який, до речі, зберігся, тягнеться від річки Ірпінь аж до Стугни. Змійові вали часто зводили, щоб захищати простір між річками. Річки-бо — природні оборонні споруди…

Як, як проникнути мені в думки блаженної пам’яті Кароліни Сокальської? Що хотіла ти сказати мені, кузинко? Чи то тільки химери мої, а насправді змій-uroboros тут зовсім ні до чого? Просто ходить містом божевільний маніяк, котрий спочатку задушив одну жінку, а тоді взявся до іншої? Хто може перевірити, чи не залякував він спершу кілька місяців поспіль бідолашну Кароліну Сокальську?

— А де, — запитала я, — можна почитати про ці змійові вали?

— Де-небудь в історії України. Але ж там не буде того, що нам треба. Ну, напишуть тобі, що в деяких місцях укріплення й досі сягають дев’ятьох метрів заввишки. Що тягнуться вони подекуди на сотні кілометрів. Що нам це дасть? Скажімо, схотіла Кароліна Сокальська заховати для тебе там знак. І ти всю сотню кілометрів маєш оббігати, висолопивши язика, шукаючи того-не-знаю-чого?

— Але ж ти кажеш, що вони не всюди збереглися. Отже, пошуки звужуються…

— Якщо хочеш, можемо завтра з’їздити. Завтра ж субота, на роботу мені не треба. Ґума на колесах зимова. Поїдемо в Плесецьке — єдине місце, нам обом знайоме. Хто нам заважає?

* * *

Снігом заметені ліси, горби і луки — невпізнанні. Ми сунули помалу пустельною дорогою, де тільки одна колія наїжджена в снігу, і я вишукувала знайомі таблички і знаки, бо все мені ввижалося, що ми кудись не туди заїхали і — навіки заблукали серед білих нескінченних, неозорих просторів. І тільки коли ми завернули на алею, на початку котрої росли старезні, покручені, у два людських обхвати завтовшки верби, я упевнилася, що ми на вірному шляху. Слизька дорога піддавалася важко, підйоми ми долали з розгону, на спусках я заплющувала очі, боячись, що не загальмуємо — і вилетимо просто за обрій.

Ще кілька закрутів — і ось воно, Плесецьке, лишається з лівого боку. Попереду — чорний зимовий ліс, переораний ярами й вибалками. Хто б міг подумати, що ці порослі густими кущами насипи — чин людських рук? Десь я читала, що давні люди будували свої житла так, щоб вони прилягали до оборонних валів із внутрішнього боку. Виходить, блукаючи суничними чудовими місцями, я топталася по кістках власних пращурів? Та, зрештою, весь Київ стоїть на кістках наших предків, здебільшого — трипільців…

— Де повернемо? — відірвав мене Ростислав од роздумів.

— Отут іще трохи їдь, ага, а тепер завертай у ліс…

— Проїдемо? — з сумнівом дивився Ростислав на кучугури неторканого снігу.

— Мене не питай.

Машина крутнулась і, стишивши хід, напрочуд легко заглибилась у ліс, долаючи сніг. Я намагалась упізнати місця. Ось стовпчик, що позначає квадрати. Так, тут ми зупинялися не раз і не два, тут усе мною ходжене-переходжене…

— Може, лишимо машину, а далі вже пішки?

— Згода, — відповів Ростислав, заглушуючи двигун.

Я стрибнула у м’який незайманий сніг. Всі стежки засипані, жодного людського сліду. Що приїхали ми шукати у лісі ой у темному, де ходить хитрий лис?.. Зараз я зорієнтуюсь і згадаю, де тут має бути вал. Сам він густо порослий малиною, кропивою, суниця трапляється рідко, та коли вже попадеться, то розміром із вишню.

— Ох, яка погода сьогодні! — вигукнув Ростислав, вилізаючи з салону.

Кажи, кажи, заздалегідь виправдовуй даремно згаяний на далеку мандрівку час!

— Отут найкраща галявина, — почала показувати я, — сунична. Якщо встигнути першим, то кошик можна назбирати, не встаючи з одного місця. А отут далі, метрів п’ятдесят, починається ярок. Якщо це саме те, що ми шукаємо…

Ярок підступно присипаний снігом, і я, намагаючись його подолати одним махом, одразу провалилася по пояс. У невисокі шнуровані черевики набилося повно снігу. Рачки, рачки вилізли ми на гребінь валу. Столітніх дубів тут росло небагато, переважно — щільні ліщинові кущі і малинники, крізь які навіть узимку не продертися. Тримаючись на верхівці валу, ми рушили помалу вздовж. Заблукати можна було не боятися: по власних слідах ми легко вийдемо до машини.

Хвилин п’ять, розсуваючи чагарники, пригинаючись і перестрибуючи їх, ми досліджували вал. Вийшли на невеличку галявку, де гуляли вітри, і тому була вона ледь-ледь притрушена крупкою, що хрускала під ногами. З-під снігу проглядало каменюччя. Ростислав ногою погріб сніг.

— Світлий камінь, — мовив він, — пісковик.

Я присіла навколішки й почала розчищати руками. Дивна річ, але камінці складені були один до одного, рівненько, й утворювали такий собі круглий майданчик. Може, колись це було підвищення, та зараз уже зрівнялося з землею. По чотирьох боках круга — виступи. Риючи сніг, як собаки, ми розчистили і весь майданчик, і навколо нього.

Споруда — рукотворна, поза всяким сумнівом.

— А це, — мовив Ростислав таємничим шепотом, — старе поганське капище.

— І Велес, скотій бог, — підхопила я йому в тон, — царював тут.

— А на цих чотирьох виступах, що відходять од кола, стриміли дерев’яні стовпи, на яких згори тримався дах.

— А посередині стояв грізний Велес.

— І приймав пожертви.

— І приймав пожерти.

Одночасно ми розреготалися.

Але дивна річ: що довше я дивилася на викладений світлим каменем майданчик, який ніс на собі сліди літніх кострищ, по два боки якого валялися колоди, що їх, безперечно, давно облюбували туристи, то сильнішим ставало відчуття старожитності й якогось вищого призначення цих майже правильних кам’яних кілець.

І здогад прошив мене: каміння майданчика викладене не простими кільцями, а спіраллю. Так, ніби вихор ріс із середини землі — й розкидав навсібіч пісковик, і так той і застиг тут навіки. Саме тому мені спершу здалося, що майданчик — ніби трохи довгастий, не зовсім круглий, а то ж він дійсно має форму мушлі. Хіба що на тому місці, де обривається спіраль, стирчить виступ, через який першої миті не помічаєш справжньої будови кострища.

— Смішки смішками, а це дійсно схоже на старе слов’янське капище, — мовила я.

— І ми зробили наукове відкриття, — ущипливо докинув Ростислав. — Хоч узавтра на Нобелівську премію подавай.

— А хто тобі сказав, що вчені ще не розкопали, а потім не описали капище? Може, якщо наукову літературу погортати, якраз згадка відшукається…

— А тоді покинули? — не здавався Ростислав. — Не обгородили, стовпчик не поставили, табличку не повісили?

— Мало у нас занедбаних пам’яток історії зараз руйнується? Чи не сам ти днями сперечався з Іриною про повний занепад у культурній сфері? Про те, що держава цілком занехаяла свої обов’язки? Ти в Кирилівській церкві давно не був?..

Ростислав ступив на центральний камінь капища — саме той, звідки рвався назовні вихор, — і повільно рушив, розкручуючи спіраль. Він ішов зосереджено, наче заново проходив усю історію людства, ніби бачив зараз перед собою не зимовий тихий ліс, а похмурих трипільців, котрі стоять перед вівтарем; за їхніми спинами гарцюють на коротконогих некрасивих конях кочівники-завойовники; ще далі — плугатарі тягнуть важкого плуга нескінченною борозною; козаки крутять шаблями, витанцьовуючи свій смертний танок; чорночубий суворий мужчина дивиться незрячим поглядом у кам’яну сіру стіну з вузенькими ґратками, бачить за ними примарну церкву Святої Ірини, потім схиляє голову до зошита й починає щось писати; люди, закинувши обличчя до неба, ловлять губами жовтогарячі зблиски урочистого салюту, всюди голови, голови, голови…

І тоді, коли Ростислав поставив ногу на останню брилу кам’яної мушлі, сірі хмари насунули нижче, облягли тісно ліс. Зникли ще хвилю тому видимі тіні від дерев, а гущавина лісова зчорніла й зіщулилася. Вітер зірвався, жбурнув сніг на капище. Ще один порив, другий — і вже під шаром білої крупи не видно пісковику, не лишилось і сліду поганського жертовника величному богу Велесу. Не проступають більше наші сліди, замело їх начисто. І блискавка — небувала, неможлива, немислима зимою блискавка — прошила небо.

Мов схарапуджені коні, ми помчали геть, шпортаючись у кучугурах снігу й лишаючи клоччя одягу на чіпких, злостивих гілках малиннику.

* * *

Як винесли нас ноги до машини? Мені здавалося, ми бігли наосліп. Що могла я впізнати у лихій хурделиці, яка розігралася зненацька? Так, наче переметнули ми враз із часу сьогоднішнього — в минуле, де вози збивалися з заметеного хугою шляху, де перепиняли їх голодні вовки, світили жовтими намистинами насторожених очей, і тоді в глухому, дикому лісі до стогонів метелиці долучалося моторошне виття…

Та змійові вали нарешті зосталися позаду, попереду вже виднілася галявина, де ми залишили авто, і якось одночасно з цим ущухла заметіль. Ще під ногами крутнувся поземок, іще з лапатої ялиці з глухим звуком упав додолу сніговий ком, іще кілька колючих сніжинок вдарилося в обличчя, ще десь у лісі загуділо страхітливо — й утихомирилось. І мені видалося, що блискавка, яка розколювала темне небо синім електричним розрядом, що громовиці, які шпурляло небо на землю, тільки наснилися мені.

— Що це було? — спитала я.

— Ой, дай віддихатися! Ну, ми й крос відмахали. І головне, як швидко все вщухло!

— То що це було?

— Не знаю, — мовив Ростислав. — Страшенна блискавка взимку — такого ж просто не буває! Але ж вона мене пристрашила! А там іще чи то капище, чи то бозна-що… Паніка — страшна штука.

— А ти бачив, як каміння швидко снігом замело? Двічі жбурнуло крупою — і вже сліду не видно. І відбитки ніг наших замело — тільки ш-ш-шух! От якби зараз повернутися — ми б знайшли це місце?

— Знаєш, — знехотя признався Ростислав, — чогось мені не хочеться вертатися. Не страшно, але моторошно.

— Та то я так, гіпотетично. А все-таки щось там є, у тому місці! Ніхто б звичайне кострище такою спіраллю не вибудовував.

— Відкрився нам місцевий Стоунгендж…

— Всяке може бути.

— І то друїди, — мій супутник містично понизив голос, — наслали грім і блискавку, щоб не заважали ми їхньому ритуальному танку.

— Не друїди, а наші рідні мавки, лісовики й болотяники.

Ми наблизилися до машини. Ростислав натиснув на ґудзик дистанційного керування сигналізацією, і машина відізвалася вдячним пищанням. Вона й сама, певно, налякалася незбагненного явища природи. Ми залізли в салон, мотор завівся слухняно. Авто зрушило.

Кілька метрів ми прокотилися донизу, підстрибуючи на нерівностях схованої під снігом дороги. Це підскакування було неприємним. Ще й з’явився несподіваний чвякаючий звук. На повороті машину занесло.

— Зупинись! — крикнула я. Ростислав автоматично проїхав ще кілька метрів. — Зупинись!

Ми стали. Я виплигнула з салону.

Так і є. Заднє праве колесо — самий обід, а на ньому хляпає ненакачана ґума.

— Можеш глушити двигун, — мовила я до Ростислава. — Приїхали.

Мій супутник кисло подивився на колесо, тоді поліз у багажник. Запаска лежала там, аякже, під килимком, для надійності прикручена до днища одним болтом. Ростислав дістав запаску, кинув у сніг. Потім відшукав домкрат, розчистив трохи місця від снігу, попробував, чи тверде. Земля підмерзла, тож мала витримати домкрат, не провалитися. Він почав підкручувати ручку. Машина повільно повзла вгору.

Щоб скрутити примерзлі болти на колесі, довелося бити по гайковому ключу ногами. Піддавалися важко. Я з острахом дивилася на небо, боячись знову побачити цю картину: чорні хмари, ясна блискавка. Що за сила природи заповзялася зіпсувати нам мандрівку? Спершу закрутила хуртовину, проганяючи з поганського капища, потім — у помсту за нашу непоштиву балачку — підсунула гостру шпичку, котра проколола шину… Ростислав порпався біля пробитого колеса.

— Потримай, — захекано буркнув він. Я зловила болти, які він скрутив, аби ті не загубилися у снігу, й підкотила йому нове колесо. Придержала, доки він його припасовував, і подала один по одному болти.

— Це все я винна, — нервово пирснула в кулак, — бо за мною ж бабай ходить…

— І блискавку він влаштував. Неабияких магічних здібностей твій бабай.

— Атож! Ми зі здохлятинами діла не маємо.

— Цікаво, що він далі вигадає. Нашле фіолетовий туман, щоб збити нас зі шляху? Чи закрутить вихор, який ковтне нас разом із машиною і викине геть аж у Чорне море?

— Смійся, смійся, — покивала я, — а хотіла б я на тебе подивитися, якби тобі хтось парою повідомлення лишив: «Я ВСЕ БАЧУ». У лазничці власної твоєї квартири!

— Коли це було? — здивувався Ростислав.

Я розповіла. Мій супутник тільки недовірливо ворушив бровами. Що ж, нехай не вірить. Мені й самій приємніше не загадувати цей епізод, ніби то все мої письменницькі фантазії.

Поки Ростислав прикручував запаску, потім підкачував колесо, я дивилася собі під ноги. Ґрунтівкою, схованою під снігом, ми проїхали дві години тому, і сніг уже замів прокладену нашою машиною колію. Звідки ж тоді взявся ще один слід протекторів — ширший, ніж наш?

— А знаєш, — тицьнула я пальцем у землю, коли Ростислав підвів голову від колеса, — тут хтось був після нас.

Мій супутник, як був навколішках, так і проповз метр і втупився в колію з подвійними слідами протекторів. Провів пальцем по прим’ятому снігу: чужа машина приїхала, а тоді повернулася назад. Ну, правильно, не полетіло ж друге авто на крилах? Хоча за сьогоднішньої раптової й містичної завірюхи…

Ростислав потягнувся до знятого пробитого колеса, довго вертів його в руках.

— Підкачай, — мовила я, — послухаємо, звідки свистить.

Ми приблизно визначили, де має бути дірочка. Ростислав помацав пальцем, намагаючись знайти її. Зимовий безсонячний день насупився похмуро. Я дістала мобільний телефон, у якому вбудований ліхтарик, присвітила. Тонка цівка світла проникала в кожну заглибину, в усяку шпаринку на протекторі. Якби була купіль з водою, ми б швидко знайшли діру! Підкачали б колесо ще раз, кинули в воду — зразу б забулькало…

Ростислав підняв руку, мов хотів мене зупинити, і я застигла, тримаючи телефон-ліхтарик непорушно. Притиснувши протектор великими пальцями, Ростислав потягнув ґуму в різні боки. Вона знехотя, чинячи опір, ледве-ледве розійшлася.

— Такий поріз не міг зробити ні випадковий цвях, ні уламок скла. Тим паче, що зазвичай вони так і лишаються в протекторі… Ні, шина порізана ножем. Навмисне.

— Ось тобі і знак від мого бабая. Попередження, так би мовити.

Ростислав здивовано глипнув на мене. Я пояснила:

— Щоб не пхалися, куди не слід. Загадка uroboros’а нам не по зубах.

Розділ вісімнадцятий

ШЕРЛОК ГОЛМС І ДОКТОР УОТСОН

У Київ ми в’їхали, коли вже сутеніло. Фари зустрічних машин кидалися на нас із темряви, як загадкові світляні звірі. Знову посипав сніжок, і лобове скло раз у раз вкривалося тонким мереживним запиналом, а щітки наполегливо намагалися його скинути, розганяючи сон. Київ іще вивищувався над нами на пагорбах, та ось уже ми й собі видряпалися на перший горб — і нарешті відчули себе захищеними веремією машин, юрмами людей, вереском гальм, вибухами феєрверків, набридливим виском сигналізації, мерехтінням кольорових вивісок на крамницях, стугонінням церковних дзвонів, димовою завісою випускних газів.

— По-моєму, нам варто зняти стрес, — мовив Ростислав, повертаючи в напрямку центру міста. Я не заперечувала.

У суцільній темряві, яка раптово запала над містом, я ніяк не могла зорієнтуватися, де ми їдемо, вулички ніби й були знайомими, проте я не впізнавала їх, хотіла читати таблички на будинках — але ж не було видно. Ростислав упевнено повернув кілька разів, ми опинились уже зовсім у вузенькому й вилюднілому провулку, де хіба припарковано кілька машин, а перехожих нема зовсім. Мій супутник заглушив двигун, виліз із машини й допоміг вибратися мені.

— Де ми? — спитала я.

— Тс-с-с! — приклав палець до вуст Ростислав і повів мене до високих скляних дверей, які таємниче поблискували у розсіяному світлі вікон навколишніх будинків.

Двері відчинились, і дзвоник мелодійно теленькнув, сповіщаючи про наше прибуття. Швейцар виступив із кутка й уклонився, а тоді взяв верхній одяг. Ростислав уклав йому в долоню зіжмаканий папірець, і швейцар кутиками вуст вдячно усміхнувся. Така безпосередність здивувала мене: невже у нас уже звикли брати чайові так невимушено, як роблять це заокеанські колеги?

Ростислав потягнув мене за рукав, і ми проминули вестибуль і опинились у залі. Круглі столики розкидані по ній без жодної системи, поміж ними соваються офіціанти з тацями. Трохи далі — чи то подіум, чи то сцена. Там теж столик, а коло нього — два крісла з високими спинками.

Один з офіціантів підлетів до нас і провів до вільного столу майже під самою сценою. Накритий він був дивно: високий срібний кавник, дві філіжанки тонюсінької, аж прозорої порцеляни, тютюнниця, люлька. Ростислав притримав мені крісло, і я всілась упівоберта до сцени. Офіціант миттєво налив нам паруючої кави зі срібного кавника, наче виніс його за мить до нашого приходу, вклонився і щез.

— Треба хоч молока попросити, — прошепотіла я до Ростислава, — не можу пити чорну каву просто так…

У відповідь Ростислав із легкою посмішкою підняв зі столу срібний молочник, що його я спершу не помітила, і долив мені у філіжанку молока. Ложечка на блюдечку теж виявилася срібною — чи, принаймні, вельми схожою на срібло. Я покуштувала каву. Кислувата, запашна.

Тим часом на сцені з’явилася пані, яка не сіла в одне з крісел, а натомість почала гасати з кінця в кінець, заламуючи руки. Схоже, вистава вже йшла деякий час, а ми проґавили початок. Акторка вдягнена була у довгу сувору сукню, як із англійського фільму про життя у дев’ятнадцятому сторіччі. На руках пані мала довгі лайкові рукавички, які вона нервово почала стягувати палець за пальцем, а потім довго м’яла й термосила, виказуючи крайній ступінь хвилювання й розпачу.

«Я не знаю, я не знаю, — белькотіла акторка. — Мати Божа, зглянься на мене! Навіщо, навіщо я встромила свій цікавий ніс у цю історію? Але ж події самі закрутили мене, хіба мала я можливість опиратися? Якщо завтра інспектор Лестрейд знайде моє бездиханне тіло… О, ні, я навіть не хочу про це думати! Тільки одна, тільки одна людина може допомогти, і мені треба звіритися їй… Але як? Що я скажу? Таж мені ніхто не повірить! Вся історія від самого початку навіювала думку про вправно зрежисовану шараду, учасницею якої я мимовільно стала. Божечку, як, як мені переконати слідця, що я не вигадниця, що мені справді загрожує небезпека? Ой, він іде! Містере Голмс!..»

Притискаючи руки до грудей, акторка побігла зі сцени назустріч комусь невідомому.

Хоч убийте, до сьогоднішнього дня не збагну, як ми з Ростиславом опинилися на сцені. Причому в зубах я мала ту саму люльку, котра так здивувала мене, щойно ми вмостилися за наш столик. Я розсілась у кріслі з високою спинкою, а навпроти поважно сидів Ростислав.

«Докторе, що ви думаєте про цю справу?» — почула я власний хрипкуватий повільний голос і безмежно здивувалася.

«Голмсе, — відповів Ростислав, — леді Кароліна — з поважної родини. Я колись мав честь служити з її батьком у війську. Я не можу уявити, кому і з якого дива запраглося умертвити цю шановану в усіх розуміннях пані».

«Докторе, — я попихкала незапаленою люлькою, — ви помітили, що в бібліотеці, де знайшли леді Кароліну, був розгардіяш?»

«Розгардіяш? — Ростислав здивовано звів брови над світлими очима. — Перепрошую, Голмсе, але жодна книжка не зрушена з місця, все стояло по шафах, як і мало бути…»

«Докторе, — похитала я головою, — ми стільки часу проводимо разом… Я просто здивований, що ви й досі мало чого від мене навчилися… Хіба ви не звернули увагу, що «Життя тварин» Брема сусідувало з «Подорожжю Гулівера» Свіфта? Невже це не наштовхнуло вас на роздуми?»

Ростислав ніяково потер себе над губою, немов чухаючи невидимі вуса.

«У такій великій бібліотеці, докторе, — продовжувала я пояснювати, — де ціла шафка відведена під картки з назвою й описом книг, де все систематизоване, зашифроване й каталогізоване, раптом абсолютно несумісні книжки опиняються сусідками на одній полиці…»

«І який висновок ви із цього робите, Голмсе?» — спитав Ростислав.

«Убивця леді Кароліни шукав книжку, — говорила я замислено. — Можливо, небіжчиця його застукала. Імовірно, чимось налякала. Це нам іще належить вияснити…»

Ростислав надпив із філіжанки кави й промокнув білосніжною серветкою губи. Він був у захваті від дедуктивних здібностей свого друга Шерлока Голмса.

«Щойно ми дізнаємося, де придбали шнурок, яким була задушена леді Кароліна, ми зрозуміємо, де шукати убивцю, — промовила я, пихкаючи пустою люлькою. — Але в цьому, гадаю, нам придасться інспектор Лестрейд, адже йому значно легше розіслати дюжину поліціянтів по крамницях Лондона. Саме на таку роботу й годиться поліція, ви не згодні, докторе Уотсоне?»

Ростислав підвівся зі свого місця, пройшовся по сцені туди-сюди. Мене здивувало, що навіть хода у нього змінилася: спина виструнчилася по-військовому, а кроки зробилися чіткими, карбованими. Він повернувся на своє місце, всівся в крісло й закинув ногу на ногу. Пучками лівої руки смикав себе за неіснуючі вуса. Мені привиділося, що ще мить — і я узрію і вуса в нього над губою, і картату камізельку — і тоді зала перевернеться догори дриґом, як колись у дитинстві в кімнаті жахів, і попливе, і я попливу разом із нею…

— Наталю, тобі зле? — Ростислав термосив мене за руку. Я роззирнулася навсібіч. Ми сиділи за тим самим столиком, що і перше, навколо тихо гомоніли інші відвідувачі. На сцені вже не було столу й крісел, а натомість винесли мікрофон на високій підставці, і за хвилю на сцену випливла немолода огрядна циганка у чомусь сріблястому й пишному, а за нею — дівчатка-циганочки в квітчастих сукнях і чорноволосі мужчини-музики.

— Ні-ні, все добре, — буркнула я. Огрядна циганка низьким голосом заспівала заяложену пісню про Синґарелу, а дівчатка притупували, закидаючи назад одну ногу, плескали в долоні й звабливо здвигали плечима.

Офіціант приніс дві пляшки — коньяк і шампанське. Я вирячилася на Ростислава.

— Це тобі, — мовив він. — Я не можу. Я за кермом… — і, помітивши вираз мого обличчя, зі сміхом докинув: — Зараз побачиш!

Поки офіціант відкорковував шампанське, мій супутник відкрутив коньяк і хлюпнув крапельку на денце високого вузького бокалу. Тоді долив до верху шампанського і простягнув бокал мені:

— Понюхай, який аромат!

Напій і справді виявився напрочуд духмяним. Бульбашки шампанського лускали й обдавали запахом піднятого з дна коньяку. Я ковтнула трошки, посмакувала, тоді швидко перехилила весь бокал. Якщо в мене раптом вдруге буде галюцинація, то тепер хоч буду певна, що це — з п’яної голови.

— Знаєш, про що я весь час думаю? — нахилився до мене Ростислав. — Що ми зараз вийдемо з кафе, підійдемо до машини — а твій бабай знову колесо пробив. А запаски нема.

Я нервово розсміялася. Мимоволі зиркала по боках, вдивляючись ув обличчя людей, шукаючи підтвердження, що я була-таки на сцені, що мені не наверзлося. Але ніхто не звертав на наш столик уваги.

Мій супутник зробив мені ще одну порцію божественного напою, понюхав бокал. Мрійливо приплющив очі.

— То рецепт царської родини. Я частую таким тільки в особливих випадках.

— Я прониклася.

Розмова перескочила на оперу — Ростислав, здається, збирався всерйоз зайнятися моєю музичною освітою. Слухати його було напрочуд цікаво, тільки, боюся, все одно у нього нічогісінько не вийде… Непомітно, непомітно пролетів час, ми почали збиратися по домівках.

Мій супутник прикликав офіціанта, щоб розплатитися. Я згадала бабая — а раптом… Офіціант забрав шкіряну палітурку з грошима, уклонився і провів нас до виходу. Швейцар безпомильно подав наші речі, хоча номерків у цьому гардеробі не видавали. За хвилю ми вже стояли перед машиною.

Ростислав обійшов авто довкруж, зосереджено постукав носаком по кожному колесу. Всі чотири глухо відгукувалися на стукіт, і мій супутник упевнився, що лихі передчуття нас, на щастя, обдурили.

— Прошу пані до карети, — Ростислав картинно розчахнув переді мною дверцята. Я незграбно плюхнулася на сидіння. Царський напій таки давався взнаки.

Дивна річ, але їхали ми дуже довго, петляли провулками, кружляли поміж старих будинків, і все ніяк не могли виїхати на міст, який вивів би нас до мене додому. У кишені в мене задзеленчав телефон, і я довго не могла розірвати липучку на куртці й розстібнути змійку, щоб добитися до нього. Нарешті відповіла.

— Алло!

— Бубочко, привіт, де ти є? — заторохтіла Ліна в трубку.

— Їду додому.

— А ти далеко від центру?

— Не уявляю, — мовила я й повернулася до Ростислава: — Ми далеко від центру?

— Не дуже, — буркнув він.

— Не дуже, — передала я Ліні. Та вочевидь зраділа.

— Бубочко, пам’ятаєш, я тобі обіцяла дізнатися про той аркуш, що тобі підсунули в двері? Я позавчора нарешті зустрілася зі своєю товаришкою і віддала їй ксерокс, а сьогодні вона подзвонила. Вона якраз на роботі в архіві, ми могли б до неї під’їхати. Читальна зала працює до восьмої.

Я переказала Ростиславові Лінину палку промову. Той коротко кивнув.

— Скажи мені адресу, — попросила я Ліну. Та назвала одну з центральних вулиць Києва. Судячи з виразу обличчя Ростислава, ми чисто випадково опинилися зовсім поряд.

Проїхавши два квартали, машина завернула у двір високої білої будівлі з аркою, побіч якої балкони підтримували дужі каріатиди. Крихітний двір загороджений височенною залізною брамою, коло неї чергував сумний і змерзлий охоронець. Усім своїм виглядом він показував, що нізащо не пустить нашу машину у двір. Я приготувалася вилазити з салону.

— І ти отак мене покинеш? — спитав Ростислав дивним голосом. Я вражено обернулася до нього.

— Тут не можна довго стояти машиною…

— Ти мене отут просто покинеш? Після всього, що сьогодні трапилося?

— Там Ліна мене має чекати…

— І ти мені ні слова, ні півслова… Отак і підеш?..

— Дякую тобі за чудовий день. Трошки забагато пригод, як для одного дня, але турне на змійові вали було захопливе, правда? То я піду.

— То йди.

— До побачення.

— Наталю!..

— Так? — я вже вдруге випустила ручку дверцят. Вартовий при брамі робив вигляд, що дивиться в інший бік.

— То ти підеш до Ліни, так?

— Так.

— А… ти не хочеш мені нічого сказати?..

Здається, я почервоніла. Ситуація нагадувала мені сцену чи то давно колись читану й забуту, чи то мною ж самою й нафантазовану. Краєм ока я побачила, як у двір архіву збирається заїхати джип, але наша машина стояла йому на дорозі. Охоронець пожвавився.

— Там люди хочуть проїхати, — мовила я до Ростислава.

— І кого це обходить?

— Та незручно ж…

Ростислав глядів на мене довгим поглядом. Якщо я просто зараз не втечу з його машини, то Ліна чекатиме мене сто літ і не дочекається. Джип чомусь делікатно не сигналив, і ніщо не могло порушити двозначної ніякової паузи. Я прислухалася до себе й не могла зрозуміти, чи мені кортить утекти звідси за тридев’ять земель, чи хочеться лишитися жити просто в цій машині. Ростислав вивчав мене ясними очима з блискучими чорними чоловічками. Він цього погляду хотілося сховатися, затулити долонями обличчя.

— Е-е-е… то я піду?

— Та йди вже.

— Ага.

— То бувайте, Голмсе, — і мій супутник зробив дивний рух мені назустріч, але одразу ж знову відкинувсь у кріслі.

— Бувайте, докторе… — зронила я відлунням.

Усміхаючись і ховаючи очі, я випірнула з машини, відбігла кілька метрів, обернулась і помахала рукою. Машина двічі блимнула фарами у відповідь. Я заскочила у вестибуль і видихнула затамоване повітря.

Ліна виступила звідкись збоку.

— Я тебе чекаю, чекаю… Де ти так довго ходиш? Ти ж сказала, що ви майже в центрі?

— Не питай, — покрутила я головою, — зараз нічого не питай.

Ми піднімалися широчезними мармуровими сходами на другий поверх. Стіни, прикрашені портретами не відомих мені достойників, банею сходилися над нашими головами. На два боки від сходів розпливалися рукави широкого коридору.

Працівниця архіву, старший науковий співробітник — кругленька жіночка нашого з Ліною віку. Познайомилися вони, коли Ліна брала в неї інтерв’ю. Жіночка виявилася веселою й смішливою: відкидаючи назад довге волосся, поправляючи на носі дешеві окуляри, смикаючи светр, який мав порятувати від печерного, добре консервуючого холоду архіву, вона оповідала Ліні байку й невпинно реготала.

— Приходить до нас тітка й каже: «Щурів труїти будемо?» Я їй відповідаю: «Аякже!» А у нас же тут їх регулярно труїти треба, інакше-бо і нас виживуть, і книжки пожеруть. Тітка вдягає ґумові бахили, респіратор, костюм спеціальний — і починає всюди сипати отруту. Білий такий порошок. Я їй кричу: «А як же ми? Ми ж не захищені!» І знаєте, що вона каже у відповідь? «В інструкції з техніки безпеки написано, що спеціальний одяг належить носити при роботі з отрутою, а ви з нею не працюєте. Тому займайтеся своїми справами». І далі сипле просто мені під стіл…

Ми проминули великий зал, де працювало кілька людей: горіли настільні лампи, тихо шаруділи папери, повітря коливалося від розумних думок, — і зайшли за стійку, а звідти потрапили в задню кімнату. Мені сподобалося тут: кілька великих стелажів, на яких чекають свого часу замовлені старовинні фоліанти, біля вікна — величезне лимонне дерево, а гілки його обсипані блідо-жовтими цитринками, кілька письмових столів — для працівників архіву, але сьогодні нікого немає.

— Та перед Новим роком, — пояснила Лінина знайома, — ми тут, фактично, чергуємо: відвідувачів мало, от і вшиваємося додому потихеньку, а хтось один за всіх лишається.

Вона розсадила нас на старі дерев’яні стільці, підсунула вазочку з печивом. Сама збігала до одного зі стелажів і принесла книжку — невеликого формату, в шкіряній палітурці, папір пожовклий, але дуже цупкий. На око я оцінила її, як видання вісімнадцятого століття: в заокеанських бібліотеках під час навчання і мені пощастило потримати в руках енну кількість старих видань.

— Ось ця книжка, — упевнено мовила Лінина знайома й розгорнула томик там, де була червона смужка паперу — закладка. Ми з Ліною одночасно підхопилися зі стільців і нахилилися над книжкою. Жіночка-архіваріус перевернула її так, щоб нам краще було читати текст.

Усе співпадало: і шрифт, і перший рядок, і останній. Я згорнула книжку, зазираючи на палітурку. Лінина знайома захихотіла:

— Ні, ні, там нічого не написано. То треба всередину заглядати. Але я вам і так скажу. Цей уривок — із Феофана Прокоповича. Я он тут іще один ксерокс зробила і понадписувала вам згори олівчиком переклад слів, щоб у разі потреби ви могли здогадатися, про що мова…

Отже, латинський вірш Феофана Прокоповича. І якщо припустити: Кароліна Сокальська здогадувалася, що їй загрожує реальна небезпека, і лишила кілька натяків на те, хто винен у її загибелі, то уривок із Феофана Прокоповича може вказувати тільки на одну людину.

Пилип Прокопович. Він був на вечірці у Ростислава. Він міг бути на святкуванні Нового року в кафе, хоча Людмила й сказала, що не прийшов. Невже це він слідкував за мною в Луцьку? Принаймні, Ростислав обмовився, що не міг йому в той день додзвонитися… Таємничий мій бабай, який навіщось почав полювати на мене, коли я ще навіть не мала браслета-uroboros.

І це може означати тільки одне: саме з ним я списалася по інтернету, коли шукала таємні братства і коли на свою голову потрапила на зібрання. І Людмила — його подруга, отож була там невипадково. Все збігається.

А знайомство з Ростиславом… Він послизнувся, впав, течка відлетіла мені під ноги випадково… Чи невипадково? Зрештою, навіть якщо це було й добре зігране, то шанси, що я клюну, — мінімальні: могла ж я подати незнайомцеві теку, розвернутись і піти. Чей, не біг би він за мною навздогін?..

Задзвонив дзвіночок, і Лінина знайома вийшла до стійки, лишивши двері незамкненими.

— Пані, — почули ми крізь проріз дверей дзижчання старечого голосу, — ви подивіться на цю книжку!

— Що таке?

— Тут бракує однієї сторінки.

— Так, ми знаємо, тут на палітурці є примітка, тож не хвилюйтеся, з вас ніхто не буде питати цю сторінку.

— А я й не хвилююся, — зверхньо відтяв дідок, — але мені потрібна ця сторінка для роботи!

— Саме ця?

— Саме ця. Будьте ласкаві, потрудіться принести мені книжку, де всі сторінки цілі.

— Вибачте, але книжка рідкісна, вона у нас в одному примірнику…

— Пані, ви знущаєтеся? — зовсім розійшовся дідок. — Я заплатив десять гривень, щоб сюди записатися. Я гадав, тут солідна установа! А мені підсовують книжки з видертими аркушами! Покличте до мене директора!

— Вибачте, сьогодні субота, директора немає…

— Неподобство! Я на вас нажаліюся!

За чверть години Лінина знайома, мокра й червона, влетіла в кімнату і впала на стілець, відсапуючись. Кілька хвилин вона тільки зітхала, а потім голосно й заразливо розреготалася.

— От ви бачите? Ви бачите, з ким доводиться працювати? Ой, не можу! Ой, звільнюсь — і котись воно все під три чорти!

Сміялася вона так щиро, що й ми не втримались — і за мить кімната здригалася від неконтрольованого реготу. Жіночка-архіваріус схлипувала: «Ой, не можу!»— і витирала сльози з розчервонілого обличчя.

— Забирайте, забирайте ксерокс і ваш, і мій — і тікайте, бо якщо ви мені так будете підспівувати, як ото зараз, я ніколи не пересміюся! Ой, не можу!

Я ще раз перебіглась очима по аркушу з примітками архіваріуса — і по чистому, котрий знайшла у себе в щілині дверей. Що робити мені зі своїми здогадами? Не піду ж я до того хлопчини-слідчого кидати підозру на Пилипа Прокоповича і його компанію: ніхто мені не повірить. А якщо повірить?..

Розділ дев’ятнадцятий

ПОЛОН

Ми розпрощалися на Майдані Незалежності. Ліна довго допитувалася, чи не треба провести мене додому. Я реготіла у відповідь: моя товаришка, зростом метр п’ятдесят три, якраз мені допоможе у разі несподіванки. Якби вона хоча б чоловіка свого прихопила для підтримки… Та він, знову ж таки, на вигляд — типовий інтелігент. Хто його знає, який у нього хук справа.

— Ліно, восьма година. Купа народу. Не хвилюйся.

— Бубочко, там у вас повно кривих завулків.

— Я не тиняюся кривими завулками, я йду прямо попри стоянку, потім повз школу — і вже вдома. Не нервуйся.

— Ти мені подзвони, будь ласка, щойно прийдеш.

— А якщо я забуду? Ти всю ніч не спатимеш.

— Отут, — із притиском мовила Ліна, — ти не хвилюйся. Я трошки потерплю — й сама тобі подзвоню.

У метро думки про Кароліну Сокальську невідступно переслідували мене. Чому кузинка моя обрала такий складний шлях? Чому вона не написала просто ім’я? Хіба могла передбачити, що я познайомлюся з Ростиславом? Ні, тут я впираюсь у глуху стіну.

Знову розгорнула я аркуш паперу, залишений для мене в щілині дверей. Тепер уже не сумнівалася, чий це знак, тільки ще не вміла його прочитати. А ось — переклади слів, зроблені для мене архіваріусом — так, щоб я могла хоч приблизно зрозуміти текст. Я вчиталася.

«Quid quod comportas tantas ad litora merces, / Lignorum lapidumque struem calcemque tenacem / Materiam templis et magnis aedibus aptam».

«Далі — тому що — збирати — стільки — до — берег — плата — деревина — каміння — стос — камінь — твердий — матеріал — храм — і — величний — будівля — придатний».

Якщо не зважати на те, що «каміння» в одному реченні навіщось згадане аж двічі, і якщо пам’ятати, що йдеться про річку, у мене виходить… виходить…

До берегів ти збираєш у винагороду

Стоси деревини і купи каміння твердого

Для будівництва церков і величних палаців.

Оці три рядки не давали мені спокою. Щось вони мені нагадували. А якщо відмежуватися від того, що Феофан Прокопович пише саме про Бористен, і подумати про річку, як про узагальнене поняття… чи про якусь іншу річку… звивистий Дністер, скажімо… на березі якого повно будівничого матеріалу — кругляка, що ним обкладають хати й паркани по всіх навколишніх селах… що з нього будують і церкви… що з нього мурована капличка на цвинтарі, де хотіла бути похована блаженної пам’яті Кароліна Сокальська… Щоки мої пломеніли.

Дон Хозе Перейра, смішний папужка, який напророчив мені, що «сірий камінь-кругляк — вірний знак, певний знак»! Я дістала з сумки миттєву світлину. Набурмосений білий пташок глипав на мене одним круглим оком.

Недарма, недарма кузинка так послідовно наводила мене на думку про той цвинтар! Заповіла, щоб її там поховали. Зоставила в гробівці браслет. (Примудрилася якось сама-одна відвалити гранітну плиту, яка затуляє вхід!) Лишила уривок із тексту Феофана Прокоповича. Тут вона двічі влучила в ціль: по-перше, розкрила прізвище, а по-друге, знову натякнула на те, що розгадку треба шукати на цвинтарі… Чи все це — чистий збіг, і я даремно зараз над цим голову сушу?

Я вийшла з метро, заскочила дорогою до гастроному. Довго блукала поміж харчовими рядами, не в змозі зосередитися на тому, що бачу. Покидала в кошик усе, що під руку трапилося: банки консервів, цитрину, сметану, сардельки, величезну заморожену рибу невідь-нащо, — і почвалала з «дарами ланів» до виходу. Я трохи не розрахувала, і дівчина на касі напакувала мені дві здоровезні торби. Довелося перекинути сумку через голову, як планшет, щоб звільнити обидві руки.

На стоянці — темно й тихо. Ще тільки дев’ята година, а власники давно вже поставили авта на ніч, і тепер ті дрімають, притрушені дрібним снігом. Десь тут має бути сторож, тільки він заховався від пронизливого вітру.

Вузенька стежка вела мене поміж двох парканів. У нашому районі житлоконтори страшенно люблять зводити ґратчасті паркани: ними відгороджені абсолютно всі будинки, і місцина скидається на розгороджене шахове поле.

Стоянка лишилася позаду. Тепер варто тільки обійти школу — й уже вдома. Там, коли я потраплю за паркан власного будинку, буде зовсім не страшно. Ніскілечки. Анітрішечки. Скільки тут тої ходьби — на все про все п’ять хвилин. Дивно тільки, чому ніхто з собаками не гуляє. В компанії якого-небудь пса, та хоч би й дворняги, було б значно затишніше.

Ліворуч — довгий будинок. Під’їздів десять, не менше, але всі вони з протилежного боку. На першому поверсі світяться вікна аптеки. Двері притулені, та аптека працює: он на ній табличка «Відчинено». От уже й на серці тепліше: жива душа тут, поруч зі мною, я не одна на цій студеній грудневій вулиці. Он ліхтар попереду, ще кілька кроків — і я ступлю під круг світла. Чому, коли ясно, не так страшно? Тому що не можна ззаду підкрастися? Я проминаю ліхтар. Моя тінь наздоганяє мене. Випереджає. Видовжується, тоншає, розсіюється… Але чия це тінь накладається на мою? Настигає швидко, обганяє…

Людський організм — механізм незбагненний. Замість того, щоб зірватися з місця з криком і бігти на злам голови, не розбираючи дороги, покидавши торби, я зупинилась і завмерла. І одразу ззаду до мене наблизився хтось упритул, обхопив за боки двома руками й затулив мені рот хустинкою.

Я навіть не встигла відчути запах.

Інстинктивно розтиснула кулаки, випустивши вантаж, і вчепилася пальцями за чиїсь руки. Дихати важко, в голові паморочиться, і думка одна: ото пощастить комусь, хто наткнеться на торби, повні харчів…

Потім захотілося прилягти, відпочити.

Далі в очах погасили світло.

* * *

До тями я прийшла ще в машині. Ми саме заїжджали на територію якогось занедбаного заводу. Схоже, частину приміщень віддали в оренду під склади, а решта так і стоїть пусткою. Проте кілька ліхтарів світиться де-не-де.

Якщо хтось і охороняв завод, то не вельми вправно: ми проїхали крізь невелику незачинену браму, долаючи сніг, якого тут за останні дні намело сантиметрів на двадцять, і ніхто не звернув на нас уваги.

Огидний присмак у роті. Хотілося сплюнути. Щойно очі розплющиш — стеля машини починає крутитися. Чим мене отруїли? І хто?!

Я завовтузилась на задньому сидінні. Все-таки зробила ще одну спробу розліпити повіки. Треба дивитися в одну очку — і все. Ні про що не думати й глядіти в одну точку.

Погляд зупинився на дзеркальці заднього огляду. Звідти на мене зиркали самі очі — лиця не видно. І саме тому, що бачила тільки яку чверть обличчя, я миттєво згадала його: саме цей мужчина трапився мені якось на знелюднілій вулиці, коли вперше в мене з’явилося відчуття, буцімто за мною хтось ходить.

І одразу по тому я впізнала це обличчя, яке лицезріла всього кілька разів і ніяк не могла надумати, звідки воно мені знайоме.

Пилип Прокопович. Давній товариш Ростислава. Давній залицяльник Людмили, яка тусується по зібраннях таємних братчиків. Пилип Прокопович, який навіщось доводив мені, що Іван Франко теж був Вільним Каменярем.

Я потерла затерплі руки й усвідомила, що браслета нема. Ну, цього варто було й сподіватися: навіть якщо мій викрадач на браслет спеціально й не полював, мабуть, не міг відмовити собі в задоволенні привласнити його, коли випала нагода.

Тут машина зупинилася перед довгою будівлею, висотою поверхів так у два, але з однією тільки шерегою височенних вузьких вікон, а згори над будівлею рядочком нависали залізні циліндри для зберігання сировини, які внизу закінчувалися конусами, що впирались у дах.

Пилип Прокопович вийшов із машини і люб’язно відчинив мені дверцята.

— Вилазь.

Довелося виповзати. Незграбно ухопившись за спинку переднього сидіння, я помалу виштовхувала тіло за межі машини. Мій викрадач нетерпеливився, тож ухопив мене за каптур куртки й шарпнув на себе. Я втратила рівновагу й знову заточилася. Пилип Прокопович вилаявся.

— Вилазь!

Двері до будівлі були відхилені, й він, коли я нарешті спромоглася стати на ноги, заштовхав мене досередини. Крізь вікна пробивалося знадвору світло ліхтаря. Власне, я й очікувала побачити щось схоже: напіврозвалена техніка для подрібнення, скажімо, доломіту. Барабан для висушування піску. І все таке старезне й іржаве, що аж страшно.

Незатишна місцина, що тут казати.

Мені важко було стояти, в голові все ще макітрилося, тож я привалилася спиною до холодної стіни. Колись тут навіть були батареї парового опалення, он іще труби де-не-де стирчать, проте самі батареї люди вже давно порозтягали собі додому.

Пилип Прокопович зауважив, що я ледве тримаюся на ногах, і підсунув мені невідь-звідки узятий ослінчик. Почуття вдячності легко ворухнулось усередині, але, зважаючи на обставини, завмерло.

Сам викрадач тинявся з кутка в куток, зрідка позираючи на мене. Навіщо йому я? Невже він і досі не здогадався, що я нічогісінько не відаю?

— Навіщо я тобі? — так і спитала. — Ти ж міг забрати бранзолетку давним-давно.

Пилип Прокопович дістав із кишені й покрутив браслет на пальці. Я попрощалася з улюбленою своєю цяцькою. Нехай. Змій дістався мені за не найкращих обставин, він, фактично, мені не належить по праву, тож я швидко про нього забуду. На згадку про Кароліну Сокальську, мою ніколи не бачену кузинку, лишиться гробівець, який ніхто в мене ніколи не зможе відібрати. І я маю змогу приїхати туди тоді, коли захочу.

— А ти метикована, — не в лад відповів Пилип Прокопович. — І Кароліна — теж іще штучка. Придумати таке — запхнути в двері аркуш із віршем Феофана Прокоповича! Латиною! І коли тільки встигла — я ж із неї очей не спускав!

— Звідки ти знаєш про аркуш?

— Ну, вибач, вибач, — насмішкувато мовив він, — підслухав твою розмову з жіночкою з архіву. Мусив же я бути в курсі… От тепер не збагну, що мені з тобою зробити. От ти скажи: як мені з тобою вчинити?

«Убити», — ледь не вихопилось у мене, але я вчасно прикусила язик.

— Німуєш? — кивнув підборіддям Пилип Прокопович. — Отож-бо.

Ми помовчали.

— Поки ти міркуєш, — заговорила я по хвилі, — дай мені відповідь на одне питання. Про uroboros. У чому аж така його цінність?

— Отак цікавість зводить людей у могилу. Та мені не шкода. Слухай. За Петра Першого в Москві діяло таємне братство, яке називалося Товариство Нептуна. Оратором Товариства якраз і був Феофан Прокопович…

Я кивнула. Пилип Прокопович дещо здивувався моїй обізнаності, а тоді, певно, списав на мою кмітливість і метикуватість та продовжив:

— Про Товариство Нептуна збереглося надзвичайно мало відомостей. Фактично, нічого толком і не лишилося. Проте кілька років тому мені вдалося натрапити на один приватний архів, де описувалися декілька речей, які буцімто належали Товариству. Одна із них — косинець. Друга — браслет у подобі змії, що кусає себе за хвіст. Третя… втім, це не має значення. Косинець мені вдалося розшукати напрочуд швидко: в архіві точно вказувалося, де його знайти. Зі змією довелося попріти. Браслет — прикраса, потрапив одній панянці до рук — і почали його передавати з покоління в покоління. І то все молодшій дочці в родині…

— Аж поки не передали Кароліні Сокальській?

— Можна й так сказати. Але я на нього вийшов ще тоді, коли він належав Кароліні-старшій, у дівоцтві Табачинській, бабусі Сокальської.

А ще перед тим, подумала я, він належав моїй прабабці Катерині. І кузинка Кароліна Сокальська сховала його в гробівці, щоб він залишився в родині. Але треба спершу дослухати, що Пилип має сказати. Зрештою, я ж не вірю в те, що сьогодні помру? Тому треба дивитись у майбутнє.

— Невже ти вбив і цьоцю Карольку? — прохопилась я.

— Цьоцю Карольку… Ги-ги-ги… Та де! — Пилип Прокопович махнув рукою. — Вона сама гигнула. Від старості. А ще в неї серце слабе було. Тільки й того, що я їй кілька повідомлень залишив. Як ото тобі. А вона, бач, не витримала. І головне, що встигла відвезти браслет до родичів! А я так і не дізнався, куди… Однак, це несуттєво. Я задовольнив твою цікавість?

— На дев’яносто дев’ять відсотків. Як ти прокрався в мою квартиру? Як ти підібрав ключі?

— Ти про мене кепської думки. Я не зломщик. Тобі ж не варто вікно на кухні лишати прочиненим, коли йдеш на гульки…

— Останнє питання: чим завинила Кароліна Сокальська? Адже ти, либонь, міг відібрати в неї браслет і без крайніх засобів.

Пилип Прокопович скривився.

— Вона збиралась одну річ знищити. Не могли ж ми такого допустити? Все-таки легше відшукати річ, поки вона існує, навіть якщо гадки не маєш, де вона лежить, аніж відроджувати з попелу знищену, хіба ні?

— Яку річ?

— А ти не знаєш? Тобі Кароліна наче більше нічого не заповідала? Ми ж бачили… Втім, забудь…

— Ми? Хто — ми?

— Скоро всі дізнаються, вже зовсім скоро! Ми майже все відновили… Шкода, тобі навряд чи вдасться дожити до того часу…

Пряма погроза.

Пилип Прокопович виштовхав мене з приміщення знову надвір і підвів до отвору в бетонній підлозі. Отвір накривався ґратами — кожна штаба завтовшки з добрячу гілляку.

— Спускайся, — припросив мене Пилип. — Посидиш кілька годин, пригадаєш. А мені, законослухняному громадянину, не личить тинятися охоронюваною територію поночі, у неробочий день…

Я з жахом відскочила. Тоді Пилип Прокопович підхопив мене за каптур і силоміць потяг до діри. Одною рукою він стиснув моє плече, і ці пальці, які уп’ялись у шкіру крізь пухову куртку й піджак, були твердими, як ґрати, що за мить затулять отвір.

— Спускайся, — повторив Пилип, — якщо не хочеш впасти з триметрової висоти на бетонну підлогу. Схочеш кричати — кричи. У цьому кутку заводу тебе все одно ніхто не почує… Хіба що диво? — Пилип Прокопович загиготів, підштовхуючи мене до отвору. — Віриш у дива?

І тоді в стіні я побачила скоби, що вели донизу, й почала повільно спускатися.

Розділ двадцятий

ДЕСЯТЬ ЗАПОВІДЕЙ ЛЮЦИФЕРА

Катажина швидко засунула всі портьєри, щоб жоден сонячний промінчик не проникав у приміщення, а натомість запалила поставник із десятком свічок. У бібліотеці терпко пахло старими книжками. Катажина обожнювала цей запах: паперу, шкіряних палітурок, фарби — і ще чогось невловимого, чому назви немає, але воно навіює тремке відчуття щастя й причетності до вічного.

Висунувши шухлядку бюрка, вона помацала рукою і з секретного сховку дістала маленький ключик. Серце тріпотіло від незрозумілого передчуття. Катажина переставила драбину до потрібної стіни, легко видряпалася нагору, зняла кілька книжок — стало видно потаємні дверцята. Завмираючи від страху й спокуси, вона відімкнула замок.

Усередині лежав пакунок, загорнутий у шкіру. Катажина обережно дістала його і, роззираючись навсібіч, мовби її хтось міг застукати на місці злочину, злізла з драбини й поклала пакунок на відкинуту кришку бюрка.

Розвивала сторожко, і коли з-під обгортки вихопилася чорна шкіряна шабатурка, а на ній — відтиск косинця, обплетеного змією, яка кусає себе за хвіст, серце Катажині підскочило й ухнуло в п’яти. Заплющивши на мить очі, вона наважилася розгорнути грубезну книжку.

Сторінки списані не латинкою, а кирилицею — Катажина ледь-ледь уміла читати нею. Помалу водячи пальцем уздовж рядків — так дитиною сімох років вчилася вона читати, Катажина складала слова: «Десять заповідей Люцифера».

З несподіванки вона відскочила від бюрка. Боже, цього не може бути! Бабця зберігала таку… таку книжку! Що ж тепер робити? Спалити — чи покласти назад і ніколи про неї не згадувати? Але цікавість помалу взяла гору, й Катажина, так само повільно й невпевнено, прочитала перший абзац:

«Найголовніша таємниця у справі керування людьми — оволодіння суспільною думкою. Для цього потрібно сіяти сумніви й насаджувати суперечливі ідеї, доки люди не розгубляться остаточно й не прийдуть до висновку, що краще у політичних питаннях узагалі не мати власної думки».

Катажина перечитала абзац тричі, не впевнена, що правильно все зрозуміла. Вона очікувала у «заповідях Люцифера» зовсім іншого змісту: чогось страшного, чаклунського, потойбічного… Натомість — брудна політика. Катажина вже без жодних побоювань прочитала другий абзац:

«Передовсім необхідно боротися з силою окремої особистості, бо немає нічого небезпечнішого за неї. Якщо особа має творчу духовну енергію, то здатна досягти більшого, ніж мільйони людей».

Катажина помалу перетравлювала інформацію. Здається, автори чорної грубезної книги прагнуть до зміни існуючого світового устрою. Тепер Катажина була цілком певна, що жоден Люцифер цієї книги не писав — ідеї були цілком реалістичним керівництвом до дії. Катажина аж почервоніла від такої сміливої думки й прочитала третю заповідь:

«Через освіту, що послуговується фальшованими даними й олживими вченнями, потрібно задурити голову молоді. Знищення впливу сім’ї та її виховної сили — найперша умова підкорення особистості».

Для чого й для кого це все пишеться? Катажина пригадала бабцине бурмотіння про якесь там братство. Саме слово — братство — чомусь категорично не в’язалося зі змістом записів. Братство — духовний зв’язок, взаємодопомога, здатність до самопожертви, тут же — стремління до панування й упокорення людства. Катажина читала далі:

«Здатність мислити самостійно повинна бути ліквідована цілком — завдяки насадженню готових поглядів. Переважна більшість людей має залишатися сліпою, неосвіченою, позбавленою власної думки, нездатною дискутувати на теми політичного устрою держави. Керувати має тверда й невблаганна сила, яка вимагає безумовної покори».

Катажина змучилася тлумачити незвичний кириличний текст, але не могла зупинитися. Чомусь їй видалося, що прочитати хоча б оці десять заповідей — то зараз надзвичайно важливо. Перегорнувши сторінку, вона струсила кілька налиплих порошинок — ставилася шанобливо навіть до такої недвозначної книги — й прочитала наступний абзац:

«Сила грошей має стати єдиною силою, що рухає суспільство. Людей варто привчити до того, щоб вони гналися за задоволеннями, перебували в постійному пошуку нового й незвіданого. Нові й нові задоволення будуть винагородою за послух».

Катажині важко було уявити погоню за задоволеннями в такий непевний час, коли не кожен і пристойне існування здатен собі забезпечити, коли життя вартує менше ламаного гроша — навіть коли йдеться про життя осіб там, нагорі… Вона прочитала шосту заповідь:

«Потрібно сіяти розбрат і непорозуміння між людьми й народами, релігійну й расову нетерпимість».

О, втілення цієї заповіді вона мала нагоду спостерігати ледь не щодня! Католики ненавиділи уніатів і православних, ті відповідали їм взаємністю, ляхи зневажали хлопів-українців, хлопи ж ненавиділи і ляхів, і москалів, і жидів. І все це — з мовчазного заохочення влади. Катажина паленіла від злості, але продовжувала читати:

«Вільнодумні ідеї спеціально навчені промовці мають розтягувати так, щоб слухачі, втомлені нескінченними промовами, виробили стійку відразу до будь-яких ораторів. На противагу цьому, постулати братства необхідно подавати у стислій і доступній формі, щоб люди їх одразу сприймали».

Ця заповідь була набагато тоншою — звісна річ, щоб спотворити гарну ідею так, що ніхто цього не замітить, але інстинктивно відторгне її, треба добряче попотіти. Це вам не «Смерть ляхам і москалям!» викрикувати… Катажина не могла збагнути, що то за братство таке, що ставить перед собою неосяжні цілі. Це ж які гроші потрібні на їхнє втілення?! Вона прочитала далі:

«Невгодні правителі мають бути усунені за допомогою державних переворотів і таємних заходів або відсторонені від фактичного управління державою».

І зразу отримала підтвердження своїй попередній думці: щоб усунути правителя, треба або дуже близько до нього стояти, або мати лантух грошей. І головне, бути певним у своїй повній безкарності. Катажина поїжилася: бабця зв’язалася з такими людьми, взяла на зберігання їхню книгу. Невже наша родина якимсь чином причетна до цієї таємної змови?.. Катажина провела пальцем по наступному рядку:

«Державний устрій має підриватися засобами спеціально відрежисованих економічних криз, а через продажність найвищих державних чиновників уряди мають потрапляти у залежність від братства».

Двері до бібліотеки поторсали з того боку.

— Панянко, панянко, ви тут? — вчувся голос покоївки.

— Геть! Я зайнята! — крикнула Катажина, а сама ледь стримала дрож у руках, наче її захопили за чимось непристойним. Квапливі кроки покоївки віддалилися. Катажина зробила кілька глибоких вдохів, заспокоїлася і прочитала десяту, останню заповідь:

«Світового панування можна досягти тільки обхідними шляхами — через цілеспрямоване підважування усіх справжніх вольностей: законів, громадянських прав, свободи слова, особистої свободи, освіти, — при цьому суворо зберігаючи таємницю усіх застосованих заходів».

Катажина захлопнула книгу. Ні, далі вона не читатиме. Спалити? Так, так, треба просто спалити. Книжки, звісно, палити не можна — так її в дитинстві вчила бабця, це було в неї в крові, але таку книжку… таку огидну книжку… І були б там справді таємничі заповіді Люцифера — а то ж сама гидотна політика!.. Катажина вже приготувалася розпалювати грубку — коли, сама не розуміючи чому, хутко загорнула книжку в шмат старої шкіри й схоронила у сховок.

Розставивши усе по звичних місцях, Катажина загасила свічки, відслонила портьєри і рвонула на себе вікно. Вдихнула гарячого літнього повітря. Чорт із нею, з тою Чорною книгою! Неможливо спалити книжку, руки не слухаються! Лежала тут стільки років — ще полежить. Тільки Катажина вже ніколи, ніколи до неї не торкнеться!..

Поправивши сукню й гордовито закинувши голову, Катажина випливла з бібліотеки. Змійка-бранзолетка холодила шкіру.

Розділ двадцять перший

БУНКЕР

Бетонний бункер. Чарівно. Старий бункер, у якому колись зберігалася сода. Красота. Поточені лугом шорсткі стіни. Казка.

Ґрати згори, крізь які Пилип Прокопович мене запхнув сюди і крізь які за потреби зможе витягнути. На ґратах — замок величиною з кулак і дужка товщиною з палець. Театр абсурду. Мені зубами ці ґрати гризти?

Збоку в кривій стіні, що обдає холодом абияк складених і скріплених цементом бетонних блоків, отвір діаметром сантиметрів десять. Десь там, за стіною, мені звідси цього ніяк не вздріти, встановлений насос, який має викачувати соду для потреб виробництва. Отак вона собі шугає вгору по трубі, р-р-раз — і вже в силосі. (Чи ж не так називаються оті здоровезні залізні іржаві циліндри, які нависають уздовж дороги, де Пилип мене віз?)

Діра сім сантиметрів у діаметрі. Якраз досить для щура. Для кота вже, либонь, буде замало. А я? А мені що робити?

Хто врятує бранку з пастки, в яку загнав її невблаганний випадок?

Спокійний такий, розважливий Пилип Прокопович навіть не потрудився мобільний телефон у мене відібрати. А навіщо? У цій могилі ніякий зв’язок не бере. Перспектива — просто закачатися.

Єдине, що поки мене рятує, це ледь помітне, майже уявне тепло, яке здіймається від землі. Нагорі лютує хуртовина. Справжня новорічна хуртовина, в якій губляться люди, знову знаходять одне одного, зустрічаються, розлучаються… А я сиджу в бетонному бункері радянських часів і радію з того, що тут плюс нуль і я, дасть Бог, не змерзну на бурульку.

До дідька!

Невже у цей склеп із природним підігрівом робітники залазили тільки через верх?!

З-поза ґрат над головою пробивається світло ліхтаря. Воно тьмяно освітлює тільки прямокутник на підлозі, а далі не має змоги сягнути. Якщо не дивитися весь час на цей прямокутник (а очі самі тягнуться до світла!), то мало-помалу зіниці призвичаюються до темряви, і тоді починаєш розрізняти грубі цементні шви між бетонними блоками.

Тримаючись за стіну, я звільна почала обходити бункер по периметру. Не може бути, щоб робітники сюди спускали тільки згори. Чи може?

Торкаючись пучками стіни, я обійшла весь бункер. Шерехаті стіни, поверхню з’їла невблаганна сода. У кількох місцях шви між блоками сантиметрів по тридцять завширшки — так, ніби блоки дійсно навалювали без усілякого порядку, а тоді похопились і швиденько замастили дірки цементом упереміш із каменюччям, яке тільки трапилося під руку. Я спробувала штовхнути одну таку латку кулаком, потім вгатила плечем. Добре, що на мені пухова кутка: могла б і звихнути суглоб.

Та й це не вихід — з одного бункера, безперечно, просто потраплю в інший. А далі? Ото й утіхи: бігатиме Пилип Прокопович від бункера до бункера у пошуках заблудлої овечки…

Знову я сиділа навпочіпки під круглим отвором, із якого кудись у підземні коридори виходила іржава труба, і колупала пальцем у шкіряній рукавичці цемент, почуваючись достоту, як першокласниця, яку поставили у куток за черговий смертний гріх. Безсилля — кепське почування, скажу я вам.

Прямокутник світла магічно притягував. Якщо довго дивитися на нього, то починало ввижатися, що то — вікно, а за вікном вирує чуже життя. От, приміром, зараз родина сідає вечеряти. Батько відкладає вбік газету, донька ховає на колінах книжку, не втрачаючи надії одним очком заглянути у неї, коли мати не бачитиме…

Ні, не можна, не можна, не можна!

Краще он дивись на залізні скоби в стіні, які ведуть нагору, до ґрат. Якими сюди за деякий час спуститься Пилип Прокопович… чи не спуститься? Має ж він остерігатися? А раптом мені до рук потрапив відламок бетонного блоку, і щойно мій викрадач спробує спуститися по мене, як дістане по голові?

Що тут говорити! За кілька годин я, змерзла й застуджена, сама віддам усе на світі, аби тільки опинитися поза межами просторого, проте надійного гробівця.

Мене тягнуло до круглого отвору в стіні, як на налигачі. Що незвичайного було в тому продухові, що я верталась і верталась до нього? Два бетонні блоки з півметровою дірою між ними, діра залита цементом, а з нього стирчить кінець іржавої, аж трухлявої труби. За скільки років так могла проіржавіти труба? Та цей цемент, певно, старший за мене! Я постукала кісточками пальців по сірій нерівній масі.

Боже, що це?! Цього не може бути! Погляньте, старий бункер, яким купу років ніхто не користувався, тут уже навіть содою не пахне, інакше б у мене давно почалася страшна алергія… Я пошкребла пальцем довкола труби.

Врятована, врятована!

Не цемент — пінобетон! Насос встановлювали не так давно!

Здерши з ноги черевик, пританцьовуючи на місці, щоб не ставати цілою стопою на холоднючий бетон, я гупнула в стіну твердим пластмасовим підбором. Піддається! Господи, невже, невже?.. Але що робити з трубою, яка стирчить точнісінько посередині?

Спочатку я дерла пінобетон підбором черевика — більш-менш обережно, щоб не порвати взувачку на шматки. Сіра маса корилась, але повільно. У мене трусилися руки — так, ніби Пилип Прокопович мав з’явитися будь-якої миті. Потім я плюнула на цілісність черевика й загилила підбором у стіну. О, справа рушила веселіше!

Пінобетон зминався й кришився. Якби з розгону добряче садонути плечем, в пінобетонній стіні запросто можна пробити пристойну діру. Мої заокеанські друзі якось мені це продемонстрували — цілком випадково, звісна річ. Але тут я не могла розігнатися: труба! В усьому винна труба! Як вона мене дратує! Та зараз я про неї не думатиму. Ця діра, залита пінобетоном, — мій єдиний шанс.

От якби мені зараз кувалду! Або тротуарну плитку в руки! Або хоча б каменюку! Та в мене був черевик, на якому підбор уже тримався на чесному слові, і рішучо зціплені зуби. Зрештою, подерті шкіряні рукавички і один черевик — смішна ціна за свободу.

І коли разом зі шматком пінобетону тріснула й провалилась у пітьму стара залізна труба, я навіть не встигла зрадіти. Діловито зняла куртку й просунула в отвір. Хотіла пролізти ногами вперед, вже сіла на холодну долівку, та потім передумала. Полізла головою. Десь там має бути насос, якщо ще не розібрали.

Тіло ковзнуло вперед. Долоня торкнулася твердого, але рука не змогла втримати вагу тулуба, підломилась, і я впала на плече.

Кажуть: біль прошив тіло. Ні, то було не зовсім таке відчуття. На мить мені здалося, що в плечі вибухнула сигнальна ракета, що замість плеча в мене зараз — феєрверк гарячих іскор.

Оговталася тільки тоді, коли змогла перевернутися на другий бік. Не знаю, як мені це вдалося: деякий час узагалі не усвідомлювала, що роблю. Потім ліва долоня машинально потяглася до плеча, стиснула його, почала масувати. З подивом я відчула, що права рука рухається, хоч у лопатці все ще болить нестерпно. Якщо я там щось і звихнула, зараз мені це не завадить зробити те, заради чого колупала пінобетон і ломила стіну.

Намацавши в суцільній пітьмі куртку, я швидко вдяглася. Поправила черевик, хоча що вже тепер: підбор от-от відвалиться. Потім так само навпомацки знайшла два уламки пінобетону, один зі шматком труби всередині, другий — менший — чистий, і загнала їх назад у діру. Хай криво, хай абияк — досить створити ілюзію цілісності…

Над головою — відчинений люк. Певно, кришку давно вкрали на металобрухту. На що б таке стати, аби дістатися жаданого отвору? Я роззирнулась — і під стіною натрапила на кілька дивних пакунків — начеб із книжками. Я здивувалася: який дурень поскладав книжки у неопалюваному приміщенні? Наосліп я роздерла обгортку на верхньому пакунку й намацала стос паперу. Здається, не книжки — якісь рекламні листівки. Думка про те, що листівки можуть бути пов’язані з убивцею, витягнула з голови іншу думку: чекай, а чого я весь цей час мучилась у темряві? У мене ж є сірники!

Покопирсавшись у сумці, я дістала коробок і тернула перший сірник. І зразу хитке від протягів полум’я вихопило на малюнку злу мармизу хлопа в бандерівському однострої, з тризубом на кашкеті й свастикою на рукаві. Я зі злості плюнула.

Роздерла іншу пачку — ті самі бандерівці зі свастикою. Третій пакунок — і раптом картинка: бандитського вигляду хлопи у шкірянках топчуть синьо-жовтий прапор. На задньому плані — вокзал і назва великого східноукраїнського міста. З якої підпільної друкарні ця гидота? Навіщо?!

Я роздерла ще один пакунок. Кавказької зовнішності жіночка в чорному ховає під плащ бомбу. Поруч у пісочнику бавляться біляві невинні діти… Ось як воно робиться — розбрат і розкол! Отже, Пилип Прокопрвич таки причетний до тих великих грошей, якими купується світове панування? Але ж він зовсім, зовсім не схожий на…

Я дерла пакунки, розкидала листівки. О, зараз ми влаштуємо невеличкий феєрверк! Коли не лишилося жодної цілої пачки, я розворохобила аркуші, щоб краще горіли, й піднесла запаленого сірника. Спершу аркуші боролися, не хотіли горіти, проте зайнявся перший, від нього другий, третій — і вже в низьку стелю б’ється полум’я, гуде від протягів.

Ставало гаряче. Треба робити ноги.

Хотіла б я подивитися на обличчя Пилипа Прокоповича, коли він прибіжить на пожежу, зазирне у бункер — і побачить голі бетонні стіни, крізь які характерницьким способом вивітрилася його бранка.

* * *

Засніжена дорога передмістя. До Києва — кілометрів тридцять, не менше. Пів на шосту ранку. Скоро виїде в рейс перший автобус. Але доки він вирулить зі своєї присипаної снігом, приспаної морозом стоянки, я тут остаточно задубну. Треба просто йти. Спершу дійти до центру містечка. Якщо хутко переставляти змерзлі ноги, це не має забрати більше, ніж півгодини, ще й зігріюся. Потім дочекатися автобуса. А краще — в темпі шурувати далі. У цьому містечку мені страшно і прикро затримуватися. Не можу я подзвонити Ростиславу, щоб він урятував мене з халепи: я не йму йому віри. Огидне почуття розчарування прокралося в серце ще там, у бетонному бункері, і точило його зсередини…

Шурхнули колеса машини, що гальмувала у мене під боком, обдаючи мене бензиновим теплом.

— Сідай, сідай у салон!

Я підстрибнула. Машину тягло просто на мене — на ковзкій дорозі водій ризикував, перехиляючись через сидіння для пасажира й розчахуючи дверцята. Короткозорими очима я дивилася не крізь лобове скло, а на зажерливі вогні фар. До розсвіту ще далеко, та глибоко в небі ніч починає поступатися дорогою настирливому ранку.

— Швидше сідай! Я тебе всюди шукаю!

Авто зупинилося, фонтанчики брудного снігу бризнули з-під коліс.

І тільки тоді я упізнала Ростиславову машину.

І повільно, мов загіпнотизована, залізла в салон, одночасно здираючи з рук задубілі від морозу шкіряні рукавички, в яких уже не відчувала пучок пальців.

— Господи, де ти була? Що сталося?!

Як тепло в салоні! Гаряче повітря одночасно дме і в ноги, і в голову. Душа, здається, відмерзає. Тануть на віях сніжинки. Коли тільки вони встигли начепитися мені на очі? Увесь час же я каптуром затуляла обличчя од пронизливого вітру…

— Не мовчи! Скажи що-небудь! Що з твоєю курткою?

А що з курткою? Замащена трохи, це є, але ж ціла! Чого не скажеш про правий черевик, на котрому хилитається, як п’яний, квадратний важкий каблук. Може, він мені сьогодні життя врятував… Щоб завести у нову пастку?! Я посунулася від водія й уп’ялася йому в обличчя злим поглядом.

— Чому ти так дивишся? Що я накоїв?

— Навіщо ти шукав мене? — нарешті я здобулася на слово. — І чому тут, а не в Києві?

Ростислав із полегшенням усміхнувся. Навколо очей променіли зморщечки, в зіницях тривога поступилася місцем радості. Справжній безтурботній радості, яку не зможе зіграти наймайстерніший актор. Він потягнувся до мене й торкнувся носом щоки. Ніс був холодний і шорсткий.

— Твоя товаришка Ліна всіх підняла на ноги, бо ти не повернулася після архіву додому. Я тебе всюди шукав. А потім… потім я допитав Людмилу.

Допитав? Із застосуванням тортур? Із довершеним знанням справи? Чи, як усякий дилетант, тільки вважаючи, що допитує, а насправді обдурений оманливою легкістю, з якою йому вдається здобути потрібні відомості? Не дивно, що Ростислав знайшов мене так пізно — коли я вже сама більш-менш дала собі раду.

— Людмилу?

— Ти не думай, вона тут ні до чого. Вона зараз сидить удома й плаче. Вона тільки й знала, що Пилип має на старому заводі орендований гараж — тримає там старий пікап, на якому будівельні матеріали для дачі возить. А завод ми добре знаємо — ще в школі не раз практику проходили… Схоже, на цей раз вони з Людмилою таки розійдуться — на-зав-жди…

— Але як ти здогадався про Пилипа?

— Пам’ятаєш, я тобі згадував Нептунове Товариство в Москві? Там, де Феофан Прокопович був оратором? Я ж не просто так про нього дізнався — все завдяки Пилипові. І найбільше він напирав на те, що він із Феофаном Прокоповичем — рідня. Та я розумію, яка там у біса рідня, але ж він у це вірив!..

— Нічого не розумію.

Ростислав нетерпляче схопив мене за зап’ясток.

— Усе просто. Це все твій uroboros… До речі, де він?

— Пилип забрав.

— От бачиш! А я згадав одну важливу річ. Недарма мені цей змій, що кусає себе за хвіст, увесь час муляв… Давній спогад, і я примудрився його забути… Коли ще ми вчилися разом, а Пилип і тоді вже був одержимий таємними братствами, він показав нам малюнок: косинець, довкруж котрого обвилася кільцем змія і вхопила себе за хвіст. Гадаю, Ірина швидше за мене згадала Пилипову розповідь, але не схотіла ні з ким ділитися… Цей малюнок, сказав Пилип, є на палітурці однієї книги, і ніхто не знає, де вона захована, а от він її обов’язково знайде.

— Але ж зміїв-uroboros повно, чому саме мій?

— Ну, звідки я знаю, чому саме твій! Пилип Прокопович на згадку про таємні братства й змови стає навіжений, то ти просто ще його не бачила, як він добряче вип’є… Може, йому здалося, буцім ти, невтаємничена, вчиняєш блюзнірство, коли носиш uroboros як звичайну прикрасу…

— Ні, ні, може, й це теж, але не тільки, — перервала я Ростислава. Мені пригадався нервовий монолог Пилипа Прокоповича у тиші занедбаного заводу. — Здається, він відновив-таки Нептунове Товариство. Він весь час говорив: ми, ми… Ми заявимо про себе, ми знаємо, ми бачили… Схоже, крім змії, Кароліна мала лишити мені ще щось…

— Що?!

Я знизала раменами.

Ростислав лапнув себе за кишеню й дістав згорнений аркуш паперу. Зачитав уголос.

— «…серед москвичів ще довгий час потому ходили чутки, що в Сухаревій Башті зберігалась у таємниці Чорна книга, замурована в стіну, забита алтинними цвяхами, котру охороняли дванадцять нечистих духів». Це з праці Назаревського «З історії Москви». Видання ще дореволюційне.

Чорна книга, яка належала таємному братству. В переказ про яку так повірив Пилип Прокопович, що, у пошуках натрапивши на uroboros, задушив одну людину й фактично довів до смерті другу. Сам чи не сам — то не мені вже дізнаватися… Та чому ж він вирішив, що Каролінин змій має стосунок до Чорної книги, котру ніхто й на очі не бачив?!

Ні, ні, зачекай. Пилип щось белькотів про те, що не просто так вийшов на uroboros, який належав моїй родині. Десь по архівах він таки наскочив на певні згадки, на якісь відомості, котрі вказували саме на цей браслет… Він або божевільний, або історик неабиякого хисту… До речі, я навіть не знаю, хто він за фахом.

— А хто він за фахом? — запитала я невлад.

— Пилип Прокопович? — не здивувався Ростислав. — Він історію викладає в педучилищі. Все літо по книгосховищах схороняється… До речі, студенти його дуже люблять, він класний викладач.

А якщо у той перший раз, коли мене викликали до слідчого, і я у вестибулі відділку з лотка купила собі книжку — товстезний фоліант про петрогліфи Кам’яної Могили, Пилип Прокопович уже спостерігав за мною? А, може, йому примарилося, що міліція знайшла Чорну книгу, коли розбирала речі загиблої Кароліни Сокальської, і віддала мені? І тому він саме тоді й саме у такий спосіб почав полювання на мене…

— Хотіла б я знати, що він збирався робити з тою Чорною книгою? У бункері я знайшла огидні листівки…

— Таємне братство, — Ростиславові світлі очі незбагненним чином потемніли, — шукає всесвітньої влади, а Чорна книга — то своєрідний посібник?..

— Чекай, а як же Франко — Вільний Каменяр? А Грушевський? А В’ячеслав Прокопович? Нічого не розумію…

— Я десь читав, що є закриті й відкриті ложі Вільних Каменярів. З відкритими більш-менш зрозуміло: туди принаймні можна потрапити, хоч це і нелегко. Саме в такі ложі, мабуть, входили чільники нашої держави — шукаючи в новому вченні добра для України. Закриті ж ложі — цілком таємні, ніхто не знає ні їхніх членів, ні їхніх цілей. Вони оголосили тільки себе справжніми Вільними Каменярами, проте заохочували розширення мережі відкритих лож, адже ті забезпечували рухові гарну репутацію. Що ж робилося й робиться всередині закритих лож, ніхто точно не знає до сього дня…

— Як усе це складно!

— Нічого складного, — з посмішкою заперечив Ростислав. — Це як у будь-якій партії: є ідейний натхненник, який створює партію з цілком благородною метою. Є певна кількість простих послідовників, готових підтримати хорошу ідею. І є купка «наближених», які переслідують власні цілі й користаються авторитетом натхненника й силою послідовників для своєї вигоди…

— Як усе це складно! — повторила я, хитаючи головою.

Ми все ще стояли на тому самому місці, де Ростислав підібрав мене. Сніг лягав на лобове скло, і час від часу водій вмикав щітки, щоб струсити його. Ледь-ледь розвиднювалося. Звуки ранку розколошкали нічну тишу. Автобус вирулював від зупинки. Я навіть не помітила, як швидко на вулиці висипав ранній люд, який поспішав на роботу. Їхала вантажівка, що відкидала сніг набік і посипала за собою дорогу піском. Вона посигналила нам, і Ростислав рушив із місця.

— Може, до мене? — запропонував він для годиться.

— Ні, додому. Додому.

Розділ двадцять другий

ЧОРНА КНИГА

Слідчий уперся кулачиськами в стіл і відкинувся на спинку крісла. Ноги стирчали обабіч столу. Писок він мав надзвичайно задоволений — своєю позою нагадав мені радісного пса, який качається в снігу, дриґаючи ногами. Пилип Прокопович зізнався в убивстві, щойно йому показали рулон мотузки, вилученої з орендованого на заводі боксу. Точно такою мотузкою була задушена Кароліна Сокальська. Справа, на перший погляд безнадійна, розплуталася напрочуд швидко.

Не відає, не відає хлопчина-слідчий, що справа не така проста, як видається на перший погляд! Не за раритетами полював Пилип Прокопович — і, швидше за все, не сам! Отже, гра ще не закінчена…

— Наталіє Тарасівно, — мовив слідчий, — ми сьогодні зняли печатки з квартири Кароліни Сокальської, і нас вона, власне, більше не цікавить. Ви — законна спадкоємиця, тож прошу отримати особисті речі загиблої.

Слідчий дістав мішок і почав викладати на стіл коротку шубку, джинси, чорно-синю блузку, дамську торбинку, з окремого мішечка — гаманець, гребінець, ключі від квартири, помаду, якісь пігулки, нотатник, кулькову ручку… Що робити мені з усім цим багатством? Страшно навіть торкнутися речей, які колись належали живій, веселій, певно, життєрадісній людині — і вмить зробилися нікому не потрібними.

— Прошу розписатися.

Я покірливо поставила карлючку. Слідчий згріб зі столу все назад у мішок і передав мені. Дістав із шухляди столу браслет-змію.

— Ваше?

Я кивнула. Він підписав мою перепустку і широким жестом дозволив мені бути вільною. Отак я опинилася надворі з торбою в руках, браслетом на звичному місці — на правому зап’ястку — і повним сум’яттям у голові.

— Пані, дозвольте вас підкинути, — Ростислав припрошував мене до гостинно розчинених дверцят машини, — вам додому?

Я похитала головою. Не могла ці речі забрати до себе — відчувала: вони настільки мені не належать, що просто не можуть опинитися за порогом моєї хати. Тільки сьогодні, отримавши пожмакану шубку Кароліни Сокальської, я вперше по-справжньому усвідомила, що ця незнайома жінка — моя троюрідна сестра. І що я її ніколи не побачу.

— Мені дали ключі від квартири Кароліни, — глухо мовила я, — краще давай відвеземо речі туди.

Ростислав кивнув, і ми рушили.

На Борщагівці мені доводилося бувати всього кілька разів за все життя. Нічого не зв’язувало мене з цим районом Києва. Проте Ростислав упевнено петляв поміж хрущовками — так, ніби вчащав у ці місця, принаймні, колись. Я здивовано підвела на нього очі.

— Ото все тобі розкажи, — глипнув на мене. — Були в мене знайомі тут, коли я в інституті навчався.

Ага. Схоже, не про знайомих ідеться, а про жінку. Та мене це не обходить. Чи обходить?!

Машина зупинилася під п’ятиповерховим будинком. Обшарпані дерев’яні двері, брудний під’їзд. Ліфтом, звісна річ, і не пахне. Зате пахне щурами з діри в підлозі, з якої струменить дух підвалу. Господи, як могла Кароліна Сокальська жити в такому будинку? Як усі ми досі можемо жити в таких нічліжках?

Ми піднялися на другий поверх. Треті двері, якщо рахувати з лівої руки. Так, ще біліє слід від печатки, зірваної міліціянтами зовсім недавно. Два замки.

У мене на кільці три ключі: верхній замок, нижній, поштова скринька. Незграбно почала я відмикати двері.

Помешкання невеличке: одна кімната, кухня, санвузол. Коридор чи то є, чи то його взагалі нема: одній людині не розвернутися. В кухні — тумба й підвішена над столом шафка. Столик такий, що як поставити на нього тарілку, лікті вже нема де притулити. В кімнаті не краще: дві шафи — гардероб і пенал, письмовий стіл, завалений книжками, диван. Два стільці. Не шість і навіть не чотири — два.

Я витерла ноги об килимок перед вхідними дверима, потім усе одно роззулася. Вивернула мішок на диван. Відчинивши гардероб, я знайшла два вішаки, повісила шубку й блузку. Джинси склала й кинула на низ. Сумку теж примістила внизу.

Ростислав так і стояв у коридорі.

— Може, скинеш пальто? — запитав він, простягаючи руки. Я згідливо розстібнула пальто й віддала йому. Він привісив свій і мій верхній одяг на гачок у коридорчику. Пройшов у кімнату, підсунув мені стілець, сів сам. Почав перебирати книжки на письмовому столі.

— Дивно, правда? — мовила я.

Ростислав кивнув. Не треба було йому пояснювати, що саме дивує мене, — так, ніби він дивився на світ під тим самим кутом зору, що й я. Отак ми кілька хвилин тихо сиділи в пустому помешканні Кароліни Сокальської, а годинник на стіні вицокував і вицокував.

Ростислав висунув верхню шухлядку письмового столу. Краєм ока побачила я різне канцелярське приладдя. У другій шухляді — зошити, багато зошитів. Мабуть, колись мені доведеться-таки розібрати архів своєї кузинки — навіщось же вона заповіла мені свою квартиру. Чи не для цього?.. У третій шухляді — альбоми з фотографіями. Ростислав дістав один, почав гортати.

І раптом сахнувся.

Я потяглася до альбому. Ростислав боязко передав його мені.

З великої світлини на мене дивилися мої очі. Такі, як у мого батька і моїх тіток. Ті очі, що ми успадкували від пра-пра-пра-прабабці Катажини.

І тоді я нарешті впізнала цю жінку: бачила її влітку, спекотного липня, коли в лісі було повно дикої малини, а я бродила по цвинтарю й зазирала у вікно старої каплички.

І останній вузлик розплутався.

Кароліна Сокальська заховала браслет у гробівці й заповіла поховати її саме там, щоб полегшити мені пошуки. Кароліна Сокальська лишила мені записку — уривок із Феофана Прокоповича, де згадуються храми, побудовані з річкового каменю. Ото як наша стара капличка. Саме Кароліну Сокальську я бачила в капличці. І вона шаруділа паперами. Може, й там вона для мене щось позоставила?!

— Треба їхати! — загорілася я. Пилип Прокопович ще не добрався до каплички, це точно, інакше він би давно вже облишив мене в спокої, проте де гарантія, що яка-небудь випадкова людина не надибає на хованку цілком невмисне?

— Завтра — новорічна ніч, — зронив Ростислав.

— Тим краще. В місті є маленький готель і два ресторани. Я впевнена, що нам вдасться замовити там хоча б один столик. А першого числа ми підемо в гості по родичах і знайомих — я покажу вам, як треба святкувати Новий рік!

— Але ж Ілля з Іриною… вони запрошували…

— А якщо ми запросимо їх? І ще Ліну, мою товаришку, з чоловіком? Га?

Ростислав знизав плечима.

Я дивилася на світлину Кароліни Сокальської. Як могла я не впізнати її одразу, щойно слідчий показав мені перші фото? Це обличчя неможливо забути! Але ж на жодній із тих фотографій не було видно очей: то заплющені смертним суворим сном, то відвернуті, провалені поглядом кудись удалину…

— Ти поїдеш зі мною? — твердо спитала я Ростислава.

— Поїду.

* * *

Стара капличка на заметеному снігом цвинтарі. Отже, я знову тут, заглядаю у вікна, тільки цього разу всередині зовсім темно і нікого немає, а надворі замість палючого сонця — кусючий мороз. Ключі від каплички для мене виклопотала моя тітка. Хто зараз опікується цією малесенькою церковцею, вщент завішаною старими вишиваними рушниками, я навіть не поцікавилася. Хай краще віритиму, що від того липневого дня ще ніхто не побував усередині, що сховок, який мала обладнати Кароліна Сокальська, так і дожидає мене.

Ліна з Орестом та Ілля Дерихвіст з Іриною вже оселились у готелі, либонь, розпакували валізи. Мою валізку я також їм віддала, бо мені нетерпеливилося опинитися тут, у цьому сакральному, містичному місці. За півгодини друзі наші навідаються до ресторану, щоб спробувати замовити столик. Хай живуть шампанське і червона риба! Хай живуть новорічні хлопавки і різнобарвний серпантин!

Я відімкнула двері, і ми ступили всередину каплички. Божа Матір простягала до нас руки. Ростислав обережно запалив кілька свічок перед іконами. Притрушені порохами свічки горіли погано. Тіні замиготіли на стінах, і здалося, що з кутків визирають цікаві очі привидів, які давно-давно оселились на цвинтарі й кожні людські відвідини сприймають, як вторгнення чужинців на їхні терени.

Кароліно Сокальська, що робила ти у цьому тихому, німотному приміщенні, де витають тільки духи? Ти стояла спиною до вікна, отам у кутку, мабуть молилася. Чи й молилася? А потім шаруділа паперами. Якими, навіщо?

Ростислав тихо, як мишка, перейшовся капличкою, зазираючи в кутки. Мене ж тягнуло до того місця, де чаклувала над чимось моя незнайома кузинка.

А друзі наші зараз, певно, перевдягаються до свята. На Ірині буде срібляста сукня — така ж холодна й неприступна, як вона сама. Ілля плюне на формальності й натягне товстий бордовий светр, у якому і тепло і зручно. Ліна, я знаю, приготувала рудий кошлатий светрик — саме в такому треба зустрічати цей рік. А чоловік її буде при костюмі й при краватці, своєю суворістю відтіняючи зухвалу безтурботність дружини.

Тумба в кутку каплиці мала кілька шухлядок. У верхній зберігаються свічки — і довгі, і круглі, і в пластмасових плошках, як ото в католицьких храмах, і в круглих скляних підсвічниках, що захищають од вітру. У другій шухляді — кілька однакових, синього кольору молитовників. Усі вони пошарпані, зачитані, зі слідами багатьох рук. Мені згадалося, що коли ми ховали Кароліну Сокальську, кілька жінок мали в долонях саме такі сині книжечки.

У третій шухляді — згорток із газети. Газета — саме такий матеріал, яким вельми зручно — і надзвичайно шумно — виходить шарудіти. А раптом це воно?!

Ростислав став у мене за спиною. А наші друзі зараз, натурально, бігають засніженими вулицями Старого Двору від крамниці до крамниці, запізніло вишукуючи одне одному подарунки, а до них — листівки. Все згодиться, коли до дванадцятої — кілька годин! Оцей брунатний глобус під старовину? Чудово! Купимо, якщо на ньому знайдеться Київ. Здиблений череп’яний кінь, що пряде вухами й ірже тріумфально? О, так! Саме такому переможному коню почесне місце на письмовому столі. Картатий шарф? Миленький! Щоб усенький наступний рік жодна зараза, жоден вірус не сміли причепитися. А це що за древня пляшка, наповнена блискітками і зі свічкою в горлечку? Підійде!..

— Розвинемо? — прошепотів Ростислав. Я кивнула й потяглася рукою до згортка. За розміром — велика книжка, але ж чому така легка? І якась така… така… тоненька, чи що? Невже ми помилилися — і шукаємо тут учорашній день?

В одному місці газета була заклеєна скотчем, і я обережно відірвала його. Потім тихо, намагаючись якомога менше шарудіти, розмотала згорток. Під газетою ще виявився поліетиленовий кульок, а потім шматок старої шкіри, і я зняла його, одною рукою притримуючи те, що на дотик було шкарубким і приємним.

А наші друзі зараз уже, мабуть, у ресторані, замовляють столик. Зовсім скоро ми приєднаємося до них. І тоді в накуреному, тісному підвальному ресторанчику, де зібралося стільки людей, скільки фізично тут могло вміститися, все затихне, одночасно затамувавши подих, і чекатиме отого магічного рахунку: бом-бом-бом… дванадцять! Скоро загадуйте бажання! А яке у мене бажання? Ні, я ще цього не знаю, я ще в цьому не певна. Спочатку мені треба закінчити одну справу — і залишити всі тривоги і клопоти в минулому році.

На чорній шкіряній шабатурці — відтиск косинця, обплетеного змією, яка кусає себе за хвіст. Чорна книга.

— Toreador, en garde! Toreador! Toreador! — заспівав переможно Ростислав, і в тиші каплички його спів пролунав громом небесним.

Та в цій книзі вочевидь бракує сторінок! Я перегорнула палітурку — і замість старовинних пожовклих аркушів побачила кілька листків паперу — на одному записка від руки, на інших — текст на машинці, але старий і польською мовою, яку я не зможу прочитати. Таємниця була зовсім близько — і вислизала з рук.

«Люба Наталю!

Дозволь мені так тебе називати, адже ми з тобою родички, хоч я й дізналася про це допіру пару місяців тому.

Якщо ти знайшла цей мій останній дарунок, то ми вже, на жаль, ніколи не побачимося, зате в історії однієї таємниці можна буде поставити крапку. Ті, хто полював на Чорну книгу Нептунового Товариства, не вірили, що я можу це зробити. А я зробила.

Я прочитала цю книгу — було не так легко, попри мою освіту — і знищила її. Сторінку за сторінкою відривала від палітурки й топила в огні. Я не можу розказати тобі її змісту. Цей секрет у мене ніхто не випитає. Хоч я й полишаю мисливцям примарну надію на те, що вони колись-то вполюють жадану здобич, бо інакше мені б одразу настав гаплик. Та якщо зі мною навіть і станеться найгірше, я вже змирилася з цим. Це логічно для справи такого розмаху. Зрештою, я одна на землі, нічого особливого в житті не досягла, тож, дасть Бог, надолужу на тому світі.

А бранзолетку можеш носити. Сама по собі вона жодної загрози не являє.

Цілую тебе міцно, хоч і заочно. Вибач, що я втягнула тебе в цю історію, але ж ти — нашого роду, і всю відповідальність, яку несемо ми, несеш і ти також. Не знаю, чи варто було нашим пращурам зберігати Чорну книгу стільки років, наражаючись на небезпеку. Не знаю, чи правильно я зробила, знищивши її. Та що зроблене, те зроблене, і вороття немає.

Навідуйся до мене час від часу, буду вдячна.

Твоя Кароліна».

Ростислав, який ззаду зазирав мені через плече, довірливо поклав підборіддя мені на тім’я. Отже, фінал. Ніхто вже ніколи не дізнається, що було в Чорній книзі, про котру легенди ходили по Москві, а опинилась вона аж у Прикарпатті. Наріжний камінь, закладений на північному сході, вже не прислужиться Вільним Каменярам в Україні. І то на краще. Хіба в нас свого каміння бракує?

Я пошкребла пальцем браслет. Змія була сонною і вдоволеною, лінивою — от-от випустить власний хвіст, який тримає зубами.

— Скажи мені, — обернулася я до Ростислава, — тільки чесно. Коли ми з тобою познайомилися, ти ненавмисно впав?

Я зазирнула йому в очі. Там плескався щирий подив.

— Звісно, ненавмисно. А що?

— Та нічого… То я так…

З кутка каплички війнуло протягом, і свічки затріпотіли. Мені привиділися чорні очі, які весело зиркнули на мене — й одразу розтанули в мороці.

Примітки

1

Косинець — лінійка у формі трикутника.

2

Світлина — фотографія.

3

Чоловічки — зіниці.

4

Пряжити — палити, пекти.

5

Пекла — наминала.

6

Двірець — вокзал.

7

Пляцок — пиріг, корж.

8

Креденс — шафа для посуду.

9

Штукар — фокусник.

Content

Наталя Тисовська
УКУС ОГНЯНОГО ЗМІЯ

Розділ перший ТРИСТА РОКІВ ТОМУ…

Розділ другий ТІНЬ

Розділ третій СЛІДСТВО У СПРАВІ К

Розділ четвертий ЗМІЯ

Розділ п’ятий Я ВСЕ БАЧУ

Розділ шостий БАБАЙ

Розділ сьомий ВОРОЖКА

Розділ восьмий РИТУАЛЬНЕ ВБИВСТВО

Розділ дев’ятий КНИГА БУНТУ

Розділ десятий КУЗИНКА

Розділ одинадцятий СПАДОК

Розділ дванадцятий UROBOROS

Розділ тринадцятий ТАЄМНЕ ЗІБРАННЯ

Розділ чотирнадцятий СОН РЯБОЇ КОБИЛИ

Розділ п’ятнадцятий ПОДОРОЖ

Розділ шістнадцятий СВЯТКОВА НІЧ

Розділ сімнадцятий ЗМІЙОВІ ВАЛИ

Розділ вісімнадцятий ШЕРЛОК ГОЛМС І ДОКТОР УОТСОН

Розділ дев’ятнадцятий ПОЛОН

Розділ двадцятий ДЕСЯТЬ ЗАПОВІДЕЙ ЛЮЦИФЕРА

Розділ двадцять перший БУНКЕР

Розділ двадцять другий ЧОРНА КНИГА

Примітки