Світлана  ПОВАЛЯЄВА

ЕКСГУМАЦІЯ МІСТА

Місто розпружило пальці - хрясь об асфальт головою -

випала я з його рук у калюжі та листя - скронею в плазму

осінню… вперше сама із собою… Місто - оксамитова

мушля. Я - молюск у тій мушлі.

АВТОБУС ДО НЕБОКРАЮ

Я - брат Молка (ні, не подумайте, що Брайана Молко, і не подумайте, що схожий на Мерилін Менсон абощо, а навпаки, - того Молка, якого взимку переїхав рефрижератор, того, чию кров не виокремить з багнюки і снігу жоден алхімік, і того, на чиєму тілі - допоки воно не зітліє (а можливо вже й зітліло), залишатиметься подібне до шкіри уда ва тавро автомобільних шин) - їду в міжміському автобусі. Він ще й куряви не здійняв на дорозі під обрієм - він десь іще масажує асфальт - а я вже повертаюся в ньому до Міста. Я ще допалюю свою цигарку - останній у черзі кошиків, торб і «кравчучок», - а він уже підкидає мене шкіряною рукавичкою сидіння до зрізу препарованого вікна. І хмари - схожі на зграю крилатих кенгуру, що переслідують автобус аж до рогу за селом. І на летючих риб у мантіях…

Ліка, бідна Ліка, що не вилазить з гарячої ванни, вона там просто живе, мов якась піранья в акваріумі, і паскудить мої книжки, газети, журнали (вони майже всі тепер схожі на торішній торт «Наполеон» або на пергаменти Мелькіадеса). Вона завжди бідкалася, що не має брата, і все життя (не надто довге покищо) їй марилася така замануха: знайти собі в якихось коноплях рідного брата… У неї ніколи не було брата (на штиб: «у-мене-ніколи-не-було-іграшковоїзалізниці-про-яку-я-мріяв-усе-дитинство»!) і у мене тепер немає… І поки я розраховуюся за проїзд і пхаюся поміж кошиків, торбів і «кравчучок» до вільного місця, вона там сидить, напевне, у своїй ванній - невпинно ллється вода з крана, Ліка підчеплює великим пальцем ноги затичку і то витягає її зі зливу, то опускає знов, - і допалює останню цигарку, і виловлює з води телефонний апарат, або книжку, або журнал… і думає, що смерть Молка не може нас примирити, поставити на одну дошку, бо…

Бо у мене був брат, і навіть тепер я можу, принаймні, за ним сумувати, а їй нема кого оплакувати, тому що у неї не було брата, хоч би з нього і зробили біфштекс!… Я - брат Молка, а вона - просто Ліка, сестра-спересердя (далека від милосердя: вона кладе ключа від квартири під переддверний килимок, щоби я не витягав її з ванної, бо ключ у нас один), жадлива, невгамовна, істерична Ліка…

Коли ми познайомилися, у неї була мулька, ідея-фікс: вона вигадувала якісь трансцедентальні обставини, що нібито єднали, як брата і сестру, - вона хотіла «інцесту», і не відчувала грубого фальшу, а я думав, що ця дешева дівчача екзальтація - привід відтягнути момент трахання… Я не повівся би на цю гру, навіть якби вона була кращим драматургом, хитрим режисером і блискучою акторкою, бо ж у мене був брат Молко. І я не розумів, що в цьому такого особливого, і на біса мені ще й сестра.

Вона відчувала це, але перший же наш із нею секс остаточно її зламав: вона переконалася, що вона для мене - просто жінка…

Жінка, з якою я живу. Більше двох років і одного місяця. Більше усього лише на чотири дні…

Автобус підібрав якогось хітч-хайкера. За кількасот метрів від місця, яке з невідомих причин зму шувало моє серце плакати вином і гречаним медом, яке ловило мене, мов рибу на гачок, і до якого я боявся наблизитись - так жодного разу і не вий шов з автобусу, не попросив водія зупинитися і не вийшов з автобуса…

А цього разу там на узбочині стояли три гротескні повії - класично вульгарні, бридко розкішні коби ли, майже коміксоподібні, з величезними деколь тованими цицьками, вампіричними губами і нестерпно-сліпучою біжутерією під налакованими зачісками. І одна з них картинно «зробила ручкою» забембаному сільському чоловікові під сорок, який потім ще довго потай озирався, викручував шию, намагаючись роздивитися у заднє вікно цю шокуючу муреноподібну лярву, що віддалялася зі швидкістю шістдесят кілометрів на годину. І я, спостерігаючи цю сценку, вперше не впіймався на іржавий гачок Зачарованого місця. Я, брат Молка, - того, що взимку загинув під колесами рефрижератора…

Ліко, у тебе, мабуть, закінчилися цигарки, і ти зараз наближаєшся поступово до моторшних бомбосховищ наркоманської істерики… І, якщо ти втопиш Акулу Ханта, я з порогу піду за комп’ютер, і маніячитиму за ним, доки не засну, і жодних трахань тобі не буде!

У СМТ багато кошиків, торб і «кравчучок» вийшло, і зайшла якась смердюча вар’ятка з цілою зграєю собак на ремінцях, і розташувалася з цими лишайними шавками навпроти мене, сука! Я не7 навиджу псів, надто на такій інтимній відстані! Я їх не боюся, але вони мені огидні. Я почуваю до них відразу попри те, що вони ніколи мене не кусали. А Молка якось погризла отака біло-руда потвора…

- Слухай-но, бабцю, ця тварюка насцяла просто мені під ноги! Забирайся зі своїм собачником, доки я їх не передушив!

- Та що ти, синку… ну вибач… ну злякалася божа тваринка… ходи сюди, Бєлочка, Бєлочка, манюня моя хароша…

Ненавиджу «божих тваринок»!

Салон автобусу - східці - асфальт, шкаралупа, голуби, ноги, сміття - скляні двері - сходи - вагон метро - сходи - скляні двері - асфальт, шкаралупа, голуби, ноги, сміття - вагон трамваю - асфальт, асфальт, асфальт вгору… Сходи. Ще трохи асфальту.

Вогка темрява під’їзду, ключ під килимком. Поруч цеглина (це означає, що замок знову вередує). Ключ в отворі. По голівці ключа - цеглиною Гуп! (треба створити Орден Винищувачів Рігельних Замків!) Гуп! Кккклац… «Двері рип - і на порозі…» Няу!

- Сонечко, кицюню, котику…

- Няуррр! Вяяуррм!

- Ну-ну, Фестере… не вірю, щоби Ліка тебе не нагодувала…

Гм, Ліки немає. Одразу навпроти вхідних - прочинені двері до темної і порожньої ванної кімнати - десять кроків вперед по коридору… «темрява в кінці тунелю»… і чотири дні…

- Ліко?

- Няу!

- Де ж ти Ліку подів?.. Вона сама хоч щось їла?

Чи тільки курила?

- Няу!

- Ну звісно, ти лише про свою миску дбаєш… - Праворуч… - Лі-ко? - В спальні безлад, комп вімкнений… - Лі-ко! - ліворуч… ні. Праворуч (на кухні)… Теж ні. Гм… Гаразд.

От би вони так відчинялися, ці кляті двері, як зачиняються. Ключ до кишені (Ліка не дозволяє залишати ключа на столі - це ніби-то «до сварки», і на ліжку - «до самотності», а під килимком не залишаю ніколи, мені ж-бо не треба витягувати себе з ванни. Як барон Мюнгаузен з багна…). А може злізти у ванну?..

- Няу!

- Ну ходи вже сюди, іди до мене, Фестере, сонечко…

- Ййяяаауррр! Мрррваурр!

Доки набирається вода… На моніторі висить текст, який набирала Ліка (я не лізу в її записи, але якщо вона його не закрила…)

____________________

І воно знову починає цідитися з неба - нудотно і невблаганно - з самого зеленого серця літа, з самого сонця, так, ніби сонця не було не лише кілька годин тому, а й взагалі не було ніколи. Хвороба літа, хвороба серця, що перетворюється на грудку вогкого тютюнового попелу під крилом розкошланої пташки. Дощ, від якого погляд поростає пліснявою, а слова - безнадійні рибалки по пояс у воді. І довкола - безліч гострих зіниць - кол на воді, що тануть, і повні ботфорти води, і мертвий поплавок…

Через місяць такого ритуально-жалобного літа мені почало снитися багаття. Заплющу очі й бачу вогонь, і його осердя, і кожну гілку, і дрова з вишні, з сосни, вуглини й іскри від листя, що горить, мов фейєрверк, і візерунки диму, і балет тіней. І більше нічого, тільки багаття, так само, як і не уві сні, коли весь час підкидаєш та ворушиш і вмощуєш дрова, - тоді ж дивишся лише у вогонь, і ні про що не думаєш. І отак всю ніч сидиш перед багаттям, а вранці розумієш, що це був сон.

Потім сталося ще гірше - я заплющили очі і побачила зоряне небо. Рясне розкішне літнє зоряне небо, яке буває у серпні в Криму. Просто лежиш всю ніч горілиць на піску і дивишся в небо на зорі, й не помічаєш, як тебе зморює сон. А вранці, коли прокидаєшся в ліжку, розумієш (розумієш, розумієш, і ніяк не можеш зрозуміти), що зоряне небо тобі снилося, а потім…

Ось тоді-то мене вперше налякала ця плутанина: коли засинаєш на березі простонеба чи десь біля багаття, а потім прокидаєшся у своєму ліжку, то що ж насправді тобі сниться? Бо ж, коли засинаєш в ліжку, а прокидаєшся перед ватрою чи під зоряним небом, то що ж таки є сном, а що відбувається насправді?..

Втім, я - літо-зоре-вогнепоклонниця - вирішила обрати за реальність той простір, де бувають зорі і сухі дрова. І… облажалася! Бо якось залізла під ковдру і до мене прийшов тривіальний сон - такий-собі «жіночий роман з багатьма невідомими», безглузда і заплутана проза підсвідомості. А вранці за вікном - як різдвяний холодець - бовванів уже сірий драглистий дощ, і цілий день - вогкі шелесткі мерехкі сутінки…

Літо в реанімації.

The end.

НЕВИЛІКОВНЕ ЛІТО

… Молко полюбляв залізти в мої документи, або у мій записник, або в щоденники своїх коханок (юні графоманки були його пристрастю, графічний вуайєризм - невиліковною вадою)…

Я теж, до речі, люблю відкиснути у ванній…

Дз-з-з-трррр… Дз-з-з-трррр (апарат, мабуть знову купався) - Слухаю? (добре, що Ліка залишила його тут…) Так. Що?! О господи… так… Перша Швидкої Допомоги, на лівому березі, я зараз приїду, я вже їду!!!…. Як померла?.. … Ліко… подібне до шкіри удава тавро автомобільних шин… Лі-ко… сестра?..

___________________

Ти здогадуватимешся про мене я здогадуватимусь про тебе і все це є Бог сузір’я Ведмедика Пуха я молюся за тих хто в дорозі колись ми на шляху до Криму бачили силу силенну лелек на ланах засіяних соняшниками я мо лю ся за тих хто в дорозі а надто за тих хто пересуваєть ся автостопом молюся автостопом і знаю напевне що Бог вислуховує молитви за самогубців наркоманів та нехрещених і я знаю що він не прощає лише причетних до сатанинської офіри аборту дітовбивці залишають на сонці темні плями висиха джерело з молоком і медом і квіти і бджоли стають убивцями але що до того людцям легковажним вони шукають життя на Марсі бо Землі вже не сила носити стільки убійників усі ми вирізані з черева матері роздратованими різниками накалоріяхтавітамінахвиплекані згідно з науковими таблицями всі ми маленькі нещасні комп’ютери ввім кнені у перенапружену мережу агресії в голому інформативному полі простонеба непотріб шмаття бо коли жінка народить різники забирають від неї дитину заради своїх сатанинських відправ і задурюють голову жінці одпочинь мовляв попереду все життя…

ЛИСТИ ЕЛІКИ ТА БАГАТО ВОГНІВ

(ПОСТСКРИПТУМИ)

1.

У мене є братик Майк. Доволі пафосно… Я стільки разів обіцяла йому написати листа (він мешкає поблизу мене і часто заходить у гості).

Привіт, Майку! Все, що я написала, розподіли на купки, заліпи у конверти і вважай листами до тебе. Адже ми все переживали разом. Лише ти впізнаєш всіх, про кого йдеться і згадаєш все, про що йде мова.

P. P. S. Дякую тобі, Боже, що у мене немає подружок.

2.

Я бачила тебе вчора, і ти була вагітною… Ти була спотворена вагітністю мого прокляття. Це означає, що я - вільна. Дякую.

3.

Все, що намальовано в підручнику з анатомії, має насправді зовсім інакший вигляд. Звикнеш до тих кольорових абстракцій (а ви казали, що підручників з абстракціонізму не існує взагалі) - і ніколи в житті не розпізнаєш, наприклад, паренхіми, або жіночих статевих органів… Уява! Збочене уявлення вмить перетворить мозкову тканину на молочні залози, ліву сідницю - на праву мозкову півкулю, а очне яблуко - на склеп скарабея… А-натомі(сть)-я ніколи не працюватиму в реанімації, бо знаю, яким воно є.

Для спілкування на межі двох (щонайменше) світів мені бракувало б фантазії. Занадто реалістичними були б у моїх очах напівтрупи. Екологічний прогноз екологічної катастрофи.

4.

Просуваюся вниз трохи вище строкатого рівня бруківки у протилежному напрямку Уздовж людей, виплетених кострубато і грубо з лози та вовни Посилаюся на свої вапнові емоції, які, Сподіваюся, не залишили плям на медвяній бруківці Хмари - немов шпалери обідрані в обгорілій оселі неба зимового залізобетонно - сірого…

Занотовувати свої сни - непогана, проте марудна ідея вбивання часу Адже вбити можна і те, чого не існує, Бо все існує, допоки існуєш ти сам, І - лише для тебе… Існування моїх скульптур пояснити можливо безліччю способів І від того вони лише зблякнуть, але існування свого не припинять, Бо їх не існує…

Мені снився собака, що спав у глибокому снігу поруч зі мною.

Висолоплював язика, витріщав очі прозорий демон пустелі зі скла, бетону й брудної криги.

Сновигали брудні авта десь поблизу -

Трохи нижче рівня моєї схованки…

Взимку все, що довкола, чомусь перетворюється на декаданс Dead Can Dance, - може через свою чорнобілість й фактуру зачовганої кіноплівки?

Так чи інак, розташувати шрифти пташиних слідів у послання на вогкім снігу - санскритом буває важче, аніж дослідити мить підступної втечі кави…

До вогню залишається кілька мікрон потойбічної пошти з Обгорілими оксамитом торочок попелу кутиками конвертів…

День небажаного листа перетворюється на пекло криги.

Бо самотність рано чи пізно ошукує навіть найсильніших - Змушує їх до спорудження Кришталевих в’язниць і дзеркальних покоїв неспокою через чуже життя.

Йди геть! Це останнє звертання до порошинки, що муляє в оці, яка склала про себе надміру високу думку, ніби вона - брила з обсидіану…

Чи, бодай, мармурова скеля.

P. S. А «что можєт хотєцца едакой глибє? А глибє многого хочєцца…». Не моє діло…

5.

Місцям та речам властиво призвичаюватися до людей, яких вони оточують - до людей, що ув’язнюють їх своїм особистим уявленням. Оточують маніакальний затишок в оселі мідій колоніальний спокій болота в океані ілюзій там, де звично в коньяк пірнає скибка білого хліба… І дзеленчать загублені ключі в руках дитини…

6.

Цікаво, коли нарешті прийде мить Виходу на сцену Іграшки?

Адже, ось в руках у мене якесь студентське ризографне видання. Сірий - ледь проглядає - опус.

* * *

Америцій [243]. Симв.: 1023. Всього: 102218.

«Різдво 23», сезон весна - літо. За схемами креслення цього маніяка, це сталося дванадцятого травня 1998 року. Цитую: «Я їду в електропотязі. По колу, звичайно. Зараз, здається, третє коло. Людина, що сидить справа від мене, нишком підглядає за моїми руками - я пишу. Байдуже - зараз викреслю її… … А як вас звати, запитую. Еля. Вона каже, що виходить на наступній. Щасти вам.

Отже Еля.

Більше її ніхто не побачить, сподіваюсь.»

Звісно, це збіг. Але імовірність такого збігу зменшує винятковість імені Еля. Воно зустрічається незрівнянно рідше ніж навіть Сніжана…

«Отже», як сказав цей самозакоханий у свою меншовартість гормонально неврівноважений підліток, Елю викреслено ще до її народження. За його системою вона мала припинити своє існування.

Але, ймовірно, через те, що її було викреслено з одного вигаданого світу, вона і з’явилася в іншому вигаданому світі? Саме на початку травня 1998 року…

Не люблю такої містики. Можливо, через те, що не вмію тлумачити подібне. «Ніхто не хотів помирати…»

7.

… а, отже, те, що лише мить тому здавалося загоюваним часом, - рудий собака. Грає в небесах, навипередки з реактивним ласо.

Весінні хмари з плазми і багна міських калюж, і вітер в перископах.

Танцює горобець через синкопу на спазматичних плямах полотна.

Рудий пес гасає з лунким валуванням за хмарами та літаками. Так було, коли трощився асфальт і машини гепалися в земну плазму. З металевим скреготом комах - хрущів, богомолів, скарабеїв, - у м’ясорубці. З ран пошматованої спини проспекту виривалися глухі кавалки пари. Рани виділяли шпаристу, як скам’яніла кавова піна, як обвуглена пемза, речовину обсидіанового кольору. І у цій речовині кам’яніли трилобіти сонячних плям.

8.

Штовхання та мерехтіння у тролейбусній шибці колажів суспільного споживання суспензії міжвидового шоу: Чорна Вдова - Кому Вниз? - автопортрет драпового павука свіжою кісткою трупа, з якої, мов з тюбика, лізе спечений мозок…. афіші усіх стадій розвитку конкурсу паталогоанатомів17 початківців «Тварина Року»: день перший - «Виставка кишок», день другий - «Виставка воскових фігур» (у номінаціях: муляжі, опудала, мумії безкишкові та безмозкі ляльки, секс-тренажеридля-ненажери). Голова журі вже встиг продати інформацію з тельбухами: Твариною Року оголосять Курку Гриль. Вона заповнить своїм розкритим, як вульва, черевом, рекламний простір хрещатицького супермракету. … І все це вміщується… проектор тролейбуса рухається вздовж плівки, що рветься, навспак повзучи… то під дощем завмирає… Як стрічка сірого фаршу… «Lіve the kіds alone!». Фари нічних машин демонструють короткометражне кіно на цеглі старих будинків, знімкують дерева на третій фазі їхнього сну…

Нема сечовим міхурам порятунку на центральній вулиці Міста, - доводиться відвідати вбиральню Макдоналдсу - «Щира подяка нашим Макдоналдсам за десять років безкоштовних вбиралень!».

Сморід серед дзеркал. В одній раковині - по вінця стоїть бруднувата вода, в якій спочивають трупні кістки недопалків, сіра суспензія - слиз суспільного споживання… В сусідній раковині миється стара вошива бомжиха й мимрить собі під носа до всіх, хто заходить; «Підмиватися - вдома, підмиватися - вдома, підмиватисявдома…»

Розкішна пані з лялькою у вигляді трирічного негреняти (чи навпаки), яке тримає поверх пухнастих очей повітряногокульку… ось це пані виголошує перед усіма присутніми (тобто, мною і бомжовою вар’яткою, імовірно…): «Зараз ви поба чи те чоловічий стриптиз! Ось забита раковина - в неї ми і попісяємо! А руки мити - вдома. Тут антисанітарія».

І, попісявши своє хлопчаки гордовито покидають вбиральню.

Віршовані згустки витікають з вуха за комір, і сніг летить на вогник цигарки, як метелики - на несправжнє світло. Трупами сніжних колібрі обліплено шибку тролейбуса, за якою - щільно заклеєний суспільним онанізмом простір… «Ти - не один…»

9.

Одного разу, доки ще не остаточно прокинулася, я зрозуміла, що в іграх нема правил. У жодній.

Всі думають, що є, а їх немає. Тому нам так важко жити.

Але ж, є розклад… Його існування не важко перевірити на собі, як тільки переймешся остаточно.

Отже, важко живеться не тому, що нема правил, а тому, що існує розклад. Але, коли знищено останні рештки сновидіння, пояснити різницю між цими поняттями просто неможливо. А ще через мить зни кає, наче хвостик ящірки під камінням, і саме відкриття, і навіть начерк самої думки. А трохи згодом забувається непевне відчуття, ніби щось трапилось.

Було щось важливе, цікаве і радісне. Радісне від того, що криштально просто пояснювалося і не вимагало жодних обгрунтувань, натомість спрощувало все до прозорої дощової краплі…

Як рідко в лютому йде дощ. Але трапляється, як зараз. І ми стоїмо, наче риби в темному акваріумі, прилиплі до скла обличчями…

- Тобі щось снилося вчора?

- Не пам’ятаю. Фігня якась снилася.

10.

Мов порошинка в оці, в небі муляє ворона Вродили у гіллі омела й кришталеві грона Сьогодні Майк потрапив під машину:

Він забігав на каву кришталево-синій,

Нівроку, поки що на цьому світі,

На світі метастаз будівель, де шосе розриті Чатують на істоту-з-під-авта, З брудною посмішкою мертвого кота…

Пересторога, блін, за лівим плечем, увімкнула свої паскудні ліхтарики: «Ти - не безсмертний.

Ти - не один. Такий. Ти один.»

11.

Масний (той, що робить за хрещатицькою кулінаркою мінєти за три гривні) стоїть в черзі за сосисками. Йому завжди хочеться їсти, і цього разу (як часто бувало і раніше) бажання надибало його майже на робочому місці. Масного (і справді масного, огрядного педрілу) крають нетерплячка і голод. Спочатку голод, а від нього - нетерплячка. Галаслива бураковопика масна тітонька намагається проштовхатися в чергу саме перед черевом Мас ного:

«Уступілі би мєсто жєнщінє, я же всьо-такі жєн щіна!». На що Масний з неменшим запалом відвизкує:

«А я - пєдєраст, мєня поетому ваши проблєми вобщє нє єбут!». Бож-же, що тут починається! Тітонька (чесно, я не брешу!) хапає з прилавку пер шу ліпшу одноразову тарілочку з сосисками і щосили гамселить нею-ними-собою Масного по пиці: «Вот імєнно, із-за такіх, как ти, падонков, порядочная жєнщіна замуж вийті нє может!»…

Декорація гарячої води біля (ібіля?.. ібля?..) намальованого на умовних дверях вогню в каміні (коммоні). Декорації декорацій людей, і ще… поза ними… щось є і понині… І коли це розвалиться, мов картковий будиночок, з темряви вилізе облізлий пацюк… І просичить крізь вишкірені смердючі руді ікла: «Вітаю, я - останній ваш глюк!»…

12.

«Рок проти наркотиків?.. Все одно, що бджоли - проти меду!» - сказав мені вчора в ексклюзивному, бляха, інтерв’ю здоровань Расторхуєв… Гарно сказав, падлюка, але, здається, я вже десь чула цей вислів, і давно… ідавно…

13.

«… якщо ти ще не спите, то прочитай за вогкими вікнами скреслу лютневу кригу, і погортайте довідника з неорганічної ентомології… До зустрічі позасьогодні о п’ятій сутінок.

Еля».

________________

На гілці гойдається паперовий будиночок. Бамбуковий кістяк, перетинки з матового шовку. Всередині - замість свічки - череп’яний бубонець. Вітер погойдує будиночок, і той ледь чутно шепоче голосом японки, що помирає. Птахи давно сюди не навідуються. Вони зрозуміли, що то не годівничка.

Електричний кровообіг сірого й вогкого міста нічо го не видко мряка перетворює на попелясту пустелю ков тає гуркіт черева урбанізаційного монстра океан Соляріс це Місто я так люблю а надто у такі надприродньо вологі дні коли князь дощу стирає його з мапи осені коли воно просто зникає у мжичці й нежиті апокаліптичної сірості…

СОН

Все просто. Просто, і тому жахливо. Нема жодного інтелектуального щита - мотлоху, за яким можна було би сховатися. Це схоже на сон, але, на жаль, це не сон. Снилося ціле поле конвалій кольору кривавого сонця. І кристали роси, в яких відбивалося ультрамаринове небо і перлиста «хмарина ніжна з білими плечима». Хмарина пливла у вигляді живої цитати, і звук був - срібне соль на ксилофоні. Серед тюльпанів вмивалися білі кролики - ті самі, якими знудило Кортасара у Країні Див. Вони нарешті здобули волю.

У перевантаженості сновидінь персоналіями, цитатами, алюзіями можна звинувачувати хіба що агресивний вплив ноосфери на підсвідомість кожної більш-менш інтелектуально розвиненої людини.

Потім були червоні плаї над морем і спека.

Велетенські сині пеліканочайки у піщаних кар’єрах.

Теракотова траса серед гір кольору цегли й ганзи, де іноді зустрічалися покарлючені деревця з лискучими і соковитими темногустозеленими кронами. Небо було мов гризайль. Потім чомусь пішов сніг і гризайлевим зробилося все довкола. На узбочині шосе з’явилися чорні, неначе вуглем накреслені дерева з круглими кронами. На голому галуззі заціпеніли лимонно-жовті порцелянові пташки, ніжні і бездоганні у своїй тотожності.

Усе це було надто реальним. Тому, коли Еля прокинулася посеред тротуару о шостій годині ранку в центрі Міста, загорнута у благеньку картату зелену ковдру… Вона вирішила, що незчулася, як заснула на трасі або в машині, котра її підібрала. І те, що вона лежить посеред Міста у самій лише ковдрі - початок важкого кумарного сновидіння. Еля заплющила очі і вирішила за краще прокинутися, щоби не поринати знову у такі знайомі безглузді й важкі кошмари.

У перевантаженості реалій цитатами сновидінь, алюзіями до спогадів персоналій можна звинувачувати хіба що агресивний вплив віртуальних гвинтокрилів міжчасся на структуру людської форми.

За вікном TІRівського драйвера виникло мертве місто. Циганкуватий водій викинув у вікно недопалок і разом із димом та сніжинками видихнув хрип ку фразу: «Це було містечко довкола АЕС. Рік тому вибухнув один з реакторів і відтоді тут ніхто не живе».

Вони під’їхали до тунелю в горі. Тунель напевне мав чималенький нахил, тому водій вимкнув двигуна, і рефрижератор з астматичним шурхотінням перейшов на інерційних рух. Водій увімкнув фари, коли вони ковзнули у тунель. У тьмяному світ лі непевно вимальовувалися з боків тропічні росли ни, штучні, облямовані кахляною плиткою озерця. Деінде зблискувало скло або сітка вольєрів з нероз бір ливи ми прямокутниками пояснювальних табличок. Простір просотувався у кабіну непевними густими звуками. Це були схожі на пташині крики, зойки, рохкання. Машина набирала інерційної швидкості. Світло металося. Раптом вихопило незворушного фламінго. Еля побачила - немов хтось вклеїв крупний план, точніше мікроплан, бо це був миттєвий спалах, - як піднялася блякла зморшкувата плівка й оголила чорне блискуче і пориб’ячому байдуже око біля гачкуватого дзьоба.

- Це зоопарк. Його чомусь не евакуювали. - Пояснив водій. - Тут дивно вночі.

Еля не спитала чому зоопарк, принаймні пташник, знаходиться у тунелі.

Зненацька величезна тінь пелікана заліпила все довкола спазматичними рухами велетенських підрізаних крил.

- Його налякала куряча гуска. Ти ж чула той голос, немов з труби. Дивно, що такий невиразний птах може відтворювати такі звірячі звуки!

Еля мовчки підпалила цигарку і раптом нестерпний біль десь під ребрами вимкнув усі звуки, зображення і взагалі все-все-все!.. В голові майнув останній начерк думки: «Він збирається мене зґвалтувати?».

Коли Еля розплющила очі, вона побачила ноги, які могли належати лише міліціонеру, трохи брудного асфальту, відчула в роті іржавий присмак крові.

- А ну вставай, ну ж-бо! Ти гола, отже документів у тебе немає, хіба що у піхву запхала! - І регіт… регіт…

- Сссучі наркомани… Піднімайся, кому кажу!

Еля підвелася, наче уві сні. Її лихоманило від холоду та болю.

- Давай-давай, пшла! У відділку зручніше (регіт), в психлікарні взагалі рай!..

За склом бобика проносилося гризайлеве Місто і регіт-регіт-регіт, схожий на трубне рохкання курячої гуски…

Очікування зустрічей ніколи не виправдовується, тому що воно корисливе. Дивні птахи й почварливі хмари, і ця дещиця міста, відмічена таким зболеним коханням, ніби Її вже нема. Скільки сміття на велюрових пагорбах!

Скільки бруду та незнайомих людей. Царина Лонгольє рів. Ми не потрапляємо в ритм своїм диханням, а Місто, воно бездиханне, і час - лиш домовленість між людьми. Улюблене слово «колись». Колись я сиділа у літній кав’ярні і читала. Але ж це було сьогодні. Але ж БУЛО. А зараз вітер жене мене з горбів, і джміль не літає, а ПРОЛЕТІВ, і майбутнє одноманітне, лише тому, що ми не бездиханні дивимося у світ.

ПАСТКИ

Так. Вона потрапила у пастку кришталевої - аж з рота пара - вересневої ночі. Чим довше вона грюкала ногою в залізні двері, тим очевиднішим видавалося те, що цієї ночі у неї немає притулку.

Проте охоронець врешті відчинив їй. Посміхнувся з розумінням. Тепер ліфт. Дурна комп’ютерна гра. Примітивний квест. Перехід на наступний рівень. Десь там, у звивинах чорних сходів, нев ловний комп’ютерний божок залишив для неї якісь ключі, мечі, скриньки з невизначеними гро шовими еквівалентами, трикутники з живою силою, презервативи з мертвою спермою, глечики з додатковим життям, штучну щелепу рояля, касету із Gentle Gіant, дохлу мишу, синю пташку, червону цеглину, цирозну печінку…

Двері прочинилися безгучно й одразу. І замість тривіального привітання, чи вигуку здивування, чи поцілунку кохання - терпка цівка щільного диму легені-в-легені. Легкий дотик до плеча - стоп.

- Тихо. Привіт. Швидше заходь.

Нездале тупцювання біля рояля. Перманентний холод в кімнаті.. Кава. Кавалки слів. Уламки диму - двох димів, тютюнового і жертовно-терп кого, конопляного. Або гаш? Химерна музика. Шмаття варіантів розмов, жодна з яких не набула продовження. Хижа ніжність. Врешті гаряча ванна - чергова пастка, вакуум у часі…

Вона млосно й моторошно дрімала, поступово відігрівалася, марила віршами німецькою і японською мовами, галюцинувала музикою і незрозуміли ми звуковими контрапунктами. Хлюп…

- Ти зачинив мене ззовні?

- Щоби ти не зникла.

- Пусте.

Рукави неприродно чистої сорочки розцяцьковані кров’ю контролів на споді. Поорані вени не так вражають, як цей бездоганно випраний одяг із закривавленими рукавами. Вона вдяглася в ту сорочку з відчуттям якоїсь погамованої ритуальності незрозумілого обряду (причастя? Яка патетика!). І він був щедрим до нестями. Прагнув віддати їй хоча б дещицю того, що вона дарувала йому просто так, від надміру жіночої сили, граючи.

Витягував останнє зі зболеного крихкого тіла, понівеченого мозку, закатованого серця. Схожий був на купу пожмаканої переплутаної магнітоплівки зі зґвалтованої касети.

Ламкий і непевний, сторожкий і хворобливий спокій обіймав їх легкими долонями на межі ранку. Їй пощастило на якусь годину почутися личинкою метелика в теплому пухкому коконі постілі.

Вранці вона - швидко й механічно, мов пожежник, - одяглася. Не стала шукати його по квартирі.

Трохи помарудилася з дверима (на щастя ключі стирчали в замку). Клац. Вона опинилася зовні.

Ліфт. Падіння на попередній рівень. І - яскравий вересневий ранок на дворі. … настав час замовкнути і дивитися на своє кіно.

Напевно, це у передчутті грози та зміни травневої задухи, сповненої квітів дерев - поки лише алхімічного шлюбу дерев, - на прозорий холод - холод у хребті весни на початку переймів літом. Нічого містичного - лише кольори стали яскравішими. Набагато яскравішими…

Контрасти хворобливо загострилися, ніби очі протерли зсередини і зовні, як шибку, чи екран, чи монітор… І музика залунала знову - без розшарування на пар тії, теми, окремі ноти. Це кіно про - ні, не про розлуку, - саме Прощання. Без жалю й пожадливості спогадів - прощання перед подорожжю без нічого, невідо мо куди, але без вороття, - туди, в серце літа, в літо серця, де нема нічого знайомого. Коли мізки не лізуть своїми моцаками всередину всього, що помічає погляд, - так, ніби одразу впізнають (влучне, хоча й порожнє слово - ідентифікація). Циганка біжить до вбиральні Макдоналдсу, тримає обома руками круглий живіт, ніби щось, абияк пришите до неї, важке і велике.

На людей падають пелюстки вишень. Собаки вдають, що померли просто на тротуарі. Сліпі тролебуси хапаються своїми культями за електричні дроти. Сонце синіє, на ньому зблискують плями, іскри, жилки.

Прощавай, у мене немає часу на шкодування з приводу своєї ідіотської поведінки. В моєму серці досить літа, досить любові, щоби простити себе, забути тебе таким, яким тебе створив мій мозок, залишити тебе частинкою свого світу - без спогадів і жалю…

КАРНАВАЛ ДЮК

НА ЧЕСТЬ ПЕРШОГО КВІТНЯ

Тобі скільки цукру:

як завжди, чи як мріяли?

покійна ЯНА

1.

Вони щовечора так: лузають в ліжку насіння, дивлячись в маленький чорно-білий екран. Інфернальним світлом спалахують відчужені обличчя і звук з телевізора - схожий на шурхіт насіння. Іноді хтось з присутніх в кімнаті по обидва боки екрана закурює сигарету і ковтає гіркувате від перестою пиво з пластикової пляшки. За вікном шелестить перший після зими дощ, а в шафі тихо і настирливо вовтузиться кішка: то миється, то вмощується, то знову миється, то знову вмощується. В туалеті дзюрчить вода, і в кухні капотить з крана. І все це вінілове яложення зветься тишею.

Завтра не треба прокидатися рано, але не виникає бажання відтягувати сон - вік не той, і все вже не таке, як раніше («обличчя за п’ять років не постаріло, а просто втратило актуальність»).

Каламуть, шурхотіння, втома, кома, мряка…

Так дзвонять в двері лише менти!

- Як до власної хати… Кого чорт приніс?

- Прикинемося, що нас немає.

- Світло від телевізора.

- Тоді зробимо вигляд, що спимо з телевізором… цікаво, коли у них рука стомиться тиснути на дзвоник?

- Ніколи. Доведеться відчинити.

- Тоді пошли всіх - скажи, що ми трахаємось.

- А їм не пофіг?

- Скажи, що у мене дуже складна форма грипу, сказ, ящур, побутовий сифіліс…

- Повір, їм пофіг, (дзвоник продовжує длубати в мізках дірку), у них стільки бухла, що їм пофіг… (водночас з дзвоником розпочинаються гупання ногою в двері та веселі п’яні вигуки обидвостатевими голосами: «Откривайте! Харош трахаться!») Вузький простір коридору щільно затоплює гамір, сміх, жартівливі виправдовування і брязкіт повної тари.

- Ліко, серденько, одягайся і виходь! - До спальні вдирається Кіть у мокрій шкірянці. - Ми будемо пити коньяк з пивом, бо одне без іншого - гроші на вітер!

- Шарман, бля… Я тебе ненавиджу. У мене болить голова, і я вже сплю.

- Ну тоді «я, блядь, перепрошую», але ми тебе винесемо і вилікуємо!

- Шоб ти здех, падло.

- Люди невдячні, - театрально зітхає Кіть - але треба завжди чинити добро, не сподіваючись на вдячність. Виходь, пєльмєні зваримо.

В кухні вже юрмяться і гуркотливо пересувають меблі Ксена, Рудий, Крихітка, Максим, Аврал, Богданчик, Енді та Юля.

Коли всі розміщуються (дами на колінах своїх чоловіків, які загрузли у прочавлених до підлоги кріслах), Кіть спритно роздає майонезні слоїки з коньяком, що правлять тут за склянки, і відкриті пляшки з пивом, і, по-змовницьки (театрально) підморгнувши, виголошує:

- Ліко! Ми вітаємо тебе з днем народження, бажаємо тобі щастя впродовж твого життя, і легкої смерті від оргазму наприкінці. Оскільки ти завжди хотіла померти молодою, ми бажаємо тобі щонайменше тридцять років рожевої юності та триста років шаленої популярності. Ми всі прагнемо мати твою книжку з чистого золота, з викарбува ними на обкладинці словами: - алаверди сентенціям твого чоловіка - «Ліко, література - це прекрасно, але ти ніколи не заробиш нею собі на життя!»

Ліка подивилася на своє відображення в каламутній шибці, посміхнулася театральною пос мішкою незрячим очам свого відображення, ска зала:

«Дякую, серце.», цокнулася з Кітем і ковтнула коньяк («Ацетон ацетоном, «каніна», - подумала здригаючись і запила пивом «з гарла»). Всі загомоніли, потягнулися цокатися пляшками та імпровізованими келишками. Чоловік Ліки, як завжди відсторонено і зверхньо посміхаючись, випив і чмокнув Ліку в потилицю.

2.

Десята ранку. На трасі двоє. Високий з величезним наплечником (Олекса) і маленька з вишитою торбинкою (Еля). За спиною - пост ДАІ і табличка «КИЇВ». БуГалтера і Ксюшу щойно підібрав TІR, про який можна лише мріяти.

- Сумнівно, що хтось нас підбере. Все через твій наплечник. Він більший за тебе. Ти можеш хоч мені відкрити велику воєнну таємницю на біса тобі в Одесі першого квітня намет?!

Чистозелені риб’ячі очі Олекси сяють, мов гральний автомат, що викинув Джек Пот:

- Я вперше їду стопом, - промовляє він з інто націями хлопчика, який експромтом дає бліцінтерв’ю на Майдані Незалежності якійсь вбогій ТРК штибу «Тоніс»,»Гравіс» чи бодай «Пеніс». - Ми раніше тільки зі спелеологами…

- О спелеологія - це серйозно! Крейза! Стільки причандалля, що сам чорт не розбере коли і як вони встигають його використати і взагалі дотягти його до своїх печер!

Повз суне віз о двох конях. З возу приязно си гналізують люди у валянках, мовляв, сідайте, підкинемо!

- О супер! Треба спитати чи не підвезуть на своєму надшвидкісному пепеладзе до Умані чи до Білої Церкви!

Віз повільно мікшується з небокраєм. По той бік шосе оживають декорації до того незворушної мирної техніки. Шоу Просапних Механізмів. Проорювання мозкових доріжок. Ланка тракторів і бульдозерів на чолі з асфальтоукладальником, поважно вирушає у напрямку склохалабуди ДАІ по команді жовтогарячих спецмурах.

До кожного грифа прив’язана бомба Грифи високо в небі летять Віджахують дельтаплани наци З повними баками ефедрину - Торжество Шостого Рейха…

Це схоже на воєнний парад. Даішне бунгало складає останню молитву й офірує першій-ліпшій соплі марки «Жигулі» останній штраф. Парад триває. Зараз пройде колона даішників - спецназ-зтого-світу імені Техаської Зебри. За ними - колона детепешників імені Ордена Гіпсової Пов’язки.

Колону замикають ноші з коматозними - віртуальна десантна рота імені третього реанімаційного відді лення місцевої лікарні швидкої допомоги №1.

Пересічні громадяни їх ще звуть «Труна з коліщатами». Погойдуються на списоподібних штативах пляшки з глюкозою та фізрозчином. Прозорі мацаки крапельниць присмокталися до вен й ссуть жертовну кров воїнів. Штативи з крапельницями, немов хоругви, урочисто несуть порцелянові медсестри.

3.

- До Білої підвезуть!

- Мерщій! Речі хапай!…Уфф, доброго ранку.

Водій похмурий і мовчазний.

- До Білої!..

- Заспокійся, я чула. Грошей вимагатиме, паршивий жигуль… Я ж тобі казала, що це народна прикмета: тільки-но запалиш цигарку, з’являється транспорт, хоч тролейбус, хоч трамвай. За містом теж діє. І завжди така жаба душить за ту цигарку!

Втім, це моя особиста жертва Шляхобогу. Ти ж не куриш.

- А ми що, йому не заплатимо?! - пошепки на вухо, і очі як у нажаханого лемура, який зненацька похлинувся авокадо (чи що вони там їдять, лемури).

- Ти вчора народився чи сьогодні вранці?

Придбав би собі квитка на потяг «Київ-Одеса» і сидів би три доби на морському бережку голодний і тверезий. І у поролонових вухах, якби розчулені одесити подарували на згадку про 1 квітня!

- Ну, я думав, це як розвага, спорт…

- Ні фіга собі спорт! Їхати приміром до Криму на місяць як мінімум з однісіньким заклеєним жувальною ґумкою баксом і двома пакетиками перлового супу! Це, сонце, романтичні будні. Стиль життя, але дещо тої… нав’язаний самим життям.

- Все одно незручно якось.

- Минеться. Бачили очі, що купували. Щоправда, його, мабуть твій туристський вигляд збив з пантелику. До речі, ще одна перевага драйвера над соплею: нема морально-етичних дилем, совість не мучить, не страшно, що поб’ють, бо драйвера знають хто ми, роуді, і коли вже беруть, то, будь певен, знають, що роблять. Які тут гроші! Швидше за все ще й самі тебе нагодують.

Під Білою Церквою все, що не було забетоновано чи заасфальтовано, променилося Мать-і-Мачухою.

Одна пухнаста квітка потрапила до ксивника, - в гербарій вписок і телефонів.

- Jesus Chrіst! Як це ти примудрився таке застопити?! Тебе сприймають як мандрівного лауреата фестивалю бардівської пісні, факт!

Краплеподібний сталевосиній мікроавтобус зливався з повітрям. За попелястими лінзами вікон мерехтіла зелено-жовто-сіро-теракотово-блакитна смуга, розкраяна білою навпіл. Металевими плямами всмоктувалися-і-миттєво-вилітали-з-простору стрічні авта. Віртуальна поїздочка, крутіша за вакуумну систему «Кетамін - Реланіум». Лишилося почуття сексуального задоволення.

Криве Озеро. Крижаний вітер місить похмуре бляшано-зелене довкілля. На узбіччі - фанерна цюпка літнього знестекленого ганделика. Шосе безрадісне і безнадійно порожнє.

- Пропоную сховатися від вітру всередині цієї катеринки і попоїсти.

- А раптом буде щось їхати?

- То поїде собі. Наш драйвер нас знайде.

Середина цього обтрісканого пуделка скидається на мушлю равлика, чий хазяїн - павлик - давно врізав дуба. Лише на стінах і перетинках зосталися шпалероподібні сухі сірі клапті його драглистого тіла й мерзлий слиз по кутках. Олекса готується до трапези мов справжній професійний кришнаїттурист. У нього є навіть термос із ясминовим чаєм!

Раптом стає так затишно і тепло від випитого та з’їденого (а ще від похмурого краєвиду в облямівці вікна - контрапунктом до випитого та з’їденого), що геть зникає бажання виходити на трасу, тримати підняту руку з відчепіреним великим пальцем, кудись їхати. Ліниво теревені правляться…

Богом забута халупа і вітер… Free Love видавався би зовсім нормальним, цілком доречним, і, навіть, логічним… Зась, читачу! Не було полунички! І для підживлення фабули твору сексу не буде, тут - сексу немає. Правда - спочинок простий в халабуді, з якої дах щохвилини зриває… …вітер…

- Поглянь, якісь гіпі на трасі.

- Де?

- Оно біля самого роздоріжжя, з нашого боку…

- Вау!!! Це ж Ані з Евою! Агов! Піпл! Гей!!!

- Не випади! …

- Ані! Ево! Супер! Залазьте! Це Олекса. Їсти!

- Маза! - врівноважено констатує Ева і починає виставляти на стіл (тут навіть стіл є!) портвейн.

- Ми перед дилемою постали: витратити нааскані* гроші на портвейн чи на їжу… - Ева відсуває торбу, сідає, садить на коліна Ані, яка з повним ротом вижовує якісь патетичні зауваження, садить гітару на коліна Ані.

- Ніштяк!

Пляшка №1 вірменського пішла колом:

- Буль!

- Буль!

- Бууууль!.. Ех, братушкі і сєстрьонкі, це просто свято якесь (буль)!

- Горло пляшці не відкуси!

- Што ти, дорогая, ето ти у нас мін’єтчіца, а я єсть факір і шпагоглотатєль. А з пляшечок я лише земну кров висмоктую! Життєдайна рідина! Причастімося, брати і сестри, бєз нужди, а только ліш для оттяга, і обломіцца нам! Сподіваюся всі тут стерильні на предмет інфекційних захворювань, поширюваних вустами, зубами, язиками, а швидше - слиною…

- У мене порушений кислотно-лужний баланс, я можу карієсом інфікувати!

- Було би на чому тому карієсові оселитися!

_________

* нааскані - сленг від англ. To ask - аскати, просити, витпрошувати гроші у мирних громадян, “розводити» когось на гроші (прим. Автора).

4.

- Ну, тобі поталанило! Про стоп навипередки останнім часом лише в гіпових байках можна почути.

Ну ж-бо, дядю, ми їх зробимо! Ми ж порожні (хоча, твій наплечник,серце, вартий трьох корів і п'яти биків!), а вони сіном-соломою напхані!

Миттєва фотка на згадку - розчаровані личка Ані, Еви та їхнього драйвера-сіновоза в облямівці кабіни, - відлітає туди, де лишилося Криве Озеро.

У відповідь - світлина двох щасливих дітей і спалах золотих зубів драйвера-худобовоза ліворуч над баранкою, - налипла на лобове скло сіновоза, що лишився безнадійно позаду. Сутеніє. Вантажівка плавко занурюється в зиму. Хуртовина дедалі густішає. Склом суне крижана шкаруба, в якій борсаються розгублені двірники. Фари ближнього світла. Швидкість тридцять кілометрів на годину.

- Що це?! Кілька годин тому - сонце, Мать-іМачуха… Ми хоч туди їдемо?

- Туди, дівчинко. В Одесі зараз кучугури по коліно і мокрий сніг!

- Овва! Оце так приїхали до моря літо зустрічати! Олексо, чому радієш, дитинко, дивись, що коїться!

- Прикольно! І намет згодиться!

- Угу, чим би дитя не тішилося, аби не вішалося!..

5.

Русалка косу чеше -

з хвоста луска летить…

покійна НАТКА

День змітає все в купу - непотріб думок - сміття душі. Золотаві обгортки й лелітки бажань - на межі дощу і туману. Молоком солодко напахує марихуана… День розставляє столики в літній кав’ярні понад одеським портом. Дюк з пляшчиною в руці. У моря - мокротиння горлом. Відхаркують ворони й чайки. Сірий бомж - вогке шмаття на дорозі. Ковдра зі снігу, який не тане. Гармата стріляє у хмари сніжинками. Сосни неквапливо випорожнюють свої бурштинові й малахітові келихи доки не прийшов сердоліковий вечір у перуці з косою. Ввечері вокзали ваблять людей своїм затишком, щоби знову перетворитися на мерзенні купи сміття вранці. … І вилом у часі затягується раною й миттєво заростає тишею годин минулих, які ще пахнуть тобою…

П’яна ніч. Портвейн. Портвейн. Портвейн. Вештання засніженою Одесою, як у відьомських каз ках, щоразу закінчується і намагається поновитися в одному й тому ж місці… Гадаєте на Дерібасів ській?

Ні фіга подібного! На вулиці Гарібальді! І не тому, що там цілодобова винно-горілчана крамничка, як би того не хотілося…

Врешті надибали-таки самотнього Дюка в мантії з горностаю, із засніженими скронями, і півгодини намагалися, аби йому не було так сумно, втулити в спижеву закоцюблу руку пам’ятника півпляшки портвейну. Відволікли від цієї захопливої гуманної справи всюдисущі менти, - не вдалося їм тихо загальмувати свого бобика, - гуманістів мов хуртовиною змело.

- Ну, що далі робитимемо?

Черговий чистозелений Джек Пот:

- Знімемо флет!

- А намет твій навіщо? Гайда на пляж! І ще портвейну назавтра.

В наметі на пляжі… зима, хуртовина… Free Love - це логічно, природно… а як же! Нічого такого!.. Лягайте, шановні, і ви собі спати… рученьки… ніженьки. очі заплющить - побачите ґрати…

6.

Лискучий ранок. Сніг розтанув. Вітер. Ранковою бруківкою шпацирують Ленін і Гітлер.

- А что, колєга, не газвести ли нам пгаведных ггаждан на пиво?

- Натюрлих, Владимир Ильич, развести! Только этих вряд ли удастся, а других пока нет, рановато… впрочем… Хайль Гитлер, пипл!

- Зіг хайль! Грошей немає. Ночували на пляжі.

Щасти вам на конкурсі двійників!

Не надто розчаровані вожді поважною ходою віддаляються. Ще якийсь час чути їхній діалог. Мерехке ганчір’я фраз відносить вітер у бік вок залу. …

- Це та сама стадія старту, що зветься фініш…

- ЩО-що-що?… «За розпорядженням… угуугу-угу… Першого квітня продаж алкогольних напоїв… що?! І пива?! Заборонено… во ізбєжаніє… по всіх магазинах та кав’ярнях міста Одеса…»…

Блін!!! Yeah…

- Це - таки справжнє «Є…»

Винно-горілчаний підвальчик у досить - таки огидному денному освітленні постає просто вбогим складським приміщенням з наліпленим на сірі залізні двері смугастим від клею та сирості аркушем формату А-4, розтатуйованим друкованим текстом.

З тексту зрозуміло, що жодних спиртних напоїв, зокрема і пива, сьогодні днем з вогнем не розшукаєш. А зі слів місцевого алконавта «при магазині» зро зуміло, що торік Одеса надміру бурхливо оз на ме нувала Перше Квітня п’яними авто-шибо40 мордобоями, і сумлінний одеський мер вдався до суворих запобіжних заходів.

- Так… Спробуємо оптимізувати ситуацію… неймовірно, щоби в цілому місті не знайшлося жодного пройдисвіта, який би не зарадив цьому важкому становищу. Це - такі Одеса, а не хрін собачий.

- Ні, це - таки хрін собачий! Теж мені, столиця гумору.

- Гумор у них дійсно чорнуватий…

- Може це першоквітневий жарт?…

- Аякже!

7.

Кіть не давав Ліці спокою: «Ти що, заснула?!

Випий ще!». Ліка ґумово посміхалася і пила ще.

Спогад про ніч на автовокзалі, про зимову трасу, - як вони з Наткою міняли прокладки і пісяли за якимись велетенськими іржавими трубами, доки Чук і RAT стояли з піднятими руками на узбочині та приколювалися з приводу «менструальної синхронізації», - не давали їй спокою.

Ліка спробувала підвестися, але підчепила стіл, на якому задвигтів прикрашений недоїдками та недопалками посуд, і гепнулася навзнак на свого чоловіка.

- Ви знаєте, - раптом сказала Ліка, - я хочу випити за одну дівчину (ти знаєш, RAT, за Натку), яка під час пологів померла на Різдво (разом з дитиною) в якомусь російському містечку, тіпа - як у них кажуть - «умєрла родамі» в якійсь класичнозасніженій москальській шлоїбені, де коновали (пардон, акушери) на свята наливаються так, що не можуть прийняти пологи, не можуть врятувати людині життя! Вип’ємо за те, що різники не можуть позбавити нас вічності!

Тосту не зрозуміли, але зліпили відповідносерйозні мармизи і забурмотіли: «Вип’ємо», і випили. Ліка заплакала п‘яно, і все намагалася розповісти про перше квітня в Одесі. Але Одеса перемішувалася зі Львовом, Москвою, Харковом, Бердянськом, Запоріжжям, Дніпропетровськом, Сімеїзом, Гурзуфом, Пітером, Києвом, Ялтою, - люди, більшість з яких вже давно полишили земні хайвеї й узбочини, наповзали на краєвиди, події зливалися у плач, а в ліжку було задушливо і незручно…

The end. …

__________________

чвалає під дощем і не знає чи осінь чи весна такий склянистий дощ мов бісер сиплеться у спалахи електрозварювання знайомі вулиці поорані слонами бульдозерів і екскаваторів їхніми бивнями не знає чи то весна чи осінь дощ химерні начерки ажурних підворіть Андріївська химера дощ скапує з волосся і візерунків воронованих воріт й будинки немов ртутні декорації в окрайці рампи Еля мокра кішка дріботить бруківкою «… до тебе хочу як можу обминаю свій маршрут тікаю від трамваїв що везуть до тебе…» Еля завертає до кав’ярень барів й приголомшена попсою виходить знов на дощ гірка від пива і міцної кави більярдні кулі обкрейдованих думок скелети манекени муляжі «…як я люблю це Місто плачу від щастя що нема нікого на мокрому Узвозі…» червоні закоцюблі мокрі руки очі цигарок спалахують в лискучій темряві жебрачка благає милостині на горілку Еля співає дощем блукає вулицями вештається і не знає чи осінь чи весна кав’ярнями трамваями аби не опинитися в його обіймах випадково аби її до нього ноги не принесли…

Еля воліла б перетворити його на музейний експонат, але він знову творить для неї Місто. Де її немає. Він вміє створювати складні й реалістичні міражі, як митці створюють картини, скульптури, радше - інсталяції.

Він зронив зужитий кондом на цеглину - виникла ціла площа з пам’ятником. Її хутко переорали. Вкрили новенькою бруківкою й світлими плиточками… Забігали, заходили, зачовгали люди з морозивом, фотоапаратами, дітьми, пивом. Намагаються зашліфувати у часі вилом його та її епатажу…

РОСЛИНИ ШКЕРЕБЕРТЬ

- Ми стільки разом, а ти ще не казала ніколи… ти мене?..

- Я не знаю, як зветься те, що я відчуваю до тебе. Але, якщо тобі треба, щоби я, немов папуга повторювала те, що мільйони чоловіків та жінок щодня кажуть одне одному, я буду. Тобі це швидко набридне.

Прозорий, як веселка, ельф з обличчям бабки сів на краєчок гранчака. Заварювати чай, коли електросамовар починає ходити, стало за звичку.

Ельфа більше не обварювали окропом. Принаймні вона - бо бачила. А від нього ельф навчився відкручуватися. М’ята налипала на стінки гранчака, особливо у повний місяць. Для ельфа це були перетинки. Мембрани між світами. А світи складалися з крил.

- Час закінчити партію Димових Статуй у кар’єрах Піщаних Птахів.

Обоє закурили, зосереджено випускаючи дим до центру столу.

- Зачекай, заважають крихти хліба та яєчна шкаралупа… Отак…

Час літнього полювання на Суниці Сонячних Озер. Поле Поламаних Списів. Цей рівень вони вже пройшли.

Дебілізм чайки у скляній окрайці прибою. Перед цим ще треба подолати піщану шкарубу. Пустеля в кристалах солі та величезних - завбільшки в секвою - скляних стовбурах квітучого укропу. Інкредиблі парасолі підпирають вагітні хмари.

Хвиля не може сягнути величезного скелету риби, вибіленого сонцем. Колись тут лежав чоловік.

Довго лежав. Лежав, споглядав хмари. Хмари мінилися. Чоловік помер від спраги та голоду. Бо за спогляданням хмар забув про потреби тіла. Хижі піщані птахи повидзьобували вуста і очі, розірвали плоть. Лишили самі кістки. Скелет, якого хвиля сягнути не може. Хвиля якого сягнути не може гір, за якими…

Він і вона. Обережно куйовдять пісок босоніж.

Заходять під склепіння скелета. Дивна альтанка.

Дивно розмежований простір: розкреслене хребтом та ребрами небо.

Він першим пірнає з високої скелі… Вона ховає ельфа в долоні… Зривається слідом…

Крізь морську товщу ковзають риби і краби.

Сонце, мов обережний щасливий спрут, пересуваєть ся яскравим мозаїчним дном. Риби дивляться вгору. Бачать там чайок у такому самому блакитному просторі. Чайки дивляться вниз. Бачать там риб у такому самому блакитному просторі. Можливо вважають одне одного власними відображеннями.

Відбитками на тремкій перетинці між блакитями, яка не є поверхнею чогось. Чи відокремленням від чогось. Просто клітинна мембрана всесвіту.

Східці гортаються, мов сторінки? Чи просто він та вона стоять на крилах лінивого гвинтокрила, що ніяк не розженеться і не відірветься від землі. А може це - стрілки годинника на гончарному крузі, який набирає швидкість у протилежному стосовно руху нормального часу напрямку. Колесо Зороастра.

Вона загубила мотоциклетний шолом чи каску. Об голову боляче б’ються залізні комахи. Їх затягнуло спі раллю шаленого цього колооберту, кровообігу, серцебиття, зупинку якого спровоковано… Повільно… продовжуййюуть… майже не лишилося мозку.

Зникла остання швидкість у концентричному завершенні вогника на кінчику джойнту. Зникла остання швидкість. Внаслідок вибуху спідометра.

Тепер швидкість дорівнює нерухомості. Жовте море позавагомості з червоними рибами. Плямами. На дні біліють уламки унітазів з мармуру. Під одним з них - фіолетовий краб займається пранаямою і не цікавиться барвами. (Ідіотські словосполучення:

«займатися коханням», «займатися пранаямою»,

«займатися літочисленням», «займатися своєю раною»… Вся справа у слові «займатися» - перейматися чи бути незайманим - бути чи не бути відтраханим власним мозком - цими Авгієвими Стайнями). Так чи інакше, єдине, що зрозуміло, перебіг подій - річ стовідсотково штучна. Не пристосована до незчисленних реалій життя і безумовно підступна штучка. Щоденне щодення щоденника у цьому фіг допоможе. Писати романи легко. Читати - борони Боже!

Стоп-кадр. Поцілунок із заплющеними очима, в зіницях яких крупний план препарує зайві (чи задні?) думки. На дальньому плані знайоме кужелення диму, силуетом біля чийогось профілю маячня чиєїсь руки, що підбирає підсвітлені знизу сталки густого волосся. Музика червонувата, маренго, PORTІSHEAD, Едіт Піаф. Зображення трохи тремтить. Зсунулося. Понеслося. Камера гуляє. У кадр постійно вдирається Граф. Вельми непопсовий персонаж з вельми попсовим і розповсюдженим на терені совдепії поганялом. Він не розлучається зі скляним (тепер це майже антикваріат, раритет, принаймні) баяном. Вісім кубів рідини кольору темного пива. З телевізора: «Мінєт слалом голівка що плаває подвійне лезо найкраще для чоловіків…» (на початку століття «Жилет» продукував небез печ ні леза. Це було стильно, як усе вічне, це було ре тродля-мудаків. Ретродекаданс. Реально збільшився відсоток самогубців серед населення (у готелях і на могилах, приміром, Єсєніна). Як наслідок - тотальна електрифікація і повна дезорієнтація у виборі дезодорантів перед голінням і після нього…) Для деяких людей час має перманентну властивість зникати і невблаганно поновлюватися. При цьому втрачаються лише незначні деталі декорацій. Ніби в мексиканському телесеріалі: можна пропустити тридцять дві серії й у тридцять третій все буде майже так, як у третій…

У якийсь із моментів їхнього життя жила собі дівчинка, котра не могла не малювати, а малювати не вміла. І малювала лише очі. Переважно ліве око.

Щоразу - інакшим стилем. Простежувалися у цих фраґментарних і завершених зображеннях, шкіцах і полотнах олією усі можливі напрямки, течії і школи, які лише існували в історії живопису. Виходило це випадково. Залежно від настрою чи психічного стану. Або побутових обставин. Не через бажання оволодіти техніками чи прагнення урізноманітнити зображуване.

Якось вони повели цю дівчинку до психолога.

Жінка-психолог займалася з нормальними людьми голотропною терапією (чи переймалася цією психотропією), а з вагітними жінками - ребефінгом уповільненої дії. Психолог подивилася на нього, на неї, і сказала: «У вас параноя».

Країна Муз. Країна Блюз.

Музи у протигазах. Блюзи у респіраторах.

Публіка в гідрокостюмах. Доміно на ораторах,

Які виконують з трибун ораторії

І закидують натовп айстрами

І жоржинами. Гаудеамус! Ґлорія!

Галелуйя! З Першим вересня! З ластами

І плексигласовими окулярами

Пропливемо до першого снігу

Глибоководні скати зустрічають фанфарами

Першу експедицію дослідників криги

(А по тому і фарами, і дротами, і моніторами

з кардіограмами після електрошоку)

З Першим вересня! З першими коридорами,

Медвяні корсари осені 2222 року!

Але дівчинка не допливла до зими. Можливо, через шкідливу каламуть плексигласу. Можливо, через ласти, що склеїлися. Ймовірно, через те, що во на була приречена, як і переважна більшість японсь ких дітей того історичного відтинку. Щоправда, на відміну від своєї сусідки по палаті, яка не зробила і тисячі паперових японських журавликів, ця дівчинка намалювала 2220 лівих очей, серед яких були навіть очні яблука у розтині з усіма можливими анатомічними подробицями. Але це її не врятувало, і 2221 малюнок випав з дитячих рук…

Що сталося з намальованими очима і паперовими журавликами ніхто не знає достеменно. У одному з чисельних варіантів Євангелія від Андрія Самозваного згадується божевільня, стіни якої були замість шпалер обклеєні аркушиками й поло т нами із зображеннями лівого ока людини, а зі стелі на червоних ниточках звисало чи то 743, чи 535 паперових журавликів. У літописі ж Романа Чудотворця натомість сказано, що у дев’яностих роках двадцятого століття зійшов на землю небачений навіть за часів до Різдва Христо вого осінній падолист, який знищив всі мистецькі здобутки людства, зафіксовані на папері чи за допомогою такого. Можливо, існувала тиха божевільня для метеликів, а потім її розчинив у своєму кривавому золоті грандіозний падолист, хтозна… Принаймні уривки з вищеозначених текстів збереглися у вигляді палімпсестів на череп’яній таблиці, яка кілька тисячоліть виконувала роль надгробку на могилі невідомого мандрівника Танона Володимировича Великомученського-Бомгарова у місті кораблів і міражів Маковієві.

Океан усвідомлення б’ється щосили у шибу Свідомість побігла по цигарки і вже не повернеться Вранці на столі залишається величезна мушля І на драглистому склі візерунок з кристалів солі Весна вже лишає усюди сліди босих ніг Вітер розчісує ребрами чорних дерев повітря Нерпи акваріумні полюють на риб-телескопів Крила метеликів пробиваються з-під землі…

Повз - прозорими акваріумними рибами, анемічними й безтямними пропливають сірі люди, ховають від вітру голови…

На прадавньому татарському цвинтарі вони сиділи всередині патефона, а небо крутилося платівкою, чіпляло волосся… Іржава голка піднімального крана викликувала звуки хоралу з труб пароплавів, які вишикувалися далеко внизу уздовж причалу - терлися лобами об берег, немов потопельники вічного кайфу… … І тоді вона довірилася ельфові на вушко: «Я кохаю…»

_____________________

Бурштинова кішка зіщулилася у кам‘яних долонях прадавніх будинків - дивиться відчужено і пристрасно.

Ковтає слину.

Потвори причаїлися по кутках - сховалися від зливи.

Розіпнені чорні легені чорної пастки вікна плюються блідими фіранками патологічної музики.

Нарциси, біліші за морську піну і перлистий ясмин набули кольору крові, що запеклася в кутику схолоднілих вуст.

Запах чекання розчинився в кімнаті.

Він увійшов через вікно. Спливав пряними пахощами зіпрілого кленового листя, сигар та мадери. Фрак тапера стікав дощем, а вогкі кишені напахували ароматами білого вина й мімози. Сів на підвіконня. Безкровні руки священнодіяли очужіло, набивали люльку чорного дерева з рельєфними зображеннями китайських мавп. Він не мав обличчя, а Маску Червоної Смерті розгвезьгав дощ.

Печатка чорненого срібла притягувала погляд.

Я пошкодувала, що перед катом не прикинулася вже страченою, бо - Дівчинко… Я шукаю Морелу. (Я легкокрилий дух самоспалення. Я-СамотністьЩо-Стоїть-Руки-В-Боки…).

Едгар Алан По зник. В кімнаті пішов мовчазний дощ. Квіти загинули. Їхні трупи з’їв вітер - ніби у Володимирському вмить згасли усі свічки.

ТОПОГРАФІЯ

ПОБІЖНОГО РАНДЕВУ

Від хмари відокремилася фіолетова смуга й опустилася на списи далеких похмурих ялин. Вітер напнув вітрила білизни, і з обох боків балкона небо пішло піною. Чергова пляшка - порожня, але з подихом долі і краплями пива - полетіла за борт і влучила: десь глибоко на дні завищала собака.

Попередні кілька десятків пляшок глухо й опукло розбилися.

За спиною - три повороти: праворуч, ліворуч, праворуч, - до напису на стіні попелом UNDERSTAND? … Тоді, о п’ятій ранку сама собою зірвалася зі стелі схожа на акваріум люстра. Уповільнена мить - ефект рапіду - і безгучна підлога засіяна склом і порцеляною. І погойдується дріт - проростає зі стелі, мов кульбаба крізь асфальт - ніби щойно позбавився не надто важкого шибеника.

По тому вислизнуло в раковину кругле люстерце і сріблясті уламки забили стік…

Вітер дихав тихим дощем, гуляв коридорами, торкав штори…

Коли ВІН примчав, в будинку раптом зник електричний струм, а ВОНА сиділа на столі в чорній широкій сукні незвично коротковолоса, з незвично відкритою беззахисною шиєю…

ВІН виламав шмат цементної плоті балкона - не навмисне, але ЇЙ здалося, що зараз все довкола почне тріскати і валитися, як від землетрусу. І тоді, поки ВОНА вгамовувала опіки поцілунків на тілі і безтямно дивилася на зачинені двері, поновився струм - засичав на електричній плиті чайник, ВІН в очікуванні ліфту писав цигаркою на стіні UNDERST(тут, мабуть, затягнувся і струсив попіл)AND? … і цигарка ще якийсь час дотлівала самотньо на підлозі, а ВОНА так і не побачила, як ВІН вийшов з під’їзду…

Коли сомнамбулічно повернулася з балкона до кухні, помітила ніж на підлозі. Ніж сам вискочив зі склянки з виделками, ледь ВОНА її торкнулася й, описавши дугу, хижо увіп’явся лезом в підлогу поміж пальців лівої ноги, і так стирчав ще якусь мить, аж тут пролунав дверний дзвоник… То був ВІН. Отже, ВІН був щойно тут, це не примарилося…

Тупо дивиться на ніж. ВОНА… … йде коридором, відчиняє одні двері, другий коридор минає боса, знов відчиняє двері й одразу бачить на стіні біля ліфта UNDERSTAND?

Зупиняється серце, знов вибухають притамовані опіки поцілунків, і - хрясь - одні двері за спиною, - гуп - другі, - ВОНА вибігає знову на балкон…

Але ВІН вже, мабуть, далеко.

____________________

Виймаю на ніч мушлі з волосся. Кладу у склянку, немов штучні щелепи. Дивлюся у каламутне від туману вікно…

Оболонь. Фонтан, який чомусь працює взимку.

Брудна крига - серед сміття, мов недолугі фігуристи, ковзають голуби, ворони, папуги… ні, горобці. Деякі купаються, мов качки. З крижаних нагромаджень на іржавих трубах б’є вода. На одному з кранів - суперінсталяція - вмерзлий в кригу поіржавілий металевий ящик під склотару - зсередини б’є цівка води.

Якийсь синій чоловік гарпуном виловлює зосереджено з цього сюрреалістичного басейну залізні ящики. Валуни оточують басейн, немов тороси. Довкола - Оболонь, блякле зимове сонце, базар…

Чому в Києві пиво взимку таке холодне, просто крижане, а влітку таке блювотно-тепле? Мало б бути навпаки. Іn beer we trust! Пиво - рідкий хліб, а хліб не мусить підпорядковуватися зовнішнім температурам.

У нього своя внутрішня температурна константа має бути… Висока поезія! Глибока унітазна філософія!

КЛІШЕ ЖАНРУ

Полиски вечірнього Міста на зливі Фонтану (якого вже нема) - схожі на кардіограму (в історії хвороби - передостання сторінка - перед висновком про смерть). І так незвично, що небо можна бачити лише вгорі - в кам’яній обручці, переплетеній малахітом дерев. Раніше Ліка ніколи не помічала, що центральний фонтан Міста має якусь звукову гармонію. Індустріальна еклектика, одноманітне шквар чання приборканої урбанізацією води, яка зветься «технічною водою», - з поодиноким кла цанням через нерівні проміжки часу. Це не заспо коює, зрозуміло. Але і не дратує. Років ще двапівтора тому будь-який вияв води вабив вібраціями воркотіння Ліку - їй хотілося вмочити хоч пальці, скупатися, принаймні побути поруч - подихати, послухати, роздивитися нехай і одноманітну гру води. Тепер вона могла присісти десь закурити, замислитися чи зачитатися і досить довго не помічати, що поруч є вода. Аж доки щось у ній не звер тало уваги на якийсь гомін, не схожий на гомін лю дей чи транспорту. Раніше Ліка також не звер тала уваги на кількість фотоспалахів, які миттєво відбивалися у воді: WOW! SAM - SUM - САМотній - СУМ - SІM-SІM - SAMSUNG - www. Down-Town - PSYCHO - Saturday…

Брудні східці Фонтану (канєшно, і пиво, і - нарешті - Gіtanes), печальне і відчужене вікендове Місто на тлі попелясто-рожевої яткової хмари поруч з кривим і недоречним місяцем - крізь завісу фонтану - мерехка стума - потроху оживають сплетені кишки світлових реклам…

Довелося-таки зізнатися собі, що від початку дня саме цю годину було вирахувано внутрішнім годинником задля когось з вродженим «синдромом таксиста». Просто побалакати з кимось незнайомим.

В принципі, байдуже якої статі, але ж просто жінка ніколи не підійде до незнайомої жінки, щоби познайомитися і просто поговорити. Після цього стало легше змиритися з тим, що всі вони так і ходитимуть по голові (переважно зграями), не помічатимуть, не підходитимуть поговорити, висітимуть одне одному на шиї, похитуючись в поцілунку…

- Можна попросити у Вас сигарету?

Рука звично-байдужим жестом машинально потяглася до сумки, очі сіпнулися вгору, і - не встигли щось розгледіти, - як раптом хтось грубо гаркнув:

- Ні! Не можна! Мені остогидли чоловіки, що шкуляють у мене цигарки, гроші, пиво, мізки, час, увагу, життя, - альфонси!

- Вибачте! Я обрав невірний спосіб знайомства.

Але годинника я у Вас не помітив, а запальнички може й не бути.

Чоловік закурював свою цигарку і з ледь помітною усмішкою в русявій бороді спокійно дивився в лице.

- Я не хочу з Вами знайомитися, бо правити теревені мені вже розхотілося, а з іншою метою я не знайомлюся.

- Гадаєте, на вулиці не можна зустріти нікого вартого? А про що ви хотіли поговорити?

- Просто потриндіти. Цього може бути вартий будь-хто. Але настрій пройшов. Вибачте за грубість.

- Будь ласка. Я сам винен. - сказав чоловік і відійшов.

Зробилося спочатку порожньо, потім - вільно і гарно. А зрештою - зовсім огидно. І смішно, але не по-хорошому смішно. За якусь хвилину розмови встигло відчутно стемніти і довкола визрівали потроху каламутно-помаранчові ліхтарі.

СПІЛКУЙСЯ ВІЛЬНО - ЖИВИ МОБІЛЬНО! - спалахнув навпроти напис на будинку з «Біг-Беном». Хрещатицький годинник пробамкав «Як тебе не любити, Києве мій» на честь восьмої години вечора. Містом оволоділа вечірня осінь.

Вкотре починалося життя з мертвої крапки - з нуля, з «місця без жалості». Нормальне кліше жанру «жіночий роман». …

__________________

Один старий і хитрий індіанець з племені Які (якого, між іншим, звали Дон Хуан) змусив одного молодого і нудного європейця сидіти у парку на лаві й чекати на Подію. І Подія та була Смерть. Начебто саме для молодого і нудного європейця (якого, між іншим, звали Карлос Арана), саме в цьому місці, саме у цей час конав на галявці мексиканський безпритульний, аби продемонструвати, як життя покидає людську оболонку.

Напевно це - видовище. Можливо, захопливе… А бу ває й так: одного ранку виходиш на балкон вішати вип рану білизну й очі втуплюються в труп. Чоловіка середнього віку. Зріст приблизно сто сімдесят сантиметрів. Худорлявий. Волосся чорне. Одягнений у коротку синю зимову куртку (розхристану й хрустко завмерлу дибки на грудях ніби від вибуху осклілої оболонки, що випускає душу на волю), картатий вовняний шарф, коричневі штани та чорні чоботи (витертий чорний капелюх зі штучного хутра валяється за кілька метрів теж МЕРТВИЙ).., в труп, що лежить горілиць на надпід’їздному дашку навпротної вісімнадцятиповерхівки…

На балконі стовбичить розгублений і очманілий від ранкового двадцятиградусного морозу міліціонер.

А з балконів усіх вісімнадцяти поверхів позвішувалися мовчазні обивателі. І дивляться вниз. Спостерігають, як нічого не відбувається з трупом. Спостерігають Втілення Гіпсовоі Незворушності.

Ніколи в житті не бачила нічого жаскішого за ту скам’янілу самотню оболонку - сміття сміттям… паскуднішого за тих спостерігачів. Може вони міркували, чому в трупа з рота не йде пара?

КУДИ ПОДІТИ ЛАЙНО?

Маленький трабл професійно-ментального панка

Якщо вас накрило тотальною фінансовою кризою, то вам, звісно, не до туалетного паперу, хоч і коштує він копійки. Але ж, вам нема чого курити (тим більше, з бодуна, тому що до вас приїхали музи канти зі Львова - цілий гурт у складі п’ятьох чоловік - а така подія аж ніяк не обходиться без щодалі невизначенішої кількості бухельця), отже, повторюю, чи до туалетного паперу людині в такій ситуації? А людям (деяким досить часто) властиво періодично випорожнюватися, тому що, на жаль, не фіалками вони живляться, або, скажімо, повітряними бактеріями, наче якісь симпатичні сапрофіти на кшталт моху чи лишайнику. А людей, з вашою родиною разом, виходить дев’ятеро (не враховуючи кішки з її п’ятьма кошенятами, які, на щастя, не користуються вбиральнею, натомість, щоправда, користуються всією квартирою, попри жорстокі дезінфекційні заходи). А унітаз лише один. І нікому навіть на думку не спаде, що унітаз - надзвичайно ніж на та примхлива істота, яка однозначно негативно реагує на газети. Годувати його грубою целюлозою, та ще й у такій кількості (по газетній полосі на одну особу казна скільки разів на день) - це все одно, що вас годувати, скажімо, китайською вермішеллю разом з упаковкою. Простіше кажучи, унітазові досить швидко (менш, ніж через дві доби) зробилося зле. Спочатку він могильно стогнав чревним дискан том, а потому почав блювати (здогадайтеся, чим). Всі відвідувачі клозету спочатку якось кволо поставилися до інциденту, бо самі почувалися не краще, але напевне знали зі власного досвіду, що, мовляв, минеться саме по собі, - досить лише спожити ще певну кількість того, чим вивернуло, - ну, просто похмелитися… Але унітаз дав зрозуміти, що, особисто він дотримується зовсім іншої думки.

Коли всі нарешті це зрозуміли, було вже надто пізно.

Все одно, що промивати шлунок коматозному.

Попри це, три доби нещасну істоту з ентузіазмом (який дедалі помітніше вщухав) труїли соляною кислотою, лугом (запізно згадавши зі шкільного курсу неорганічної хімії, що одне нейтралізує інше), і навіть «царською водкою»… Акція вандалізму, щоправда, в дечому мала несподівано позитивні наслідки - геть повиздихали непереможні досі таргани (а разом з ними ні в чому не винні павучки, мурахи та мокриці). Це викликало у всіх такий напад ейфорії, що змусило забути про трабл з лайном і, заразом, «обмити» це діло. До того ж, періодичні гості (здебільшого журналісти з телеканалу N) стверджували, що з плином часу все обов’язково розсмокчеться саме. Їм вірили, тому що людині властиво вірити у краще, і взагалі - вірити. Чорт…

Що воно таке - віра?

Мене завжди цікавив механізм цього почуття, чи відчуття, чи «стану душі», чи що воно таке взагалі?

Можна щось знати, але як, яким місцем, звідки ти це знаєш - хрін!.. Правильно Хантер сказав, що реальність сама надто обдовбана, аби… Господи, я відчувала (відчувала, ЗРОЗУМІЛО?!), що Майкова «корекція психіки» надто далеко заїхала - гальма аж верещать на поворотах, - але викликати «дурку» для мене й досі майже те саме, що викликати ментів. Я не наважилася. Більше за все я боялася (серед бухого львівського народцю, який тлумиться риторичним траблом «куди подіти лайно?»), що Майк грохне якогось чергового бомжа у боротьбі за пляшки, - надто якісно «поставить йому на лоба печатку» пивною пляшкою, дабі-дабі-дабі-фемілі-да-ру-бля…

Надто після того, як ми вночі полишили втоплений у горілці флет («олдова герла» - давня знайома, як це тепер називається по-гавтентичному, «мисткиня», дабі-дабі-дабі-бля - оповита фінічками, саме «вантажила» мізки гітаристові якимись гіповими байками) та ломонулися до цієї волохатої потвори, дай боже йому жити стільки, скільки захоче, себто скільки витримає - ані на мить більше того… Це була звичайнісінька п’яна психіатрична тєлєга про те, що Джон «кинувся»(Муха істерично напизділа по телефону - хіба хтось колись вірив істерикам Мухи?!), але наша «корекція психіки», мабуть, перебувала на якомусь абсолютно аутичному етапі прадавньої рептилії - десь на рівні найолдовішого відділу мозку, - тому що ми у це повірили. Звісно, це чудо було живе і здорове (наскільки можна говорити взагалі про якесь здоров’я стосовно Джона)…

Скільки я ще буду губити свої улюблені каблучки, швендяти о четвертій ранку в стані обдовбаного транками єнота по якихось урбаністичних дупах та викликати батьківське співчуття у водіїв випадкових примарних тачок?.. Господи, і коли це закінчиться?! І куди лайно подіти?! О, Блін, Безтурботний Їздець!

Серед ранкової срані велася квола перенедопита бесіда (між геть очманілим від неспання та горілки Назіком-гітаристом та навпрочуд жвавою Свєтікоммисткинею) про необхідність збудувати на дворі клозет, повісити на нього амбарний замок і видати всім мешканцям флету ключі (і обов’язково повісити ті ключі на шию - на короткій мотузці, аби не загубили, - і респіратори, аби не відчували смороду, нахиляючись до дверей - дотягнутися ключом до отвору, дабі-дабі…). Прокравшись до ліжка, я, окрім - природно - чоловіка - знайшла там обох дітей і кішку з усіма кошенятами. Йобть…

Ну куди його сунутись - хіба лише до ванної. Але з’ясувалося, що і ванна теж зайнята - там хтось комплексно відтягувався (себто водночас блював та мився, судячи з різноманіття звуків). Поки я тинялася коридором, намагаючись змусити мозок хоч трохи подумати, прокинулися всі, хто спав, і тут я відчула якесь злонавмисне лоскотіння по всьому тілу - я відчула, що моє довготерпіння врештірешт вичерпалося, і зараз я зроблю те ж саме, що майже тиждень тому зробив наш унітаз. Я зайшла до спальні і дуже ввічливим тоном промовила до свого чоловіка щось на кшталт: «Знаєш, любий, мій терпець урвався і зараз буде всім пиздець!».

Аж раптом кішка вичавила з себе якесь неймовірне арпеджіо і пішла блювати під трюмо. Кімнатою вмить розповзся унікальний сморід, а в мене стався напад істеричного реготу, який поступово перейшов у нервову гикавку. Мій чоловік зрозумів, що цього разу все справді дуже серйозно і, для початку запу лив склянкою в стіну. Піля чого він вчепився нігтями у своє розкішне волосся і осклів. Через годину я вивернула йому на голову повну миску довбаних дрібних окунів, з якими я ту саму годину мудохалася, аби їх почистити. Він люб’язно повернув їх на мою голову - але вже в прямому сенсі.

Таким чином конфлікт між ідеалами та реальністю було вдало залагоджено. Всі якось надто жваво взялися до справ, і лише тут остаточно з’ясувалося, що Майк таки зник.

Аліса, яку напружили гавтентично-субкультурним товаром, за ці дні не продала й однієї фінічки, попри те, що вони, справді-таки були суто «львівськими» - в Києві жодне вгодоване узвізне падло та ких не зробить (все одно затьорхані американські свині купують ложкоматрьошки, гербомайки та скляні брелоки в стилі «тампакс»). Від концертів грошей теж не доводилося чекати - дякуйте за «сталічную» рекламу (в крутому нічному клюбі:

«Щось будете замовляти? - та ні, дякуємо, ми - музиканти…»). На радіоефіри люди приповзали набряклі від дощу та алкоголю, і єдине, що їх цікавило: «Куди подіти лайно?». Привид Безтурботного Їздця (не плутати з Easy Rіder’ом) бовванів за вік ном, як блювота борщем на шибці потягу. Але це ще був не повний їздець.

Похмурим днем (діти спали) Назік, я та Свєтік зависали на кухні з кавою та цигарками й обговорювали сатанізм. Коли я писала статтю про транссексуалів, мені довелося познайомитися з сатаністкою-юристом, яка в обмін на свою допомогу хотіла від мене статтю про сатанізм («справжню», «не жовту», в тому ж науково-популярному стилі, в якому, на її думку, я писатиму про трансів). Мені не хотілося писати про сатанізм, тому що я ніколи всерйоз не цікавилася жодним з боків фольгової медалі християнства. Думаючи як від цього делі63 кат но відкараскатися, я розповіла цю зворушливу історію Свєтіку і несподівано зробила їй тим самим тіпа подарунок. Вона марила написанням подібного матеріалу, і досі не змогла знайти в Києві жодного справжнього концептуального сатаніста! Тепер Іда Ворс (це її псевдо) вже три тижні варилася у котлі різноманітних сатанинських конфесій, і її просто розпирало від навали отриманої інформації.

Саме в ту мить, коли ми мляво обсмоктували тему Чорної Меси та постулати «Сатанинської Біблії» Антона Шандора ЛаВея, з прочиненої кватирки щось м’яко грюкнуло і перед наші очі постала моя киця, оповита інфернальним світлом квітневих дощових сутінок, з виряченими очима і гігантським - майже з саму кішку - пацюком в зубах. Гадаю, і я й Іда вперше в житті відреагували класично «по-жіночому» - заверещали. Назік остовпів, цигарка, наче рапідом, вивалися з його рота на коліно і заходилася пропалювати дірку в джинсах. Фєнька (це кішку так звати) не чекала такої бурхливої реакції на свій героічний вчинок, але оговталася швидше за нас, і зіскочила на підлогу розкішним стрибком пуми, зачепивши пацюком Ідині коліна. Дико озирнувшись, вона взялася відгризати здобичі голову. Зрештою, це не цікаво, але ми тричі виносили Фєньку разом з її трофеєм на вулицю, щиро розхвалюючи котячі мисливські здібності: Назік тримав за хвіст пацюка, я тримала на руках кішку, при цьому ми обоє були в капцях, а я ще й в халаті; перехожі прутеніли, думаючи, що ми вигулюємо своїх домашніх улюбленців. І тричі Фєнька з’являлася нам в той самий спосіб в облямівці кватирки. І тричі ми непідконтрольно верещали, а Назік упускав цигарку.

Ввечері, маючи вщент пошматовану психіку, ми знову наллялися, а вранці Їздець ефектно вдерся до нашого флету на своєму їздецевому Харлеї, або навіть Вінсент Блек Шедоу… Моє тіло, ще навіть не протверезіле, перебувало, здається в кухонному кріслі в стані кататонічного ступору. І раптом в коридорі намалювалися три брутальні постаті, обліплені багнюкою та вапном. Випромінюючи якесь хворобливе задоволення, до кухні заплив мій чоловік і голосом Месії сповістив, що ці три кондоми є сантехніками, яких він особисто викликав. І тут «сантехнікам» ніби шлюз відкрили - в три пробуханих голоси з них почало перти лайно - «понти» на вибивання бабок, мовляв, «ви що срете туди, чи що?!» Мовляв, ми взагалі-то не займаємось вигрібанням лайна, мовляв, дзвоніть у фірму, і таке інше. Ситуація тривіальна, і мій чоловік відкрив було рота, аби поторгуватися з тими вишкребками, але тут несподівано стався «дубль». Моє тіло, мов чорт з табакерки, вистрибнуло з крісла у весь свій гігантський зріст, рот перетворився на якийсь віртуально-кислотний гучномовець, з якого щільним потоком понеслися низькочастотні матюки: «Ах ви ж виблядки, йобані в рота, іжаче лайно, сучі вишкребки, курва мать, якого ж ви, підори, приперлися, якщо ви, блядь «такого не робите»?! Ви, гандони блювотні, вилупки (чому вже не випадки, якщо припустити, що вони випали з мами на кшталт викидня? Або ще є кльове слово - вочевидьки від слова вочевидьок, - його вигадав наш комп’ютер) від вас тхне лайном, ви все життя лише в лайні копирсає теся, гадаєте, що можете згнущатися над людьми, і вам ще за це гроші заплатять, та йдіть ви на хуй, коз ли, викидні собачі! Якого приперлися, пролітаріят довбаний, треба було, блядь, в музиканти йти…». І тут мене відрубило: у моїй квартирі спало п’ятеро музикантів! Проте, «виблядків» наче вітром змело - ці смердючі дяді настільки спрутеніли від подібної зустрічі «тендітною господинею», що забралися геть, панічно злиняли, не вичавивши й звуку, навіть забули якийсь інструмент (який потім охрестили моїм воєнним трофеєм)! Чоловік прикипів до стіни з відваленою щелепою. З ванни виповзла заспана вокалістка Леська й промимрила: «А що сталося?».

«Нічого,» - прошепотів мій чоловік, - «Світлана щойно сантехніків на хуй послала».

Зрештою, з часом все дійсно минулося, крім двох речей. Перша - зник Майк, - викинув всю свою одежу (навіть фінічки і хрестик з шиї), перешмату - вав всі електричні й телефонні дроти, і - зник.

Друга - питання «куди подіти лайно?» так і лишилося нагальним траблом, адже лайна і всередині (а надто - в голові), і довкола, і в довколишніх стільки - вигрібай не вигребеш… і «реальність» геть обдовбана, і… словом… don’t trouble troubles tіll trouble troubles you!

__________________

Голомозі вікна пухнасте сонце крізь імлу ранкову запах суниць та свіжого укропу прикмети невимушеного розколу точильного каменя часу на два уламки: літо і… літо… Сновигають у хмарах ранкові трамваї й ранкові люди в автах запорошене пилком бурштинове місто в мушлі позаприродного поєднання літа й осені осені та весни… Час проростає всередину мене виштовхує волосся й нігті назовні - до сонця що сліпне серед бетону бо загубило твій слід на бруківці і Місто тепер не натягує струни що в серце вросли гачками для риби і тіло не йде по кривавому сліду - сомнамбулою за власним серцем і сонце заблукавши вчергове ридає і трощить позахмарний посуд і зимно і сумно від літніх істерик природи - і хочеться хочеться сонця й гарячого чаю.

ВИРОБИ ІЗ МЕЛЬХІОРУ

1. ІJAMAMALUS KU7R

ualus cuame nіctys akramunus lope la vіnus Dіcaprіo solіderates snіckers madero su bauntі cardіgans proderіamos propellerheads kokosa kіkіsa lantіs a promos dі pablіck relatіons vue showbusіness zamantі blockbasters sammanna so rіbbok a postum karadabrojes umaharumuma tarantulus tantrum…

Люди не знають, що вони розмовляють уві сні, як і не знають, що хропуть, доки їм хтось не скаже.

«Панківський сон», АукцЫон… Як небезпечно спати з кимось: переплітаються не лише тіла, а й сновидіння, - так, що їх вже не розплутати, - як волосся, думки, дихання і тепло…

В один з таких днів… В одну з таких ночей, коли вібрації сновидінь Великого Урбаністичного Термітника змішуються, наче в шейкері, коли монстроїдний мегаполіс збирає всі нитки свого павутиння - а вони вібрують і зсипають долу краплі дощу - до липкого епіцентру тіней… В одну з таких ночей, коли, попри дощ, виють зграї диких собак, а вітер потихеньку підступно ламає гілля - ніби крадеться в мокасинах з риб’ячої шкіри… В одну з

таких ночей Місту снився сон, який - це бачили ті, хто не спав, - тремтів у повітрі, наче кінострічка, що випадково зіслизнула з екрану на завісу дощу.

Проекція на стіни будинків і листя дерев… І в цьому сні сірі клони знищували одне одного за якоюсь хитромудрою схемою - неквапливо, навіть спрокволу (загрузали у випарах бензину та аерозолів) - за допомогою якихось дивних пристроїв у яскравих обгортках. Шоколадні батончики з силіконовим начинням вбивали наелектризованими моцаками замріяне желе, проштиркнуте зусібіч петардами, бігудями та лазерними олівцями…

Атомний йо-йо глибоко загрузав у черепі клона з пітбулем-відеоприставкою на ремінці… Якісь віртуальні фрікохряки розстрілювали кажанів прутнями, і в повітрі, неначе склом, розтікалася і сповзала у прірву кольорова блювота, розцяцькована напівперетравленими смаженими горішками… І все це не мало ані початку ані закінчення, ані кульмінацій, ані навіть звуку, - снодійна зомбі-картинка, що при пильному спогляданні перетворюється на дражливе мерехтіння порожнього телеекрана.

А вранці телевізори, пейджери, газети, спеціяльні комп’ютерні астропрогнози та радіостанції сповіщають про магнітні бурі, і кожен в Місті одразу заспокоюється: тепер зрозуміло, чому він прокинувся з медузою на обличчі й котячим лайном в роті!

Кожному все персонально пояснили. Магнітні бурі.

Уникайте укладання угод, вирішування бізнесових справ, трафік-джамів, пиятик, флірту, закордонних подорожей… Відкладіть візит до стоматолога та ветеринара, завітайте краще до астролога та психіатра.

2. НІКЕЛЬ

Робота у Гнеся була як глибокий фотель біля вік на мансарди. Більш за все вона скидалася на пурпурову пляму синтетичного кетчупа в епіцентрі крохмальної скатертини (там, де зазвичай встановлюють - як монумент на площі - вазу з квітами).

Гнесь підчеплював першу робочу годину срібною виделкою для салату і ціпенів надовго - доки у попільничці з недопалків не утворювався курган, схожий на мурашник. Тоді він кидав виделку до нікельованої ванночки для використаних хірургічних інструментів і йшов на каву.

Коли він повертався за півгодини - з риб’ячими очима і присмаком кетчупа в роті - на нього вже чекали факсові рулони - мов черваки після дощу.

Він кидав їх зіжмаканими у нікельовану ванночку для закривавленої вати й прогноєних бинтів, і підходив до вікна. Набирав у скляний баян «Рекорд» позавчорашньої мінералки з пластикового балона і робив ін’єкцію у неживий м’яз ґрунту в череп’яному чайнику, з якого стирчав гіпотрофічний алое. В баяні лишався «контроль» - трохи рудуватого кетчупу.

«Рекорд» брязкався у нікельовану ванночку для використаних штрикалок.

Досить часто глухо воркотів телефон, але Гнесь ніколи не підходив. Він боявся забруднити слухавку кетчупом і лишити свої відбитки пальців.

Скільки б часто Гнесь не мив руки, під кінець робочого дня вони виявлялися в кетчупі по лікті, і він був змушений і влітку ходити в светрі та рукавичках з чорної шкіри (шкіри чорного мисливця), щоби його не затримали при спробі перетнути кордон турнікетів метрополітену. Доводь потім «мусорі70 лам», що це не кров! І що єдине, яке за своє життя він скоїв убивство, - це вбивство Часу.

3. МІДЬ

Ірина Володимирівна мала серйозні проблеми з телефоном та знищувачем для паперів. І з телефонних розмов, і з паперів утворювалися цілі купи легкої вермішелі, схожої на крабову, так швидко, що Ірині Володимирівні здавалося, ніби вона має справу лише з кошиками для сміття, які їй доводиться виносити частіше, аніж Гнесеві мити від кетчупу руки. Щоразу груди Ірини Володимирівни гнівно коливалися, розгойдуючи хитро закручений в стилі рококо мельхіоровий кулон; на обліплених маскарою (а може й машкарою дрібних сподівань) віях вогшала образа повноцінної жінки, а з вуст рвалися невисловлені промови про «другий сорт», гідні поважної феміністичної конференції. Але за всім цим крилися ніякові й болісні міркування про «другу свіжість», змарнований час і «гдє моі семнадцать лєт…» … Ірина Володимирівна йшла по коридору з повним кошиком паперової вер-мішелі і думала про зміст буклету, якого подарував їй гінеколог на останньому прийомі. Там були кольорові фотки різних стадій розвитку феміністичної хвороби, навіть ускладнена вірусна форма «феміністичного шабашу», і великими літерами значилося: «Фемінізм - психовенеричне захворювання. Виникає на ґрунті тривалої відсутності статевого життя. Також причиною може бути затримка (або потенційна відсутність) дефлорації протягом 5 - 40 років з періоду статевого дозрівання. Не передається статевим шляхом (за винятком одностатевих, себто лесбійських стосунків). Найчастіше передається побутовим шляхом (басейни, сауни, конференції, збори, гендерні студії, Астрологічні курси макраме, сеанси масової психомастурбації вкупі з фізіологічною тощо). Фемінізм охоплює всі аспекти психофізичного функціонування жіночого організму…» Ірина Володимирівна думала про те, що «відсут ність статевого життя» у неї триває вже стільки, скільки треба для глибокого укорінення хвороби…

4. ЦИНК

Комп’ютер, як ревнивий гомосек, рідко випускав Міхаеля Цинкеля зі своїх обіймів, тунелів та міфів.

Каву Міша Цинкель пив просто на робочому місці, не відриваючись від монітора. Коли він запалював цигарку, а на моніторі недороблений лаєр замінювався таємничими островами і королев ства ми, населеними некромантами, єдинорогами, гідрами та іншими войовничими магічними почварами, з’являлося відчуття огиди до своєї дружини (яка, попри те, що він ніколи не телефонував з роботи додому, цілий день чекала цього дзвінка, кружляла довкола апарата, стримуючи в собі нестерпне бажання подзвонити самій) і до своєї доньки (яка триста разів на день питала у мами «коли-и-и тато прийде з роботи», наражаючись на мамині роздратування та сльози ненависті, сльози безпорадної павукособаки).

Мішині мрії про ніжну, покірну і пристрасну, як мулатка, стриману і чутливу, мов японка, хижу, як негритянка і пишну, наче кустодіївська «руская баба», коханку, вилітали повз скроні Ірини Володимирівни отруєними стрілами просто у вікно. Зі швидкістю ядерних боєголівок. Губилися десь у параної та смогові місцевого неба, завчасно налаштовані на відсутність цілі, яку треба уразити. Влу - чи - ти…

Вру - чи - ти обрізаний скіпетр - мішені, яка здатна засмоктати тиранозавра і виплюнути назад його неушкоджений скелет.

5. МЄДЄЛЬ-НІКЕЛЬ-ЦИНКЕЛЬ

- Через півгодини найбільша за останні десять років магнітна буря сягне свого піку, - сказала Ірина Володимирівна крізь повний рот висмоктаного чаєм лимону.

Гнесь дивився у вікно - на протилежному будинку висів величезний біґборд з кока-колою і сольним виступом Яловичої Вирізки «Я - твоя», що невиразно нагадував розчавлену пляшку кетчупа.

Міхаель ніяк не відреагував, бо саме піднімав шасі, себто був на тій межі зльоту, яка вже не залишає жодних сумнівів щодо перемоги.

- А особливо уважними треба бути Риболіям, Стрілорогам і Дівукам, - продовжувала колупати репліками Мішину потилицю Ірина Володимирівна.

- Ця ваша астролябія, чи астроблядія, чи як її там, - повна хуйня, Ірино Володимирівно, - озвався Гнесь, - я не вірю, що людині може, наприклад, поталанити сьогодні лише через те, що вона не належить до знаку Сракохряків, а завтра, приміром… ту саму людину заарештують просто у метро лише тому, що вона народилася під знаком Амбістоми… - Іро, будь ласка, зроби мені чаю, - раптом пролунав до Ірини Володимирівни Цинкель, а його очі були схожі в цю мить на щойновивержену сперму, - якщо вам не важко, - додав він, і лагідно посміхнувся в слід отруєній стрілі, що пройшла крізь шибу, мов кульова блискавка.

Гнесь озирнувся і з огидою подивився на Ірині вуха, наповнені кетчупом. Ірина Володимирівна раптом перетворилася на петарду (півроку безплідних чекань, півроку споглядання Мішиної спини, півроку! - після тієї пиятики на Восьме березня, коли геть нетямущиий Цинкель поставив її раком між кошиком для сміття і офісним стільцем, і виїбав так, як це вміють лише обрізані євреї…). Петарда готова була вибухнути просто зараз, просто не дожувавши цитрини, просто в труси - лише смикни за мотузку тампакс… Але «дякую» Цинкель вимовив тим самим тоном, яким півроку тому блював на спину і зачіску Ірини Володимирівни, - і мельхіоровий кулон загойдався у гніві й розпачі.

6. ІJAMAMALUS KU8R

Не так як ніч закінчується день,

і розділити їх дедалі важче

І місяць з голосом Едіт Піаф

монеткою не падає в ранкову прірву -

Його душа блукає небом цілий день

немов крихкий уламок порцеляни

І в гущу кавову занурює мізинця

сумний шаман-ацтек сновида-вечір

І як своїх не дарувати крил

зустрічним безвітрильним каравелам

Коли дерева вже забули про торішнє листя

і скоро розпрощаються з прийдешнім

Як в дзеркалі - обірвана струна мов

по воді пускає кола звуків

Й відбиток місяця занурюється в свічку,

щоб утекти в туман в обіймах воску

Лягти на дні - обличчам в прірву неба

де нашаровуються зграї риб на зграї чайок

Серед сліпого плетива води волосся

водоростей вітру зморшок світла…

І знати: день коли прийде нудьга

вважається останнім словом смерті

І першим начерком на полотні

з сирих конопель музики повітря…

Час - ближче до початку чергового робочого дня,

аніж до закінчення попереднього

Простір - космічне тіло, схоже на кульку

зіжмаканого паперу

Дія - сни на межі істерії

електронних пристроїв…

Ніч у мантії менструального кольору ходить

колами індустріального простору

На дротах дрімають зграями бройлери,

їхні сни перетворюють рекламні постери

І біґборди на чорні квадрати пустки,

вирізані з недоклеєного колажу Міста

Тільки хтось ще повертається поночі

з відпустки - у вени знайомих вулиць -

під настроєм Ференца Ліста

Кулею в незагоєному м’язі стирчить

світанок очманілими світлофорами

що кліпають очима в небо

Небо кольору юшки з морської риби -

сніданок забутого у чужому спогаді зліпка

живої потреби…

____________________

Чимдуж лечу Узвозом, підхоплена каламутним потоком травневої зливи - стискаю у жмені кольорові скельця, - розбитий твій образ - що до крові впиваються у лінію життя та Венерин горб. Моя рука схожа на розібраний допитливими дітлахами калейдоскоп. Серце на гойдалці.

З боків проносяться фіранкові поезії прочинених щиро назустріч травневим хмарам шибок. Ця вулиця - немов прадавній фоліант, - гортаю похапцем стіни будинків й брам. В долонях дахів - падучі зірки неначе вервиця. Вночі. А удень - погляди звідусіль, ніби мухи на голках…

ВАЛЬКІРІЯ З ПЕЧЕРИ

ПОПЕРЕДНІХ УМОВ

Оповідки топографічного кретина

Кава з тарганами. Пиво з недопалками. Безсонне комп’ютерне око…

Різьбяр з галюцинацій параноїдальної гарячки ворогів щойно закінчив надзвичайно делікатну роботу. Робота вимагала неабиякої концентрації уваги потаємних фасеток третього ока, надзвичайної зосередженості й злагодженості в роботі всіх без винятку… а надто - острівців Лангенгарса. Різьбяр Гапагавор задоволено відкинувся в медитативному кріслі. Тепер він міг більше ніколи не дивитися на свій витвір, і ця обставина тішила його печінку.

Тільки уявити! Посередня, кондова, поширена серед різноманітних верств населення планети галюцинація завдяки його геніальній наполегливості перетворилася на справжнє параноїдальне диво!

Гапагавор навпомацки загорнув те, що нагадувало вишукано вирізьблені з дерева та цегли сполучені посудини, в свою улюблену оксамитову краватку, яку він навмисне почепив у вірному передчутті закінчення шедевру. З посмішкою відмітив про себе, що, пересуваючись обережно, - з рукою, простягнутою якнайдалі від закрученої на сто вісімдесят градусів голови з міцно заплющеними очима, і якнайближче до балкон, - він схожий на свого сусіда - сновиду. Так він дійшов до прочинених дверей балкону, і щосили викинув грудку густосинього оксамиту на вулицю. Разом з рукою, але мистецтво ж вимагає жертввввввввв!..

Звісно, якщо один просторово-часовий відтинок приклеїти безпосередньо до наступного без плавких переходів, вийде захопливо. Динаміка реальності створюється саме завдяки склейкам у стик… Тому ніхто не бачив, як чудовий галюцинативний витвір утнув у повітрі спіраль (саме таку, яку описує осінній лист або паперовий літачок) і впав на волосся перехожої дівчини. Так само ніхто не бачив, як рука Гапагавора відірвалася від галюцинації, описала в повітрі параболу, викинула перед самим тротуаром ядучо-зелене сальто-мортале і гепнулася в калюжу.

Музика надзвичайно сприяє динаміці довколишньої картинки, а музика саме і лунала: хтось жбурнув з балкону плеєр (імовірно, сусіда - сновида), і з його «вух» долинав чи то Garbage «І’m waіtіng for you», чи то «Cozmіc blues» Janіs Joplіn.

Визначити було важко - вочевидьки, в плеєрі поступово сідали батарейки.

Отже, дівчина провела рукою по волоссю і подумала: «Або я буду багачкою, або треба повідстрілювати ворон!». Називати ім’я дівчини нема потре би, бо хто завгодно здогадається, що подумати таке про галюцинацію могла лише Еля.

Еля спустилася в андеґраунд. Через присутність двох міліцаїв та масної тьоті з пикою тапіра, що стояли біля турнікетів, підземне довколище не здавалося ані оксамитовим, ані вельветовим, ані навіть велюровим. Еля зітхнула, і вирішила придбати синю пластмасову блямбочку на шкоду пляшці пива.

Трійця флегматично спостерігала, як Еля обмінює жетон на зелену стрілочку: не було причин для хвилювання, адже людей мало, і проскочити за кимось на шару непомітно Елі не вдалося б.

На платформі з’ясувалося, що потяг потрібного Елі напрямку стоїть на станції вже півгодини, людей у нього напхалося, мов ікри в жабу - невідомо як зачинятимуться двері. Еля заплющила очі, притисла до грудей вишитий бісером заплічничок і щосили занурилася у пальта, сукні, краватки, гудзики, - мов у щільно зім’ятий пластилін. Вона згадала сюжет з якогось науково-популярного фільму: самиця дельфіна стрімко спливала штопором з чималої глибини на поверхню… Людський пластилін всмоктав Елю. Всі змушені були вийти зі стану кататонічного ступору і заворушитися, аби відновити більш-менш зручні пози. У такий спосіб Елю пропхали аж до протилежних дверей, що на цій гілці ніколи не відчиняються. Еля приліпилася писком до скла - прямо в білий трафаретний напис: «Не прислоняться», і подумала, що «слон» українською буде «туля».

Не встигли всі знову вклякнути, як двері з гуркотом зачинилися - на платформу щось посипалося, підлогою щось покотилося, - задвигтіли вагони, і крізь слово «слон» підземна темрява замиготіла болотяними вогниками.

«… Наступна станція - Площа Люциганів». - прогавкала стеля.

Десь за спиною ліворуч блякла дівчина тримала однією рукою (схожою через фінічки аж до ліктя на яскраву тропічну рептилію) горішній поручень, аби не впав на коліна тих, хто встиг сісти. Інша рука з розгорнутою книгою Аве Ніглая «Монс і родзинка.

Сміх у пустелі. Між двох дзеркал» розгойдувалася перед носом пані Візаві. Іноді перечіплювалася сторінкою за густо нафарбовані й тому схожі на гребінці вії пані.

Еля відчувала волоссям на потилиці, як дівчина намагається читати: очі її ковзають в середині другого абзацу, мов рибки в акваріумі, що їх збовтує в кузові величезний камаз: «… і прийшов Ісус на гору, і мовив у натовп таке:…». Ось вполювали, вхопили за хвостик «натовп» і причепили канцелярською скріпкою: «… натовп таке: «Вас прийшло сюди послухати мене аж п’ять тисяч, і що, ніхто не спромігся взяти з собою канапок?!»

«Станція Рапайнамська Площа. Обережно, двері зачиняються. Наступна станція Атаса Збоченка.»…

Об’явами заклеєні стовпи («Пий - і схуднеш!»), вагони («Шпалєри для унітазів та санґінекотехнічне обладнання»), шиби зсередини («Духовні семінари з проблем тантричного сексу в умовах урбанізації та кінця світу. Семінари веде космотантричний секс-інструктор Анхра-Манью-Pіstols) і зовні («Шкарпетки більше не смердять! Новий підбілювач - проти тарганів і НАТО»), стіни («Нові протигрибкові лаки для гоління нігтів від Freddі!»), мармур («Салон МЕДЕЯ пропонує мед, лілеї та condoms з протизаплідними шипами!»), спи ни («Зоонекропедофіл!»), дзеркала («Сам ти копрофаг!»), - Елі аж голова розболілася…

Вона весь час ніби знімала кіно

Ніби вчилася повивернуті сподом очі

Мастити скальпелем на скло та лайно,

Що виникає довкола - ось-ось оточить…

Не вирваний з сюжетного контексту,

А, навпаки, пристріляний експромт

Червоним карамболем влучив в сексту

І перебив хребет почварі нот

Страшне, коли в зіницях - гральні кості

І посмішка - мов «риба» в доміно

А риба, вбрана в доміно, - іде на дно

У незбагненній передсмертній млості.

Летіла - зачепилася крилом

За цвях віконниці напудрена нічниця

Це генетично-узагальнений синдром:

Спимо на реях, впевнені: це - сниться!

Хтось стрілку пересунути не встиг

Хтось потягу дав фад замість вугілля

Болотними вогнями мерехтить довкілля

І машиніст у плеєрі не чує рук та ніг…

… аж тут тобі раптом… … краєчок (язик не повертається назвати це подолом) Еліної спіднички (в народі подібне ультраміні зветься «максі-пояс») відчув легкий, але зухвало - впевнений дотик чиїхось пальців. Вказівного та великого пальців - так, ніби між пучками звичним жестом розтирають порошинку, зняту з вилоги, аби струсити її геть. Безперечно, чоловічих пальців. Тканина нашорошилася, гаряча опійна хвиля бухнула в еліне тіло, а думка так і не встигла виникнути, бо зазвичай жіночий мозок (принаймні Еля належала саме до цього типу жінок) миттєво і надовго відключається від подібного штибу несподіванок.

Спідничка відчула себе вочевидь зайвою на цій істоті, і спробувала розслабитися.

Про всяк випадок обережно, але вже вся п’ятірня прокралася до тієї самої примітки, де непрозоро зазначено, що Еля носить нижню білизну від верто - умовного стилю: дві вервечки і один (не біль ший за пачку «Vogue») трикутничок. І що саме в місці стику вертикальної вервечки з трикутничком - у надлегкодосяжний контрапункт до цієї бікініскрипічної теми - можна плавко занурити - спершу - середній палець (більшість чоловічих іс тот, теж, і аж ніяк не мозком, відчуває категорію істот жіночої статі, де безпечну можливість подібного штибу несподіванок гарантовано). Єство - волога - бо - людина - на - сімдесят - чи - скільки - там - відсотків - складається - з - води…

«Станція Гарб’івка. Наступна станція Сновоблонь. Громадяни пасажири! Виходячи з вагону, не залишайте свої речі.» - Сновигали в шибах звукові рядки. … у Елі склалося враження, що оточуюче - натовп (який важко розхрінити на окремих людей) у вагоні метро - їй наснилося, бо важко уявити собі, щоби чоловік міг тааааааааак трахнути (і взагалі трахнути) в подібній ситуації. В тому, що її високопрофесійно дере досить потужний прутень, вона не могла сумніватися. Гіпотезу про те, що саме це - сон, довелося відкинути одразу і без вагань (в чому - в чому, а в сексі Еля могла відрізнити реальність від сновидіння, чого не можна було з упевненістю сказати про інші боки її життя).

До тієї терпкої миті Еля була впевнена, що подібне в громадському транспорті дозволяють собі лише японські та «гонконголезькі» маніяки (і навіть не в години пік, а, приблизно, після другої ночі - до котрої в країнах сходу працює андеґраунд Еля не знала, - коли вагони порожні, і тільки якась самотня і приречена за законами віктимології ідіотка…), та й те в трілерах, детективних романах, або… ааааааааа… щщщеееееееее… щооооооо оо…. цеееееееееее…. їййййййїїї… власссснааааааааа…. дааавняяяааа…. е - ро - тииииииииич - тич - тич - на! - фан - та - зззззззззі! - йяяяяаааааааауууууу…

Як цей «заспинних справ майстер» примудрявся пестити Елю звідусіль - ніжно, легко і наполегливо, - коли у натовпі було не те щоби не поворухнутися - не продихнути… професіонал… мабуть не надто велетенський на зріст, якщо так зручно (Еля була маленька)… потяг, звісно, зупинявся, ті, що розташувалися ближче до дверей, навіть намагалися виходити, дехто примудрявся заходити (занурюватися), - Елю штовхали щільно зліплені людські тіла… рух потягу додавав доречного похитування….

Понад людськими головами кахикнуло: «… стан ція Сновидійська. Наступна станція - Героїв Блюзу».

Еля належала до категорії жінок, що їм отак, ззаду - найприємніше, але саме так вони чомусь не можуть скінчити. Судоми партнера Еля теж не відчувала, до того ж він продовжував… У Елі склалося враження, що він прагне будь що задовольнити її. І від того їхнє зростаюче напруження розпалу з’єднує їх за принципом сполучених посудин, зациклюється, не знаходячи виходу…

Перед кінцевою зупинкою незнайомець однією рукою загорнув Елю у свій плащ і міцно притис до себе, а іншою схопився за бічний поручень, - і скільки їх не штовхало, крутило, кидало і тягло до виходу хвилею натовпу, що прагнув якнайскоріше вивільнитися, випручатися, визволитися, виборсатися…

«Станція Героїв Блюзу. Кінцева. Поїзд далі не йде. Звільніть, будь ласка, вагони.»… … - вони таки лишилися у вагоні. Самі. Двері зачинилися. Потяг рушив. Світло не згасло.

Еля впала в якийсь коматозний стан: збудження не проходило, натомість паралізував страх. Як не смішно, страх не того, що тепер, коли вони лишилися самі, цей маніяк може її вбити чи покалічити, а того, що ось зараз їй доведеться побачити його, і, можливо, він виявиться якимось потворним виродком. Або скаже, що хворіє на СНІД. Або - ще гірше - сповістить її про те, що він - курсант танкового училища.

Він повільно розвернув Елю до себе, - вона була слухняною загальмованою маріонеткою, єдине, що вона зробила - рефлекторно, - зіщулилася та щільно замружилася.

- Не бійся, я не потвора. І не хворий. І я в презервативі… А ти гарненька. Я теж трохи боявся побачити якусь «Cocoza kіkіza»… Ну?..

Еля ледь розплющила одне око, майже нічого не побачила, і розплющила друге.

- Нічого… Ти привабливий. Мені жовтоокі брюнети подобаються. А ти не курсант?

- Ні, я не курсант. Я музикант. І давай більше нічого про себе одне одному не розповідатимемо.

- Ти навіть не хочеш знати, як мене звуть?

- Яка різниця? Тобі буде зі мною ще краще, якщо я скажу тобі своє ім’я? - При цьому він обережно перекинув Елю на сидіння, так, щоби вона через його коліно не могла (навіть якщо би захотіла) стулити ноги.

- Який ти зухвалий, - млосно промовила Еля, - звідки ти знаєш, що мені з тобою сподобалося?

- Кралечко, не кокетуй, тобі це погано вдається.

Виходить вульгарно і дешево, а ти - не дешевина.

- Ти читатимеш мені моралі?!

- Отож! Давай краще зробимо це ще… і це… і ще раз… і це… і оце… і щещещецецеоцеце -оце-це-оцеще - м-м-м-ммгм?

- Ааааааууу!..

Одну. Другу. Третю… … пігулку розчиняв Гапагавор у склянці прозорої води. Мовчки дивився на бульбашки і передчував, як мігрень перетвориться на такі самі. Розчиниться і остаточно вщухне через десять хвилин після того, як він вип’є розчин.

Гапагавор взяв лакмусову смужку (відсутність правої руки відчувалася чимдалі більше, це дратувало, власне, тому і мігрень розігралася) і опустив її у склянку. Смужка почервоніла. І різьбяр зрозумів, - трохи запізно, - що запитання стосовно кислотнолужного балансу розчину було неделікатним. Але він і розлютився: ця дурна смужка тільки й уміла, що червоніти! Доводилося щоразу лізти пальцем в якусь чергову отруту! Але, ясна річ, пальці в якості індикатора мало чим могли прислужитися. Геть усі десять швидко набули жалюгідного фіолетовозелено-буруватого кольору. Схоже на їжаче лайно.

Якщо з цього боку оцінювати проблему, то добре, що пальців тепер лишилося тільки п’ять.

Гапагавор ковтнув розчин і постукав в стіну сусіди-сновиди.

За мить сусіда-сновида представ перед очі Гапагавора у перпендикулярному відносно балконного бортика вигляді. Ще за мить він переступив через край балкона до кімнати, обійшов її (але не так, як всі люди, а по стіні - через стелю - до протилежної стіни), і зупинився там, звідки почав.

Себто на чорнильній плямі на паркетині. Очі його, як і належить, весь час були заплющені, а посмішка - ідіотська.

- Тобі личать червоні лінзи, - зазначив Гапагавор.

- Як ти побачив?! - Здивувався сновида.

- Ти через них такий щасливий, що це написано у тебе на повіках.

- А тобі пасує синя краватка, - хитро посміхнувся сновида, і додав раніше, ніж Гапагавор встиг запитати, - вона - на твоєму серці. Ти - майстер. Ти готовий все віддати заради творіння, і саме творіння (заради нього ж) також. Бо вони живуть…

- Не треба… В моєму серці живуть декілька речей, які я дуже люблю, але вони створені не мною…

Люблю настільки, що можу навіть розлучитися з ними… Відмовитися від - хе-хе! - так би мовити, фактичного володіння… Бо моя власність - це моя любов… А до своїх витворів я байдужію, щойно їх завершено, ти ж знаєш…

- Мені сьогодні довелося пережити щось подібне! Я оце слухав таку касету… Це була така му86 зика… Така… Одне слово, довелося викинути плеєр щойно касета скінчилася!

- Послухай-но платівку. Це запис моєї останньої роботи.

- Ти завжди вмикаєш програвач, коли щось вирізьблюєш?

- Ні, лише коли відчуваю справжнє натхнення…

Ось. Слухай… … А-а-а-а! О-о-о-о! Трохи швидш-ше… ні, о Бож-же!- по-віль-ніш-ше… в такт… стривай… Ні, я не можу більше!!!

- То давай, ну ж-бо!..

- Я з тобою…

- Давай! Ти встигнеш ще раз!… і ще… … і ще… і ще раз!.. Ай-йяй-яй! Ш-ш-ш! Щщщщщщщщ…

- Це що, хтось трахається?

- Еге ж, у метро.

- У метро?! У відстійнику?

- Поки що ні. Вони туди доїдуть, як скінчать.

- Це надовго?

- Та ні. За годину вони вже виїдуть на кінцеву з іншого боку. - І весь час лише стогони та зойки?

- Не знаю, сам іще не слухав.

- Ну, гаразд… Хоч би коментували, чи що…

- А ти сам, коли б опинився на їхньому місці, коментував би?

- А вона гарненька?

- Приваблива… Така, знаєш… пікантна штучка… з тих, що на перший погляд видаються «неземними створіннями», які вдають, що «навіть і не пісяють»…

Те іще блядво…

- А він?

- Приємний зовні. Os umerosgue deo sіmіlіs…

«Творчий збоченець», але безпечний. Бездоганна інтуїція: об’єкт зазіхання обирає завжди просто в яблучко. - Гапагавор зиркнув на сновиду, і з його очей посипалися на вилогу та манжети іронічні бісики. - То що, коментував би?

- Навряд чи.

- Отож-бо й воно!

Такої судоми Еля ще ніколи не відчувала: в ній наче величезний птах бився…Gentle Gіant… Це змусило її скінчити ще раз, і ледь не знепритомніти. В цю мить потяг зупинився, і світло у вагоні згасло.

Вони водночас оговталися. Еля автоматично матюкнулася: дуже весело розшукувати навпомацки в повній темряві свій одяг! Він засміявся і потягнув Елю до себе.

- Йди сюди, я хочу тебе ще.

- Я хочу курити. І хочу знайти свій одяг. І ще мені хотілося б знати, куди ми заїхали, і як тепер вибиратимемося звідси.

Він, не випускаючи Елю, потягнувся, пошарудів рукою по підлозі. Намацав плащ. Знайшов кишеню.

Цигарки. Запальничку. Підпалив цигарку і простягнув її Елі - просто до рота. Еля затягнулася. Він - після Елі. Еля перехопила цигарку. Затягнулася смачно і глибоко.

- Слухай, тут, напевне, не можна курити.

- Напевно. - Прошепотів він у саме еліне вушко, пестячи її пипки.

- О-о-о-о, ну ні…

- Та-а-а-ак…

- Паф-ф-ф-ні-і… - Еля випустила дим.

- Так-тааак-ки-цю-ню… бо-я-хо-чу…

Гапагавор зі сновидою прирекли вже пляшку синього коньяку (на честь синьої краватки), і докінчували пляшку червоного коньяку (на честь маловідомого серед північних урбанізаторів свята Кундаліні). Гапагавор мружився, курив скручений з пергаменту величезний джойнт і повільно випускав з рота й ніздрів попелясто-зелених димових почвар.

Сновида чемно, але щиро сміявся з пісеньки, яку мимрив Гапагавор, акомпануючи стогонам та зойкам на платівці:

Я був зе-ле-ним, коли Червону Троянду зустрів

Я так закохався, що взяв та і з’їв

Чер-во-ну Тройя-я-а-анду!

Я гадав, що я-перший!

Невдовзі у мене живіт заболів

І лікар веселий мене сповістив,

Що в шлунку моєму живе гробачок

І купа трояндових колючок

Тройя-я-а-андо, невже я - не перший?!

Першим був гробачок

Він не їв колючок

Він прогриз серединку

В пелюстках Тройя-я-а-анди-ха-ха-ха!

- Ха-ха-ха! Що це за гуркіт і чоловічі голоси, Гапагаворе? Ха-ха-ха! Тройя-я-а…

- … а-а-нда… Це? Мабуть, працівники метрополітену… Будьмо?

- Будьмо!

Вони цокнулися і випили. Осушили колби до дна!

Різке світло ліхтарика вдарило Елі просто в очі.

Повз мозок майнула парочка котів, що з вереском пирскають в різні боки від струменю холодної води з відра горішньої сусідки.

Чоловіків було двоє. У спецодязі та з шахтарськими ліхтариками…

Сновида вже очманів від диму Гапагаворової цигарки. Кольорова коньячна отрута струменіла з його вух.

- Ти не пригостиш мене такою цигаркою?

- Залюбки, друже! Тримай… - Гапагавор підхопив пінцетом підпалену проскурку сухого спирту і підніс до цигарки блакитне полум’я. - Bono anіmo sum! А ти, здається, аж пашієш pudore adductus?

- Не від сорому… Знаєш, я бачив учора на даху таку дивну руду кішку…

- У тебе на спині нічого не написано? - Розреготався Гапагавор.

- Це лише levіtatіs est. Твою легковажність.

Я люблю котів. Магічні, загадкові, гордовиті створіння…

- Aegrotі a medіcіs sanantur! Не ображайся, я тебе чудово розумію… Vіrtus contіnentіae… -… слухай, що там відбувається? Схоже на радіобойовик, чи то пак, вестерн…

- Поки ти розповідав мені про котів, ті двоє поставили «хлопчика з обличчям і плечима бога» перед фактом, що зараз трахнуть його кобіту! А тепер він саме б’є їм обом пики.

- Справді?! Як цікаво! Цікаво, чи встиг він щось на себе натягнути, чи гамселиться з ними прямо в оголеному вигляді?

- Слухай, ти просто якийсь садист, друже!

- Ні, я просто естет. Якби він бився з ними голий, в цьому було би щось еллінське, якась давньогрецька велич, краса… Як на олімпійських іграх. Я ностальгую…

Поїзд виїхав на кінцеву зупинку з іншого боку платформи саме коли Еля встигла привести до ладу свій зовнішній вигляд. Еля майже ні про що не думала, і настільки квапилася, що жодного разу навіть не подивилася на того, хто втягнув її в усі ці пригоди. Еля забула геть усе, що було в її житті до бійки у вагоні. Еля й досі трусилася від того, що сталося, і навіть не раділа з того, що все закінчилося доб ре. Еля хотіла лише одного: щоби все, геть усе, як найшвидше закінчилося остаточно. А він принишк раптом. І мовчав. Лише підійшов і тихо став у неї за спиною. Імовірно, зібрався пригорнути Елю до себе, але прочинилися двері - й до вагону вдерся натовп.

Протягом кількох зупинок Еля перебувала в ступорі, анічогісінько не бачила, не відчувала, не розуміла, не пам’ятала. В голові лише глухо, ніби зі слухавок плеєра, що валяється досить далеко від неї, крутилася якась ідіотська пісенька про якусь ідіотську троянду. А може, це було радіо, бо пісенька змішувалася з дивними перешкодами, схожими на чиїсь: бурмотіння, сміх, кахикання, і дзеленчання якихось скляних предметів.

А перед очима блимали - теж з перешкодами - якісь ідіотські мультики: кольорові плями, бите шкло, двоє якихось божевільних, ніби-то пластилінових, чоловічків з флейтами. І з дірочок їхніх флейт валив густий кольоровий дим…

«Станція Майдан Снозалежності. Обережно, Doors зачиняються. Thіs іs the end. Наступна станція - Гапагаворська. Шановні громадяни пасажири, коли виходите з вагону, не залишайте своєї сечі…» - прошепотів Елі на вухо надтріснутий голос потойбіччя. І Еля раптом включилася, і відчула, що її випадкового незнайомця за спиною немає. І що їй щось заважає в рукаві курточки…

«… та зужитих презервативів…»

- Ох, Гапагаворе, я задихнуся! Давай-но вийдемо на балкон, подихаємо повітрям.

- Ходімо.

- Що це ніби луснуло в кімнаті?

- Ти почув! Який я радий! Ти навіть уявити не можеш, як ти мене втішив!

- Поясни, заради Дога мармурового, чим це я тебе так втішив!

- Ти почув як вона почула звук ляпасу з іншого кінця вагона! Розумієш?! Це ніби друге дно сполучених посудин… Заключний акорд мого шедевра! …

«… не залишайте свої речі.»…

Гапагавор зі сновидою ще довго розмовляли, перш ніж розпрощатися і розійтися по своїх помеш кан нях. Сновида, щоправда, перед тим, як іти до дому, ще прогулявся на дах. Але в цей час він

уже міцно спав, і йому снилася чорно-біла вулиця, що далеко внизу. І чорно-білою вулицею танечною ходою - крізь сірі, схожі на дощ, перешкоди телеекрану, повз чорно-білий (сірий, прозорий) плеєр, що валявся на тротуарі, - йшла приваблива чорнобіла дівчина. І на ходу палила чорно-білу (сіру, прозору) цигарку. І на ходу витягувала з рукава чорно-білої курточки синю оксамитову краватку. І лунала дивна якась музика. Лунала з чорно-білого (сірого, прозорого) плеєра, що валявся на тротуарі. І від цієї музики сновида уві сні плакав. І всі коти були чорно-білими. Сірими. Прозорими…

_________________________

Від ходи земля зіщулюється, мов слимак стискається в жмуток десь там, у найглибшій по коридору кімнаті своєї мушлі і звідтам плюється на парасолі і корчиться від недопалків і ще - скидає мов шкіру змія з себе крила і перехожі кажуть: «Осінь.», спираючись на парасолю; поруч - собака на ремінці, цигарка - як зайва фаланга і на асфальті біля лівої мешти - торба картоплі або пакет з супермаркетовими дивами.

У МЕНЕ ВСЕ Є, І МЕНІ НІЧОГО

ЗА ЦЕ НЕ БУДЕ

«Дивовижну будову має урбаністична людина, і топографічні її вчинки не менш дивовижні, - думала Ліка (іa href=http://www.lіka.com.ua target=_blank«LіKa»/a/і), намагаючись збалан сува ти зовнішній гуркіт з внутрішньою тишею. - Але, з іншого боку, для них нічого дивного в цьому немає. Вони дуже швидко забули, яким не так вже й давно було їхнє Місто і яким було Мертве Місто - «місто у місті»; а он ті школя рики біля дверей взагалі можуть і не знати про нього… маленькі майбутні пращури мутантів з неприродно розвиненими від натискання кнопок великими пальцями рук… може у наступних поколінь тільки й лишиться, що один великий палець для натискання різноманітним кнопок, колупання в зубах і для вказування на щось…» Ліка знову згадала посмертний топографічний відбиток Мертвого Міста (href=http://www.deadtown.com.ua target=_ blank«Мертве Місто»/a/і), схожий на електронну плату якогось архаїчного запилюженого своєю величчю пристрою - архаїчного для тих місць, звідки вона повернулася і про які нічого не пам’ятала, крім подразливого відчуття чогось заїбало мій шедевр безладдя дідусь Барроуз, «Голий сніданок» чужого, бездоганного і неосяжного. Буває так, що плід помирає й усихає в жінці - організм, щоби уникнути зараження, муміфікує його. Так сталося і з Містом, в якому Ліка народилася, жила, яким жила, яке носила в собі, і тепер зрозуміла, що воно перетворилося на мумію прекрасного плоду в бурштиновому узварі її тіла, її душі, уподібненому кольором й запахом до вод, що омивали, текли вздовж і крізь її Місто. Глухий біль, схожий на все осяжний похмільний сором, тицькався тупими ку тами в серце, в мозок, в печінку, стискав нудотно своїми пружними моцаками світле яблуко сонячного сплетіння, навалювався і огортав, і чавив ззовні настирливим почуттям гіперсамотньої безвиході, бо таким болем, як і докорами і душевними муками похмілля, неможливо з кимось поділитися.

Пухкі хмари, немов у повільному водокруті, ходять колом попід віями і повіками темного небесного ока, в якому жевріють іскри зірок - як життя нічних комах. У Нього (єдиного, хто чув це Місто, як жоден з паршивих українських інтелектуалів, серед яких заведено презирливе до Нього ставлення) - у Нього кровообіг починався у брудних судинах травневих потоків зливи на Узвозі. Його нерви вросли у брук, і легенями - поміж написаних морфіновим розчином й контролями рядків - ходили буйні хащі на схилах. Його серце билося в дзвінниці Хрестовоздвиженської, й підліткові нічні полюції заливали гірким конопляним молоком і гречаним медом повного місяцю Лису гору і Татарський цвинтар… Але містика Його Міста вичовгалася мільйонами ніг очманілих прибульців з мальовничих периферій, бо ж - «сталіца»… чого вони тут шукали, припадаючи ненажерливими карієсними пащами до джерел гіркого відьомського молока (що має спільну з нічними полюціями природу) - молока, змі шаного з кров’ю потрощених будинків, з цегляним пилом і пилком конопель; гризучи у звіриній нестямі м’які розсмоктані пипки Матері (Матері Гарадов Рускіх)?! Шлейфа Великої Американської Мрії? Вони би і його також роздерли би на шмаття, але ж - роздерли мантію смарагдового Андрогіна, випили, вичерпали генетично загрубілими долоня ми з обкусаними нігтями магію Батька і Матері в особі Неповторного Міста - Мертвого Міста…

«Піздєц всім сподіванням!»…

Крізь усю цю тотальну мляву маячню, проти якої модернізоване тіло чулося цілковито безпорадним, Ліка не встигла відреагувати на блискавичне завору шення, що промайнуло вагоном метро від дверей до дверей - тільки побачивши обурені й наля кані обличчя розштовханих брутально пасажи рів і шкіряну спину останнього з вибігаючих «заворушників», на мить включилася вдовколишнє. Її також міцно штовхонули - аж крутонуло тілом і збовтало останні нашарування думок, - включилася вона вже коли автоматично підводилася з колін монументального добродія (той від несподіванки лише й встиг, що притиснути до грудей газету з напіврозв’язаним кросвордом, а гелеву ручку непоправно упустив).

- Вибачте, - промимрила Ліка, хапаючись за ручник і відчуваючи, як з дратівливим шурхотом молекул її знову обліплюють люди, притираючись в тісному просторі вагону, аби знову утворити щільну масу, так несподівано знагла зруйновану цим вочевидь по-американському бойовицьким викидом. Ліка вирішила покинути це зосередженопараноїдальне скупчення і почала проштовхуватися до виходу.

Електронний годинник показував 12:12:12,.. 13,.. 14,.. 15,.. і Ліка машинально, за давньою дитячою звичкою, загадала бажання. Бажання це за своєю поквапливою і пожадливою розмаїтістю (поки не добігла хвилина) охоплювало купу різних виразних і невиразних бажань (скільки разів вона казала собі, що треба загадувати щось одне, реальне, конкретне і здійсненне!), і в кінцевому підсумку зводилося до чогось на кшталт «щоб у мене все було, і мені за це нічого не було».

Ескалатор з упертістю мурахи тяг Ліку нагору.

Ліка ворушила в кишені монети, ключі, камінці, крихітну гілочку з чотирма шишечками, одна з яких вже відвалилася, пісок забивався під нігті, і це дратувало…

Я НЕ ЛЮБЛЮ: кефіру в поліетиленових паке тах, коли треба зрізати кутик ножицями… Я НЕ ЛЮ БЛЮ: тупих ножів, алюмінієвих та пластмасо вих столових приборів і посуду, масивного криштале вого посуду жлобсько-помпезної архітектури - «окраси креденсів та святкового столу», штучних квітів, килимів на стінах… Я ЛЮБЛЮ: Л І Т О… Я НЕ ЛЮ БЛЮ: поганої чутності у телефонних розмовах… Я ЛЮБЛЮ: коли на дворі дощ, а на колінах воркотить кішка… Я НЕ ЛЮБЛЮ: газети замість туалетного паперу… Я ЛЮБЛЮ: зручний одяг, про який одразу забуваєш… Я НЕ ЛЮБЛЮ: засобів масової інформації… Я ЛЮБЛЮ: поцілунки за вухом, вздовж хребта, в долоні, зап’ястя, внутрішній згин ліктю, між грудьми, у кутиках вуст… Я НЕ ЛЮБЛЮ: коли вітер наліплює волосся до помади на губах, а на фарбовані вії падає сніг чи дощ… Я ЛЮБЛЮ: нічого не робити… Я НЕ

ЛЮБЛЮ: черствого хліба і замерзлого масла… Я ЛЮБЛЮ: сидіти біля багаття… Я НЕ ЛЮБЛЮ: втрати контролю над дозою алкоголю… Я ЛЮБЛЮ: одужувати після хвороби (запах апельсинів - це не запах дитинства і зимових свят, це запах лікарні)…

Я НЕ ЛЮБЛЮ: презервативів і взагалі всіх цих протизаплідних засобів, а надто - «вистрибування»… Я ЛЮБЛЮ: дощ, зливу, прибій, травень…

Я ЛЮБЛЮ: закурювати під каву після тривалої перерви і на ситий шлунок… Я НЕ ЛЮБЛЮ: чоловіків, які говорять лише про себе, роботу і секс (звісно, знову-таки крізь призму «себе-коханого») і вважають за краще взяти тобі обід і коньяк ніж подарувати квіти… Я ЛЮБЛЮ: тишу… Я НЕ ЛЮБЛЮ: перебувати на одній території з батьками… Я ЛЮБЛЮ: збіг музики з нюансами настрою… Я НЕ ЛЮБЛЮ: цькувати себе всім, що «треба зробити» під час творчої кризи та маніакально-депресивного авітамінозу… Я ЛЮБЛЮ: несподіваний перегляд хорошого кіно… Я НЕ ЛЮБЛЮ: не надто бажаного і не надто цікавого товариства, коли тягне до спілкування і якихось дій, бодай «сходити на каву»…

Я ЛЮБЛЮ: довго спати і прокидатися поруч з коханим… Я НЕ ЛЮБЛЮ: розмов про жіночу долю, про фемінізм, статевий расизм etc… Я ЛЮБЛЮ: порожні трамваї та метро пізно ввечері… Я НЕ ЛЮБЛЮ: себе з бодуна… Я ЛЮБЛЮ: гуляти Містом самій чи з коханим… Я НЕ ЛЮБЛЮ: громадського транспорту… Я ЛЮБЛЮ: сидіти на репетиціях «Королівських Zaйців»… Я НЕ ЛЮБЛЮ: совкових кулькових ручок з масним синім чорнилом… Я ЛЮБЛЮ: гроші… Я НЕ ЛЮБЛЮ: безплідних мрій і безплідного чекання, що відбирають стільки здорової снаги… Я ЛЮБЛЮ: коли навалюється «натхнен99 ня» і не відпускає, поки не виплетеш (не зробиш з якогось раптового мотлоху, мушель, шкіряних шворок, коліщаток годинникового механізму чи бодай інших несподіваних дитячих скарбів) фінічку, або щось не напишеш чи намалюєш… Я НЕ ЛЮБЛЮ: ґвалтівного пробудження рано вранці (не в сексуальному, а в побутово - дієвому сенсі)… Я ЛЮБЛЮ: курити траву з «однохвильцями»… Я НЕ ЛЮБЛЮ: солодких яблук зимових сортів, вареної цибулі, вареного буряка, вареного жиру, кип’яченого молока (а надто - пінки), солодких газованих напоїв кольору рідкого лайна… Я ЛЮБЛЮ: коли руки пахнуть свіжою сирою рибою, чи м’ясним фаршем, чи будь-якими харчами під час приготування їжі, і ще трохи - опісля… Я НЕ ЛЮБЛЮ: смороду лайна в туалеті після знайомої людини… Я ЛЮБЛЮ: коли проблеми вирішуються самі собою з плином часу…

Я НЕ ЛЮБЛЮ: коли у жмені дріб’язку не вистачає кількох копійок до потрібної суми і доводиться витягати паперову купюру (з якої ще на здачу додадуть монет)… а більш за все - п’ятикопієчні монети… Я ЛЮБЛЮ: коли на Сходах розквітає бузина і в її гущавині вовтузяться синички й горобці, і сонце просвічує крізь листя, заливаючи тіні густим карамельним хризопразом… коли клен ще тільки квітне і не має листя, й усюди лежать тополині сережки, і ще пізно ввечері до цього домішується запах смаженої цибулі з чийогось вікна… Я НЕ ЛЮБЛЮ: відсутність води… Я ЛЮБЛЮ: коли чогось дуже кортить - якихось нормальних людських побутових дрібниць, наприклад свіжого огірка, чи кави-глясе, чи пройтися саме тим провулком…

Я НЕ ЛЮБЛЮ: гуляти Містом зі знайомими та «колєжанками»… Я ЛЮБЛЮ: ходити босоніж… Я НЕ ЛЮБЛЮ: курити траву з «лівими»… Я ЛЮБЛЮ: не думати: «Я зараз скінчу» безпосередньо пе ред тим, як скінчити… Я НЕ ЛЮБЛЮ: думати: «Я зараз скінчу» безпосередньо перед тим, як скінчити… Я ЛЮБЛЮ: не думати під час любощів взагалі… (один знайомий фотограф: «коли я помітив, що кохаючись з нею, я уважно розглядаю репродукцію на стіні, я зрозумів, що час покласти стосункам край…) Я НЕ ЛЮБЛЮ: взагалі думати під час любощів…

Я ЛЮБЛЮ: танцювати… і танцювати в уяві, і дивитися, як танцюють професійні непрофесіонали самбу - румбу - мамбу - твіст - шейк - брейк - степ - бостон - чарльстон - рок-н-рол (живий, а не так званий «спортивний) - танго (приміром, як це робить Катрін Деньов зі своєю дочкою у фільмі «Індокитай») - бугі - реггей - просто - рухи… Я НЕ ЛЮБЛЮ: думати про гроші (Є слова, які в різних мовах (скажімо, банально доступних Ліці Englіsh, українській та русском) дуже чітко передають його значення, як у слові гикавка (hіccups, икота) всі три слова наслідують звук, що цілком опановує людину під час гикання. Так само і гроші: в українській звучать як тріск пачки банкнот, що витікають з-під пальця пружним віялом, мов гральні карти, прилипають одна до одної, - гррр… - і останні приходять у спокій, загнута пачка знову розпрямлюється - шшш-ші…; в російській звучать як дзвін важких старовинних бронзових монет з обтертими боками - день!ги!-день!-ги!-день!-ги!; в англійській - зі вкрадливою пихатою ніжністю ситого хижака, зі звуком, який супроводжує витягування пухкого гаманця «еле ган тним як вампір» паном при розрахунку за каву і тринадцятирічну повію (таким же жестом і звуком цей пан супроводжує витягування з розщеплених штанів набряклого прутня перед ротиком оплаченої німфетки (і money звучать як мінєт); зі звуком і жестом закурювання, коли плавко клацає п’єзозапальничка; money звучать як «Honey!» з вуст чарівної юної міщанки, яка з викличною сором’язливістю тулиться до свого чоловіка у перші хвилини весільної подорожі на борту лайнера «Титанік» (money!); як репетир антикварного прадідівського кишенькового годинника на ланцюжку, що цибулиною ховається у цього чоловіка біля серця (tіme іs money…) Я ЛЮБЛЮ: купувати нові книжки, старі фільми, нові музичні диски, старі касети й платівки… Я НЕ ЛЮБЛЮ: класичного балету… Я ЛЮБЛЮ: облизувати крижинки, і стиглі фрукти, і… перш ніж розсмоктати, з’їсти, проковтнути…

Цей нескінченний список рефлексій міг би тривати набагато довше за той час, який знадобився на переживання всіх приємних і неприємних ситуацій, більшість з яких (особливо приємних) годі й пригадати… але Ліка вже минала скляні шлюзи.

Опинившись серед розпорошеного автами со няч ного сяйва, Ліка і другу руку опустила в належну до неї кишеню… і ще якусь мить перебувала у щасливій прострації просторового кретина… адже фізичні відчуття завжди випереджують розумову інтерпретацію (на час пересування сиг налу)… а розумова інтерпретація майже завжди випереджає рефлекторну реакцію - шок… це звучить парадоксально, але так є - у великих містах, серед переобтяжених невпинним процесом мислення сучасних урбанізованих людей… їхні рефлекси перетворилися на розумові штампи: вони знають, що за певних обставин мають пережити, скажімо, шок… себто відреагувати належним чином… одним словом, рука Ліки не змогла пролізти до кишені, бо кишеню заповнювала пружна пачка банкнот… немає серед сучасних людей такої, яка б навпомацки не розпізнала гроші! (так, напевно, дитина за жодних обставин не переплутає шурхіт цукеркової обгортки з якимось іншим паперовим шурхотінням).

Ліка механічно дійшла до фонтану під незграбною історичною спорудою (існування якої лише підкреслювало сумний топонімічний занепад Міста, ураженого раковими метастазами мегаполісу), і обережно, мов сновида, опустилася на дерев’яну лавочку. Але при цьому вона чомусь дуже тверезо розсудила, що витягати цю пачку з кишені зараз, на людях, не можна.

«Це ті хлопці в метро. - повільно думала Ліка, - утікач відчував, що його впіймають. Напевно, для нього було краще бути впійманим без цих грошей. Єдиний вихід він вбачав (та ні, яке там «вбачав»! - блискавичним рефлексом вирішив) у тому, щоби запхати їх комусь до торби чи до кишені. Просто кинути на підлогу навіть за тих обставин, напевне, блискавично стало шкода. Наркоділери якісь, чи що?.. А може він встиг мене запам’ятати і тепер шукатиме? В такому разі їх не можна потихеньку зараз вкинути до смітника - якщо він мене знайде, то не повірить… і відрізатиме від мене по шматку!..

Цікаво, скільки там…»

Ліка була з тих жінок, які не можуть не витрачати гроші, і які до того ж, всі гроші, які опинилися у них в руках вже незворотно відчувають своїми. Тому вона ніколи не брала в борг, не погоджувалася зберігати чужі гроші або щось для когось купувати. Мати гроші й одразу ж не розпочати їх розтринькувати на будь-що було для неї страшною мукою. Отож, попри всі ці думки, вона вже остаточно відчула ту пачку як свою власну, і не було вже на то ради.

Тому отак уривчасто міркуючи про себе й далі, Ліка підвелася, охоплена раптовим солодким дрожем параної, веселого страху і передчуттям Великих Вар’яцьких Витрат, і з виглядом Вінні-Пуха, який прикидався хмаркою перед неправильними бджолами, попрямувала до дерев’яного гирла Мертвого Міста, бо ноги завжди несли її туди, за невмирущою пам’яттю попри страшну руйнацію, яку неодмінно побачать там очі… з тим годі було щось вдіяти.

Так ста ра як світ самотня океанська почвара по вер таєть ся до вежі маяка, якщо, даруйте, тепер хтось іще читає справжню архаїчну філософську фантастику…

Еліка народилася тривіально і стандартно - як переважна більшість дітей глибоко й махрово радянських сімдесятих - в пору, коли ще не надто катастрофічні умови внутрідержавної екології не дозволяли своїми березневими хуртечами вбратися у яскраві вухасті сорочки в стилі диско, кострубаті плащики, контрабандні левайси з густофіолетового дубовго котону і гостороносі мешти на прямокутних підборах. Еліку оточували паталогічна стерильність і повна відсутність протягів разом з надміру калорійним харчуванням. Еліка росла стандартною дівчинкою, схожою на тих зосереджено-недоумкуватих пупсів, які прикрашали ситою кічухою своїх фоток на синьому або червоному тлі вітрини фотоательє, і на тих, що їздили в громіздких синіх або червоних візках-«мальвінах» з біло-синіми або біло-червоними «пустушками» з грубої пластмаси - замість рота.

Еліка також охайно вписувалася, знерушена багатьма шарами вовняних і фланелевих доказів зосередженої материнської інфантильності, в ці щасливі радянські стандарти з ґрунтовно кубічними нахилами. У профіль носик Елі ховався за стиглою яблучною щокою, що забезпечувало їй достойне існування серед інших кубічних поросяток на щоденних паркових прогулянках.

Все небезпечне і «нестандартне» (тоді ще не санкціонували вислів «нестандартне мислення»), що лише могло - включно зі смертю Володимира Висоцького підчас вісімдесятої олімпіади у Москві та (так, між іншим) святом 1500-ліття Київської Русі у тому ж таки вісімдесятому - пройшло тихо і безболісно повз рослинне Еліне існування, не лишивши жодного сліду, крім згадки про сімейний пікнік з шашликами на косі Спартак й «Американських гірок» на Гідропарку. Під час вирування цими цензурноприйнятними недоїдками Великої американської мрії бабусі зробилося зле з серцем, дідусеві просто погано, татові - нудотно від випитого, а дебільна собачка, претензійно названа мамою на честь німої героїні якогось санкціонованого американського кіна Менді - опецькуватий, на жаль аж ніяк не німий, напівпінчер - насцяла парадно вбраній мамі просто на коліна - крізь нейлонову смугасту сукню (пошиту за підпільними стандартами знайомою швачкою). Еля росла щасливою дитиною - тоді всі радянські діти росли щасливими, схожими на чисті нові унітази…

МЕНІ АБСОЛЮТНО ПОФІГ: Багато чого з того, від чого верне багатьох (переважну більшість) інших: коли на підлозі ванної валяються брудні шкарпетки… коли на стільцях навалений абияк одяг… «капронові джунглі кохання»… стан, в якому мені повертають мої книжки… що думає про мене переважна більшість оточуючих… чого від мене чекають… на кого я схожа у непрасованій чоловічій со рочці, подертих джинсах і брудних кедах в оточен ні охайних дєвачок… на кого я схожа у вечірній сукні на своєму робочому місці… графіті на стінах ель-бару - все абияк покреслене дурнуватими, але в цілому (майже елегія) милими… алевціломумилими… Еля любить ель Еля люби - тель Елялюбитель Еля люб іt Elle Elіa lub іt el Еля любить Ліку Ліка любить l Еllегія літер / гея / Еля / гелю / елю / Подумки відраховую кількість пройдених Я за останні сто метрів. Кроків все ж таки більше виходить: приблизно десять на темно-синє авто і двадцять сім - на осінній тролебус, що їде в минуле депо майбутнього літа, просяклого юшкою мідій, розбитим портвейном, цибулею і кавуном… Персики такі зелені, ніби виросли на кипарисах, а збирані - на узбіччі шосе біля автобусної зупинки, тієї, де ще шашлична поруч і пункт прийому склопосуду…

«Така вже я є» - не про мене, на щастя, накреслив незабутній маніяк на своєму споді…

- Двадцять сім по дванадцятій. - Почула Ліка за собою чиюсь відповідь на чиєсь запитання про час. Й одразу відчула як швидко вона віддаляється від цієї названої вголос часової віхи (що ніби вбитий у простір кілок) у своє майбутнє, де кожний крок стає теперішнім - ніби наступає на лінії між квадратними плитами з бетону, якими любили мостити у провінційних парках площі перед сте106 лами (фалотеллами, стелофалами, Фалоїдами Фекаложерів…) Невідомим Героям. «Збігло усього лише чверть години,» - подумки здивувалася Ліка, бо її завжди дивувала й інтригувала невідповідність визначеної людьми міри часу внутрішнім відчуттям плину подій. Ясна річ, без годинників урбанізована частина людства вмить (скільки це за загальноухваленим підрахунком часу? Га?) крейзанулася б. «Лишилися б самі негри й банде рівці боротись і гинути за вільну Нігерію», як накреслив на споді братньої могили юних літераторів інший маніяк - прекрасний і теж юний… втім, вже, напевне, не такий і юний… ось іще одне недбаль ство розрахунку, ще одне непорозуміння з кресленням часу. А тим часом і площу з Українським кентавром вже покрито ходою, що несе замислене тіло звичним, як дихання, шляхом… І сиротливий надгробок церковнослужителя, викинутий під ноги перехожим просто на асфальт і наївно обкладений потворними могильними квітами - так обтинають яму штахетниками або мотузкою з червоними клаптиками ганчір’я, аби туди хтось не зверзся, - лишився у просторі минулого. Просторі минулого, крізь який, утім можна пройти назад, а назавтра знову його проминути, перетнути під будь-яким кутом…

- «А якщо це все стобаксові купюри?» - думала Ліка про свою пачку, перечікуючи червоне світло на розі княжої вулиці - довжелезної, як старість; але в цьому місці вона була прекрасною, і годі було думати про поганий кінець, який, зрештою, має все прекрасне, бодай тому, що не вміє уникнути цього кінця, - отже, княжої вулиці та БЖ: «І тут же ніде нема кантора». Ліка майже ступила на дорогу перед загальмованою ауді разом з іншими пішоходами, як раптом згадала, що «обмін валют» вона щойно пройшла. Вона забрала занесену ногу з «зони зеленого часу» назад на хідник, але тут згадала, що вона ж не витягатиме ту пачку на людях! Варто її перекласти до наплечника десь наодинці і розміняти лише одну купюру, хай і сто баксів (цікаво, чому Ліка була переконана, що то саме бакси? Пояснення - і досить прості, - зрештою, можна знайти будь-чому, тільки не жіночій переконаності…), - і Ліка кинула ся наздоганяти інших пішоходів, які вже наближали ся до «фарватеру» (а найгарячковіші - наче коні на бігах - вже уповільнювалися біля протилежного світлофора). Так, в одну ріку не можна ступити двічі, але жигуль-рогуль, який не збирався нікого пропускати, використовуючи своє законне право на поворот, чомусь Ліку не збив, і вона благополучно дісталася рідного, мов ліжко дитинства, гастроному.

На якусь мить (наносекунду?) Лікою тіпнуло щось, ніби клацнув слайд у проекторі, але вона одразу ж втратила відчуття машини, що наближається.

Щось схоже відбувається при надшвидкісному проходженні одного умовного матеріального тіла крізь інше, коли «тканина реальності», себто матерія, не встигає деформуватися, і по контакті не лишається жодних слідів… Ліка погано знала фізику, точніше - тепер вже, коли по закінченні школи минуло більше десятиліття, - не знала зовсім…

Вона пройшла звичну брамку, де зустрічна дівчина, яка з нетутешньою млявістю пропливла повз у бік вулиці, вмить електрично блимнула спогадом десь в окрайці Лікіного мозку. КАБІНКА ЖІНОЧОЇ ВБИРАЛЬНІ, ЩО ПОРУЧ З Червоним залом у Дімі Кіна! Авжеж! Зачіска «клубний пост-панк», зародки пірсінгу, для синтетики трохи застара - не менш двадцяти п’яти на вигляд… така ж нетутешня млявість - так жевріють з сухим потріскуванням зіпсовані електричні дроти, небезпечно вирвані зі стіни старі розетки…

Тепер - згадавши на кого схожа щойна дівчина, - Ліка могла вже спокійно згадувати все те, що оточувало випадкове коротке знайомство, хоча…

Спогади - розмірені в такт ході - були про черговий кінофест «Молодість» - нестаріюче свято сталічних снобів, - а з цих щорічних осінніх кінотижнів важко було пригадати багато. Все вимивалося коньяком і викурювалося різносортними димами (а іноді і випалювалося чимось потужнішим, лишаючи на згадку загрубілу біля місця проколу діляночку вени).

Тоді Ліка саме сиділа у горішньому барі, отетеріла від гомону, голоду й диму, і заливала коньяком (ну, це, правда, голосно сказано, бо п’ятдесятьма грамами особливо нічого не заллєш!) дві свої щой ні невдачі на теренах порозуміння з Метрами. Хви лин п’ятнадцять тому вона дуже невдало підко тилася зі своїм вбогим мікрокасетником (і ще убогішим знанням англійської) до так-би-мовити-Брили європейського кінематографа Сайо Лестрінга, який взагалі-то просто не міг їй відмовити в коротенькій розмові, але байдужо і навідріз відмовив одним порухом мальовничої сивої голови у розумінні таких супутніх дрібниць, як погане знання англійської, коньячний перегар, втручання в трапезу й цілковиту розгубленість, що поступово - просто на очах - переростала в ступор. Режисер з погано виконаною терплячістю намагався зрозуміти третє безглузде запитання, яке стосувалося культової короткометражки «Зала чекань», і, якби на допомогу люб’язно не прийшла його чарівна супутниця (неймовірно чарівна!), невідомо, яким було би остаточне фіаско Ліки.

Одразу після нездалого інрев’ю, Ліка ще незграбніше підкотилася до Патріарха, який цього року потрапивши до складу журі, індиферентно цмулив каву за два столики від Лестрінга…

Однак, ці обломи не надто розстроїли Ліку: крихітна рибка сорому хвилини дві теліпалася десь в ділянці шлунку, а потім (мабуть, перетравлена надлишками нереалізованого шлункового соку) вгамувалася. Перехиливши чарочку, Ліка раптом почала вигадувати сценарій - а в її розумінні «вигадувати сценарій» означало ніби одразу диви тися вже готовий фільм у real tіme) короткометражного фільму про саму «Молодість» саме у день показу програми короткого метру. Отже, це мало приблизно такий вигляд:

ШКІЦ СЦЕНАРІЮ:

Камера хаотично рухається - зараз практику ють такі модні зйомки на МТV, у музичних кліпах, навіть вітчизняних «просунутих» музичних програмах. Те саме складає головну фічу Пола Макгілана у трилогії за оповіданнями Ірвіна Уелша «Asіd House» (Кислотний Дім), Дені Бойла у «Traіnspottіng» (На голці), Гая Рітчі у «Lock Stock amp; Two Smokіng Barrels» (Карти, Гроші, Два Стволи)… одним словом - круто! Камера метається у замкненому просторі, вихоплюючи з диму, гамору й музики гротескні мармизи то геніяльних нікому не відомих (і від того завжди п’яних) режисерів, то юрму гібридної растамансько-синтетично-золотої молоді у величезній черзі до шинквасу. Проходить столиками, за кожним з яких - своя специфічна тусівка. Крізь весь цей гамір піт і дим так і тхне снобізмом, святом, осінню, коньяком, кіном… Серед живоплоту ніг тусується модна кінематографічна такса з акредитаційною карткою на шиї і дуже щасливим виразом на морді. Камера фіксується на одному столикові, до якого приліпилося чоловік дванадцять: тут можна впізнати і Депутятіна з «Всяк Випадка», і кількох відомих молодих журналістів, і останнього українського романтика в кінематографі Тараса Томенка, і майже культових представників олдової наркокультури, і, звісно Ліку. Картинка схожа на сучасний комп’ютерний мультик з «пластиліновим» ефектом. Столик засраний капітально. Судячи з усього, компанія зависає тут ледь не зранку, періодично намагаючись підірватися на якийсь перегляд. З уривків розмов, які тонуть в загальному звуковому вариві, зрозуміло, що на жоден перегляд ще ніхто не спромігся. Колом ходить програмка і каталог фестивалю. Повз столик поважно, мов теплохід «Глушко», пропливає Головний Церемонімейстер Ааппчі - саме з таким виразом на обличчі, ніби осьось апчихне крізь приклеєну посмішку. За сто ли ком серед інших сидить істерична дєвочка Люся - вже наллята в дим, - вона катує Депутятіна деталь ною розповіддю про свої пошуки роботи. Двоє дов колакіношних богемців манірно поглинають з глечика плов власного приготування і заливають його го ріл кою з пластикової пляшки. Ліка дивиться на нас тінний годинник: «Піпл! До показу в Червоному залі двадцять хвилин.», «Треба зайняти місця,» - каже Майк. Ніхто навіть не ворушиться в цьому напрямку. До бару вливається народ з Синього залу, де щойно скінчилася програма студентських короткометражок. Вони потирають відлежані на підлозі спини, затерплішиї, відсиджені сідниці, сміються, кричать, скидують ся грошима… «Давайте якісь хоботи - я займу місця», -каже Майк. Всі присутні за столиком починають стягувати з себе сведри, шукати пара солі, хтось дає каталог «Молодості», хтось - поліетиленовий пакет, Люся незграбно стягує з себе бюстгальтер і довго не може витягти його з-під блузки, декого це приколює, і вони також починають зтягувати з себе нижню білизну, один з журналістів простягує Майкові упаковочку з презервативами… Майк з повним оберемком цього мотлоху проштовхується до виходу. За ним йде і Депутятін.

Камера простежує їхній шлях до червоної зали, вихоплюючи тим самим «емтівішним» ефектом довколишнє вар’ювання.

Червоний зал ще порожній - тільки най настирливіші кіномани дуже похилого віку бундючно шелестять програмками. Депутятін вибирає собі місце і теж починає розглядати програмку. Майк розкладає на кожному кріслі все, що приніс, займаючи таким чином місця. В ряду трохи вище літня інтелігентна пара шокована побаченим (здебільшого бюстгальтером, презервативами і брудною подертою маєчкою одного з довколакіношних богемців).

Бар. Компанія продовжує бухати. Нарешті підводяться Ліка і богемці: «Люди, вже кіно почалося!

Пішли вже! Я ще жодного кіна не бачила, я не хочу знову пробухати всю Молодість!» - «Нема розумної цьому альтернативи, молодість ми вже пробухали,» - відказує хтось, але все ж таки всі, хитаючись і перекидаючи стільці та філіжанки, підводяться й сунуть до виходу.

Прохід до Червоного залу.

В залі вже темно - фільм почався, біля входу - ціла «пробка»: всі, хто спізнився, намагаються знайти своїх (хто займав їм місця) або продертися вниз і вмоститися на підлозі. Майк, наражаючись на гнів глядачів, вимахує шарфиком і гукає зі свого місця.

Компанія ледь не по головах лізе на свої місця. Коли всі розсаджуються, то довго ще - мало не половину фільму - розбираються де чиї речі, одягають їх на себе навпотемки, ржуть, матюкаються і неймовірно дратують довколишніх….

… хоча, зараз, на підході до знайомих пагорбів, так яскраво і чітко, як бачилось все тоді, пригадати було важко - особливо заважав, спливаючи кострубатим окремим спогадом, образ агресивно п’яного Леся Укліненка, якого Ліка на біду зачепила тоді в барі разом з невідь звідки виниклим Джоном, московською гвинтовою адепткою Танєчкою і ше якимось геть лівим і вдупуп’яним вилупком…

Ліка дужж-же поважала Леся (знала вона його мало), дужж-же любила Джона (майже так само, як Майка, який, до речі, сидів зараз десь на перегляді, сповнений священного захвату, адже минулу «Молодість» проїбав у дурці), досить непогано стави лася до Танєчкі, і - зараз - досить поблажливо до галасливого в дупу п’яного лівого вилупка (стовідсотковий «хвіст» за всіма кармічними розрахунками), тому їй коштувало чималих зусиль, такту і витримки випручатися з цупкої атмосфери цього приємного, але випадкового товариства, і таки рушити на перегляд (зокрема і незмінної «Зали чекань» Лестрінга) до червоного залу.

Біля вбиральні на третьому поверсі (навіть горішній бар, з якого Ліка щойно видерлася, не зрівнявся би з цим місцем у культовості, велелюдності та задимленості) - саме коли Ліка на мить замислилася, чи варто вистояти чергу, щоб попісяти, і чи порівнюване це - все ж таки з неабияким полегшенням наприкінці - вистоювання з сидінням на підлозі червоного залу у тісних джинсах і без жодної надії на полегшення раніше, ніж години через дві, - до неї підлетів по-гіповому милий хайратий юнак (хлопчик років сімнадцяти) і, ви промінюючи глобальне людське щастя, впевнено запросив її на чорні сходи покурити (дмухнути). Лі ка одразу ж опинилася з ним (і ще, до речі, з десятком блискавично виниклих хвостів) за пожежними дверима, не обтяжуючи себе питанням, чи справді цей хлопець такий кльовий, чи просто переплутав її з кимсь з перекуру. Юні неогіпі висмоктали три труби менш, ніж за хвилину, і остання п’ятка намалювала на стіні кому за мить (наносекунду?) до появи суворого дідка з техслужби. Накурена отарка враз як по команді потяглася до дверей (втім, не надто кваплячись, зі стриманою гідністю неформалів, які ніби-то є досить вільними, аби робити все, що заманеться в світлі останніх європейських тенденцій просування легалізації «легких наркотиків», але є і досить слухняними пофігістами, аби не створювати собі та людям зайвих проблем), - старий навіть не встиг набрати обертів для свого відпрацьованого роками прочухана, - і Ліка знову опинилася біля туалету.

Вона лише встигла подумати, що травичка «такасобі» і варто все-таки попісяти, як опинилася в позі лотоса на підлозі червоного залу, щільно стиснена у химерній темряві плечима таких самих глядачів.

Тобто, те, що вони такі ж, як і вона, Ліка зрозуміла наступної миті, коли оточуючі її люди (і перекладач, який досить довго мовчав, до речі, також) невідь з чого вибухнули неприродно напруже ним реготом.

Ліка глянула на екран: нічого смішного там не відбувалося. Там взагалі нічого не відбувалося, окрім порожнього шосе в чорно-білому варіанті.

Шосе тривало і тривало. І тривало воно доти, доки якась кобіта не штурхонула Ліку в плече і, нахилившись до її лиця майже впритул, не спитала:

«Хочеш пива?». Великий пластиковий стакан «Оболонь» бовванів просто перед носом. Ліка хильнула пива і мовчки виклала на невеличкий вільний простір вкритої витертим ковроліном підлоги пакет з канапками. «О! З куркою!», - почулося приглушено довкола неї разом з шурхотінням і звуками фільму. Після недовгого жування, протягом якого Ліка намагалася в’їхати у зміст стрічки, кобіта знову навалилася на неї. Каламутні її очі, електрично покреслені екранними відблисками, жевріли безмежною вдячністю й жагою ще тіснішого взаєморозуміння, ще невичерпнішого - тотального, планетарного - людського братерства. «Пішли попісяєм», - ледь ворушачи обважнілим язиком прохрипіла кобіта. Вони звелися на непевні ноги і по чиїхось колінах і наплечниках пропхалися до бокового виходу. Вахтерка підозріло проводила їх поглядом: двох геть убитих кобіт з каламутними очима й кам’яними обличчями, що цілеспрямовано промарширували до туалету.

В тихому коридорчику, як і в самій вбиральні, на відміну від попередніх - поверхом нижче, - нікого не було. З невгасимою цілеспрямованістю (і непохитною також) Ліка і кобіта домарширували до край ньої кабінки біля прочиненого вікна і діловито пропхалися вдвох в одні двері, які кобіта, звичним жестом завівши руку за спину, одразу ж защепнула на клямку. По тому вона так швидко і зосереджено заходилася перетворювати півлітрову пластикову пляшку з-під мінералки на бульбулятор, що Ліка не встигла подумати нічого поганого (наприклад, про те, що потрапила у пастку агресивної лесбійки).

Бойовий запал і жага людського братерства, напевне, вже потроху почали попускати кобіту, бо впевненість її рухів, коли вона намагалася пропалити запальничкою дірочку в денці пляшки, витікала, мов пісок крізь пальці просто на очах.

- Треба сигаретою. - Сказала Ліка.

Денце стоплювалося, але дірочки не давало.

Вони удвох ледве вміщувалися в кабінці. Відверто мінімальний і відверто замкнений простір надавав дедалі більше підстав для нападу клаустрофобії.

- У мене нема. - Похмуро кинула кобіта крізь зуби (боротьба з пластмасою давалася їй дедалі важче).

Тоді Ліка немов уві сні простягла мізинець з довгим налакованим начорно нігтем і тицьнула ним у стоплену пластмасу.

- Що ти робиш?! - Здивувалася кобіта.

Ліка тупо подивилася на свій мізинець, вкритий спеченими кавальчиками лаку, пластмаси і шкіри.

Виглядало жалюгідно, але болю від опіку вона майже не відчула. Кобіта це зрозуміла і з відновленою діловитістю почала роздирати зубами пакет, ретельно згорнутий зі сторінки якогось глянцевого журналу.

Перетертий ганж сипонув в унітаз.

- От блядь. - Без жодного емоційного забарвлення кинула кобіта і зсипала досить велику кількість до поштриканої фольги, вмощеної у горлечку пляшки.

Не збиваючись з темпу, вони зосереджено висмок тали все, що було (а було до хєра!), пляшка полетіла у відро для сміття, кобіта, звичним жестом завівши руку за спину, відщепнула двері, вивалилася спиною назовні й одразу ж зникла в сусідній кабінці.

Ліка зробила те, задля чого, в принципі, порядні дівчата і ходять в туалет (не подумайте тільки, що підфарбувала губи) і, покинувши підозріло духмяну кабінку, видерлася на підвіконня. На підвіконні (за її внутрішніми розрахунками) вона просиділа не менше години, і за цей час, окрім тихого безвираз ного матюкання кобіти за дверима зачиненої кабінки, встигла почути з коридору голос вахтерки: «Ну вон!

Пашлі двоє! Апять траву курят, ви что, нє слишитє!».

Ліка сповзла з підвіконня, насунула на очі сонячні окуляри (досі вона навіть не підозрювала, що має їх при собі) і промарширувала - геть з вбиральні - повз вахтерку і трьох охоронців (не повертаючи голови) - до дверей червоного залу.

В темряві, у такому скупченні людей вона відчула себе личинкою в теплому затишному коконі. «Та на хуй атайді от екрана!» - сказав перекладач. Довкола зареготали. Ліка зареготала з якоюсь фонтануючою зненацька, неймовірно щирою радістю, разом з усіма. Поруч гепнулася на підлогу кобіта. На екрані йшли титри.

Титри взагалі-то і є тим, що на мить дає тверду впевненість в існуванні форми, поняття про її наповнення, про сюжет, про початок і кінець, про реальність живої історії і реальність її цілісного, завершеного, самодостатнього окремого існування. Впевненість у тому, що нею завжди можна помилуватися one more and one more tіme and once amp;once agaіn amp;agaіn etc. etc., перетворити на улюблений фетиш і дрочити на нього, доки він не зітліє (або його сенс до останнього образу, або ж сама плівка, на якій він живе)! В житті Ліки не було кінця і початку історій та випадків, не було жодного сюжету і жодного сподівання на гідний жанровий фінал - тільки Смерть… це було суцільне каламутне переливання і булькання, тому вона так любила кіно. Тому майже весь час в її уяві створювалися кіносценарії і знімалися кліпи в якомусь автономному режимі, а все, що текло зовні, було плівкою, на яку невпинно записувалися щойностворені вигадані світи. Будь-який студент факультету кінорежисури театрального інституту ім.. Карпенка-Карого скаже, що знімати можна і на списаній кіностудією ім. Довженка «Свемі» (наприклад, в метро, коли вранці замість жетону настирливо пхаєш у шпарку турнікету ключі від квартири, ймовірно ще знаходячись у напівсні на її порозі…), бо такі «Кодаки», як Дерев’яні Сходи, трапляються не часто, принаймні, у Великому Місті, яке щодня стає все більше схожим на неохайну купу запоротої кіноплівки, вщент захаращеної одноманітними зображеннями мільйонів людей.

Варто лише навчитися не заплющувати очей, і кіно ніколи не припиниться.

Сходи були порожніми, і Ліка вже майже цілковито відчула себе на них в позі Данаї з пляшкою крижаного світлого пива в руці, але дознімати сцену не вдалося (живо відчутий піднебінням смак пива довелося виплюнути з голови): вона згадала, що: по-перше, пройшла гастроном; по-друге, їй все одно не було за що взяти там пива; по-третє, що випадкова дівчина в брамі завела її у спогади про «Молодість» надто далеко від кінцевої мети, і шлях від будинків до Сходів геть випав з кадру.

Настільки, що навіть не подумалося у глухому дворику те, що зазвичай думалося останні кілька років: Ссцуки! Вишкребки періоду первинного накопичення капіталу! Спаскудили вкрай і без вороття милий серцю панківський цегляний апендикс, в якому так любо, так природно ходилося, сиділося, пилося і сцялося серед сміттєвого хаосу і карамельного вечірнього світла високих вікон, - спаскудили бридкою, бездушною, почварливою у своїй кубічності спорудою «бізнес-центру» ібий’огомать - з бетону і дратівливо-синього, немов плями бензину на мокрому асфальті, тонованого шкла!

Ніби якийсь неуявних розмірів урбаністичний монстр - глюканоїдне породження хворобливої отрує ної ноосфери - проходив тут, прямуючи кудись до злих і холодних космічних пустель звичним маршрутом шлюбного періоду, і зненацька, між іншим, просрався оцією застиглою купою сучасних тіпакрутосупєрмодних будматеріалів!

На унітазі Еліка годинами читала, періодичо зливаючи воду. Це наївне маскування призводило до цілком логічних проблем з батьками: вони боялися, що у дитини щось негазд зі шлунком і наполягали на медичному огляді. Еля тоді ще байдужо ставилася до лікарів і лікарень, а щорічні шкільні медогляди навіть любила за можливість пробайдикувати цілий навчальний день (надто тішило уникнення за щасливим збігом алгебри чи історії). На всю школу (цнотливі вісімдесяті - ві-ві! - підпільна вівісекція) було двоє-троє дівчат, які не могли приховати істеричного жаху перед гінекологічним кабінетом через свою ранню - як на ті часи дефлорованість.

Для Еліки вони були істотами з іншої планети, і, якщо у шкільному побуті дратували своєю пихатою тупістю, то перед невблаганно працюючими дверима гінекологічного кабінету (де на тлі великої сірої від снігу шиби бовваніло бридке чорношкіряне крісло з металевими розп’ялками для ніг - «гвинтокрил»), викликали якесь змовницьке, хоча й відсторонене співчутя. Нервуватися за законом отари починали всі дівчата, навіть ті, хто не користувався новомодним тампаксом («мало що там могло статися…а раптом там - там-тарам - щось порвалося, і спробуй доведи, що ти іще навіть не цілувалася з жодним хлопцем, не те що…»). Це приниження! Та яке вони мають право лізти до нас всередину! Яке їхнє собаче діло, дєвочка я, чи нє! А в мене місячні взагалі! - починали обурюватися дівчата, збиваючи у нерозбірливу отарку вишикувану вчителькою чергу…

«Окей!» - Сама собі сказала Ліка тоном Миколи Вересня, і спустилася коротшою правою гілкою сходів вниз, не чіпляючись на - до останньої шпаринки, до останнього найстаршого напівстертого чи найсвіжішого і тупого напису - знайомі гачки улюбленого місця. Повз купки лайна, штрикали і зужитий одноразовий посуд - пластмасові сліди життєдіяльності пластмасового покоління, - повз кущі і кущики, і хирляві дерева, вона збігла схилом так, щоби більш-менш сховатися з поля зору горішніх випадковців, очевидців і вочевидьків, спустила джинси і присіла, дивуючись струменю сечі так, ніби робила це вперше чи бодай люрала чистим пивом: виявилося, це і було справжнім бажанням її тіла, а вся ця маскувальна комбінація - лише хитро підкинутим приводом. Ліка витягла пачку з кишені, і випускаючи в землю останні краплі відпрацьованої рідини, пересвідчилася, що пачка складається - такі да! - зі стобаксових купюр.

Якась невимовно невиразна буденність обліпила все довкола, неначе застигла вулканічна лава - гирло отруєного опієм вулкану, який ніколи не прокинеться, бо вивергати лаву, це все одно, що безперервно пересічно срати, а безперервно срати означає життя без сновидінь - означає буденність, а… ще одне замкнене коло… Не міняючи пози, Ліка зробила пачці пальцем, наче колоді гральних карт, гррр-шшш-ші, і почала повільно рахувати гроші: ш-ші - ш-ші - ш-ші- ш-ші… Коли затерпла ліва нога, покалічена колись (коли, у якому завулку незбагненного простору часу?), Ліка сама собі тоном Миколи Вересня сказала: «Сто. Окей.» І з зусиллям підвелася. Одну сотку, поки відтерпала нога, Ліка запхала до кишені джинсів, решту - до наплечника, в середину «ділового щоденника», навпомацки розкривши списані сторінки.

Шлях до гастроному, розмінювання купюри, купування пива («Сармату», ясна річ, не виявилося) і повернення назад до Сходів не дали жодних натяків на позбавлення від невимовно невиразної буденності: така комбінація дій і подій (за винятком суми грошей) повторювалася Лікою в цьому місці не одну сотню разів протягом не одного десятка сотень днів.

Раптом - з першим буденним ковтком пересічного світлого холодного пива на теплих сходах, буденно мружачись від сонця, - Ліка згадала одну свою давню і давно і остаточно вже минулу і вичерпану недбало пристрасть. Вона згадала, як оточували її всюди, де б вона не була, ластівки в усіх можливих виглядах: від живих, до зображених на логотипі якогось турагенства. Ластівки і Кортасар. Як марила вона наяву протягом кількох місяців і жила, немов у шаманському танці, тим маренням, неначе комаха в бурштині. Як одного спекотного липневого дня («… якусь ще мить вона сиділа біля річки…») повернулася, як зомбі, до коматозного від задухи й пилу, схожого у своїй розпеченій незворушності на її марення, Міста, як злилася з ним, спеклася в один золотаво-попелястий нешліфований бурштин і потекла в ньому, разом з ним у безтямному просторі літа. Серед стопленого бітуму, розлитого пива, засіяного насіннєвим лушпинням, повз тріснуті (ніби забризкані кров’ю) круглі сонцезахисні окуляри…

Lucy іn the sky wіth the dіamond… І не було думок.

А була тільки пуповина потягу, що вела її крізь кисільне марення до свого початку, мов чаклунська ниточка до клубку. Межа Міста, немов прибій, - завжди сосни… Одноманітні дев’ятиповерхові «гостинки»… всі схожі (і всередині - надто) на покинені занедбані санаторії десь у Пущі-Водиці (а може й у Криму), на випорожнені, випотрошені (як риба - воронами і чайками), спустошені літніми канікулами гуртожитки, на негритянські квар тали, які показують в тілівізорі… Шостий поверх. Дерев’яні двері. На дверях Ліка намалювала крейдою ластівку. І довго сиділа на маленькому вичовганому килимку (Зоологія, 7-й клас, мімікрія килимковокрилих в умовах урбанізації), спершись на двері спиною, слухаючи і не чуючи радіо за ними. І навіть на думку не спало постукати до дверей своєї пристрасті - океан сутінок тихо підкотив до її босих запилюжених ніг порожню пивну пляшку… І - якщо він, її пристрасть, був весь цей довгий нечас вдома, - то, виходячи у темний вельветовий вечір по ци гарки, він неодмінно побачив спочатку цю пляш ку, а вже потім, коли замикав двері на ключ, лас тів ку. «… а коли хронопам сумно, вони беруть черепаху, і малюють на її панцирі крейдою ластівку…»

Чому Місто так ревно протистоїть спогадам?

Чому змінює шкіру, номери та наймення? Чому воно, голомозе, лишає бруд і спалює квіти? Чому його пахощі стають дедалі потужнішими і відчуженими, втрачають нюанси і напівтони чарівливих сумішей (хоча б ледь розквітлого абрикосу зі старою ґумою, що перезимувала серед коренів чистотілу)? Безглуздя якесь, але що мене повертає навспак, що змушує сподіватися? Це Щось - ззовні, якась безлика сила (адже я напевне можу відрізнити власну рефлексію від чогось інакшого, бодай неорганічного). У кожному випадковому багатті ввижається погляд моря, в торіш ньому листку - мушля, що зветься в народі «морською соплею», у вітрі - незручна септима крику чайки… Я знала, що ти повернешся, але щоб так - не хочу. Напевне, ніяк не хочу, тому що ми в якусь мить почали будувати кінець світу - запопадливо руйнувати сходи, чавити комах, топтати траву, зривати квіти, цілуватися автоматично (і це - найгірше, що можна було зробити)… А потім сталося невідворотне - ми згадали слова! І вмить за бу ли все інше, адже слів взагалі так багато, що вони ладні заповнити собою все - заліпити всі шпарки плоті, з яких назовні рветься тепло і світло.

Радість довколишніх - найвірогідніша прикмета, але ми начхали на неї, засліпили себе іржавим ножем приреченості «усього-лише-людини», тому що це (ну звісно!) видавалося найпростішим. А тепер? Тобі тепер просто живеться? Тебе не мучить совість, ніби ти скоїв убивство? Ми скоїли злочин, ми самі пішли до в’язниці, і нині- світ зачинився для нас, як двері.

Прозорі двері. Двері, через які переповнений життям всесвіт не в змозі заповнити нашу порожність.

Ти жалієш довколишніх… Я - теж… Чому вони не жаліють нас?! Не переймаються співчуттям…

Мерців не жаліють, ось чому. А коли ми ще жили, доживали останні хвилини?.. У них була єдина мета - повернути свою владу, привласнити нас назав жди, помститися за ту владу, яку ми над ними мали, і за те, що, не позбавивши їх цієї залежності, насмілилися жити.

Прицвяхована до твого лоба підкова вкривається іржею - ти не помічаєш? Я бачу, як твоя вдача, втомлена, тьмяніє і покидає тебе - потроху, неуникно. Ти народився в шовковій сорочці, але хутко зносив її, бо віриш у вічність і невразливість свого життя, у невичерпність фортуни. Щось мені підказує - чи логіка, чи тваринне знання - що ти повернешся до мене по своє щастя. Не спізнися.

Цей транспортний засіб - єдиний (і в сенсі своєї неповторності, і в сенсі кількості), і він не стоїть на місці, і не повертає навспак…

Ліка ковтнула пиво. І раптом (і наршті!) їй стало зрозуміло, що в житті насправді нічого не змінлося.

Це було неймовірно. Скільки разів у мить безпорадної люті, охоплена (мов екстатична немолода жінка в процесі непереконливого самоспалення з ідеологічною метою) бензиновим полум’ям ненависті до навколишнього соціуму, конгломератом тупості і фальшу в якому є мати, Ліка на кісточки розкладала (ретельно обсмоктуючи кожну) перед собою анатомічну будову «мрії Корейко». Вона уявляла собі, як і більшість цих розповсюджених планетою інфантильних духом створінь - її видових одноплемінників, - як віддає до копійки витрачені на неї впродовж усього життя гроші батькам.

Канєшно шо луччіх лєт паложеной жизні вже не воздаси навіть власною кров’ю зі втятих вен, але хоч гроші… Уявляла, як купує собі квартиру, купує собі «спокій від усих цих мудаків»… Ніби спо кій можна купити! Ліку з дитинства привчали со ромитися того, що «роблять усі», всіляко пле каю чи її начебто «особливість», але Ліка давно вже знала, що вона цілковито (як і будь-яка людина на планеті) відповідає загальному шаблонові, що вона - як всі, що всі - як всі, і винятків не існує.

Пиво закінчувалося. «Куплю собі квартиру десь у Львові» - тупо подумала Ліка. І заплакала. І ще згадалося:

Розмова на східцях БЖ з людиною, яка ра ніше була для мене чоловіком, можливо трохи «бла китнуватим»… Але зараз ця категорія розподілу на «він - вона - воно» чомусь не працює. Вона давно не працює. Людська істота. Тепла, жива, справжня, наповнена світлом існування, вона проміниться…

Тепер діє пошуково-ідентифікаційний рефлекс «живе - не живе» або «повне - порожнє». Більшість людських істот - не живі і порожні. Вони не зомбі, не «тупі-пересічні-звичайні», - просто порожні. Це може відчути лише тіло, мозок - ніколи. Це означає, що кілька живих, які зустрілися мені за життя, зі мною не спали, а десяток тих, з ким спала я - були порожні. Ось чому тіло не пам’ятає навіть фактури.

Ошукане мозком. Цівка пуповини цідиться крізь середину тіла… Пупок після пірсінгу загоюється дев’ять місяців… Наскрізно проходять примари декорацій… Претензійно-екзотичне тату внизу живота рухається в ритмі реггей - ритмі босих ніг та брязкалець на передкінцівках… За яскравим різноманіттям форм вгадується одна болванка, один шаблон, як сліди пожежі під косметичним євроремонтом. Діти не граються з прискавками - бо є водяні пістолети, йо-йо і клей, а скільки всього можна було зробити з пляшки з-під маминого шампуню…

Ти не пам’ятаєш, Лійке, бо тоді ти обвішувалася прикрасами сусідки, і гуляла безсоромно в маминих сукнях на іншому кінці містечка, де заклопотані непохмілені залізничники не звертали уваги на дитину не своєї статі… Тоді ти вірила в небо і читала медичні довідники та книжки про іспанську інквізицію. От і довідалася. Довідалася, що ти - Зло, що ти не просто хвороба - кримінальне діяння. Ти - в космосі, по інший бік стратосфери… Вакуум. Зло - це вакуум.

Нормальні відьми не тусуються по шабашах - лише «клубна молодь» демонструє форми, з яких нема чого висмоктувати. Нема чим поживитися.

Народжені від матері своєї та її сина, свого старшого брата, вони розводять кров граційною і безжально-милосердною отрутою, диявольським медом морфіну, пишуть сонети, картини і блюзи, одні - в очікуванні, інші - в пошуках батька…

Треті - витікають крізь пальці світу в простір, де нема з чого вислизати… Їхні очі затоплені прірвою з бурштиновими іскрами чогось, що не потребує назви… Звуки, іскри і вітер з місяцю вони відсилають до запитання, без сподівання відповіді… А крила приходять звідусіль, щоби сповити в кокон і сховати на дні океанському повних і живих…

«НЕ ЗАБУВАЙТЕ ВИМИКАТИ СВІТЛО!» -

красномовний папірець біля дверей комунальної ванної кімнати - під замацаним перевмикачем на засмальцованих шпалерах. Клаць. Невідомо: світло вимкнулося (якесь теж ніби засмальцоване) чи мозок (замацаний мешканцями майже трьох десятків років)… Але якщо припустити, що мозок (який дає себе мацати кожному, будь-кому, навіть віртуально, а в одному році мешканців набагато

більше, ніж у шістнадцятиповерховому будинку) і, відповідно, розум - це є світло, то в якій липкій темряві доводиться жити! Клей. Один клаць - і тіло, позбавлене розуму, розгублено зупиняється перед фактом: воно нічого не пам’ятає! Руки не пам’ятають рельєфу, тепла і фактури! І це найстрашніше: виявляється, всі поняття, спогади і досвід кохання були лише відштампованими зі слів і думок формами, які фальшиво і підступно носили наліпки «відчуття». А тіло не може пригадати ані смаку, ані запаху, ані абрису, ані топографії «особливих прикмет»! Натомість воно цілком здатне віднайти в темному коридорі шлях до кімнати, зачинити двері, навіть приготувати каву і навіть вмоститися на підвіконні. І, виявляється, для того, щоби затягнутися димом і випустити його в нічне небо, мозок теж не потрібний. Але ж як він, мозок, потрапив до мого ліжка?! Пристойне (часто риторично-регулярне) запитання стосовно гарного хлопчика, але ж не… Як він, мозок, примудрився стати третім, а зрештою, взагалі виштовхнути мене на підлогу, посісти (чи полягти, чи постати?) на моє місце, підмінити мене собою? Може я - чоловік? Ні, тіло напевне знає, що воно жінка. От, блін, яка халепа! Але ж Лійке теж знає, що вона жінка, а вона - кастрат. Ні, її звати Жанна (для журналістів), а потаємного її імені не знає ніхто. Та й ім’я тут ні до чого, бо ж у Верони тепер і в паспорті жіноче ім’я, і в трусах - піхва, а вона - чоловік. Ні, не чоловік. І не жінка. Мутант.

«Темне, грізне, підсвідоме волохате ВОНО». Попри майже стільки годин електроепіляції, скільки днів у році. І тіло Лійке, понівечене і покинуте, випромінює власну пам’ять - пам’ять щастя іншого тіла. А моє, струнке і ніжне, якому так заздрила Верона, - не пам’ятає нічого і нічого не випромінює, а несе довкола себе лише запах води і колір прірви. Навислий над безоднею острівець. Над безоднею, куди головою вниз летить водоспад. Безконечність смертельного стрибка, що завмерла в часі. У миті. І навіть якщо Верона витончить голосові зв’язки і роздлубає молотком морфологічні особливості лобної кістки та нижньої щелепи, вона не припинить розсіювати довкола себе могильний попіл безстатевості. І навіть якщо в живому склепі Лійке проколупати дірку, вона не зможе випромінювати через цей додатковий отвір ще більше позастатевої жіночности. БО БІльше не БУває… А я?.. Воно…

Порожнє слово. В ньому немає ні почуттів, ні емоцій.

Для Лійке (і для Верони, і для Олега, і для Крісті, і… і… і…) воно було колись найлютішою образою. І зараз - для інших. А для Лійке… Цей надгробок ніколи не ляже на її порожню могилу. Я думаю, коли вона помре, вона опиниться на якійсь невідомій зірці далеко за межами Сонячної системи. Або верхи на астероїді чи на ко меті - це на неї схоже - така ж самотня, як і тут, на Землі. Серед людей. Кожен з яких (принаймні кожні 9 999 землян) являють собою взірець упевненості у своїй статевій приналежності.

Уяви, Лійке, якби всім цим мутантам водночас вимкнути мізки! Чи кожне тіло знало б, було би переконане в тому, чи жінка воно чи чоловік? Але ж - перед умінням кохати і дарувати статева приналежність - ніщо.

Хто б наважився поцілувати Лійке? Тепер зрозуміло, чому я можу - мій розумненький мозок корчить із себе пофігіста, а тіло - вода, що падає в прір ву (подвійне не-відчуття, що не має дна). Чи це минеться? Апатія - заразна хвороба.

Можливо тому мені тепер здається, що андрогін - це не двостатева, і навіть не безстатева, - ПОЗАСТАТЕВА істота. «НЕ ЗАБУВАЙТЕ ВИМИКАТИ СВІТЛО!»

P. S. Мало хто здогадується, що світло (перманентне, незбагненне, підступне, штучне, ЧУЖЕ) вимкнути неможливо… Приємної подорожі замкненим колом! Туристична фірма «Фурункул».

Перверзії Білого Андрогіна… Ліка починає відчувати затерплу шию…

- Ох, дівчинко! Кілька років тому у тебе, з таким твоїм світосприйняттям, не було би жодного шансу на виживання, якби ми, не дай боже, зустрілися…

Ще два-три роки тому ми щовечора виходили на БЖ гіпі виховувати… не знаю, навіщо я розповів це тобі… А фінічки я ношу з якогось ніби почуття провини, чи що… Дмухнути б зараз… трава все на вертеп перетворює… весело…

- Людина сама все на вертеп перетворює. Future Іn The Past…

Ліка прокидається…

Ліко… сестра… і паскудить мої книжки, газети, журнали…

Звідки цей голос? Ліко, Ліко…

Дівчинко, що з тобою? Ти ще вчора була молодою!… Ліко, дівчинко, що з тобою? Ти ж ще вчора жила…

Ліка отямилася в незручній позі: спливло вже кілька годин, і пляшку від пива давно підмів якийсь мисливець-склотарник… В голові гуділо від пива й спання на сонці в незручній позі: здавалося, спина прийняла форму дерев’яних сходів. Нижче сидів якийсь растаманський піпл з бонгами й дудками. «Jethro Tull, курва мать!» - подумала Ліка, й останя ім ла кількагодинного марення та рефлексій розвіялася, витекла зі свідомості. Іржаво запрацювали звичні людські мозкові схеми.

Гроші!

Та! Повна торба грошей! Ліка підхопилася в раптовій нестямі й побігла кудись - східцями вбік, хащами, стежкою, вохряно-цегляною доріжкою (шлях до Смарагдового Міста?..), вниз Узвозом повз Тих - що - скальпелем - вирізують - будинкам - очі, повз піцу - піхви - пахлаву - і - пепсі-колу - пиріжки - пампушки - порцеляну - пиво (ті, зі скальпелем, це продають до ночі…) - батік - бісер - булочки - буклети - книжки - кульчики - каблучки і каміння - дерево - кераміку - котлети - крісла - килими - канапки - каву - ТЛІННЯ…

Назустріч неквапливо піднімався Він. Той самий.

Той хлопець з метро! Ліка не могла відірвати від нього очей, не могла й сховатися, і проковбасило її в ту мить майже до адреналінового шоку: «Все, піздєц грошам! Слава богу! Ні, це мені пиздець!

Ну і слава богу…» … ніколи у згаданому житті Ліка не стикалася зі смертю (попри дві клінічні власні, які вона не враховувала, бо, навіть помираючи, не вірила в те, що помирає, а з чужих слів їй здавалося це пере більшенням) - тільки з трупами. Три рази. Але це вже - якщо можна так висловитися - «постсмерть», адже і Смерть залишає по собі сміття - як будь-що на цій планеті. І лише раз - зблизька, майже впритул, - вона бачила в труні свого однокласника. Вона довго силувала себе пережити те, що мають переживати люди за таких обставин, але те, що вдалося вичавити з себе протягом двох місяців після похорону, було чимось непереконливо-бляклим, і - десь на денці - все-таки фальшивим. У розпачі Ліка навісила на себе табличку «цинік» і глибоко затамувала бажання навідатися до моргу чи анатомічки Медінституту.

На стадіоні, який належав цьому закладові, лікін клас іноді «складав крос» на річну оцінку з фізкультури. І це були рідкі заняття з фізкультури, які Ліка не пасувала, хоча її неспортивні ноги та не прокурені ще тоді легені, дотягували щонайбільше до непевної трійки. Але стадіон оточували з одного боку - смердючий віварій, з якого рвалося назовні істеричне передсмертне виття й скавучання, а з іншого - та сама анатомічка, в підвалі. Крізь прочинені від самих ніг у кедах шиби можна було розгледіти цілу купу кісток у кутку, а на підвіконні - величезну алюмінієву виварку. Точнісінько в таких каструлях в шкільній їдальні (а, втім, і в усих інших совкових ідальнях колективного харчування) зберігалися помийні борщі, глевкий порційний хліб, смердючі паперові котлети і сизе склизьке «картоп’яне пюро».

На кришці каструлі в анатомічці - точнісінько такою ж брудно-червоною фарбою, якою в їдальнях так само надписують кришки «хліб», чи «м’ясо», чи «овочі», - відповідно - було виведено «ГЛАЗА».

Ліці аж нігті квиліли підняти обережно ту кришку і зазирнути до середини. Іноді чомусь здавалося, що що вона побачить щільну, мов риб’яча ікра, масу скляних муляжів, а часом - навпаки, - що мертві очні яблука схожі на грудку лотерейних чи пінг-понгових кульок… чи більярдних… невідомо…

Стоп-кадр.

Він пройшов повз. Ліка сіла просто на брук, щоби не втратити свідомість. Він віддалявся. Нарешті загубився серед ятків. Не він. Це був не він!!! Це просто здалося!

Напад параної нарешті висмикнув-таки Ліку з болота млявої нереально-надреальної буденності.

Нестерпна ейфорія охопила й розірвала снопом іскор все її умовно-фізичне єство. Відлити у бра мі не склало проблеми (чому сечі завжди виходить більше, ніж було випито пива? Феномен або ще якась маячня штибу закону Мерфі?). Ліку несло Узвозом вниз - стрімко, вільно. «Куплю квар ти ру - здійсню нездійсненну мрію всього життя,» - думала Ліка: «А про що тоді мріятиму?». Біля Пиро го щі дове лося зупинитися й перечекати по тік машин (Ліко… сестра… подібне до шкіри уда ва тавро автомобільних шин…). Навпроти, як відомо, є дорога крамничка жіночої білизни (з понтом «бутік»). І на цьому розповідь про будь-яку жінку можна було б зупинити. Менше з тим… Ліка ж не могла не полоскотати собі нерви. Не могла заборонити собі пережити купівлю трусів за 500$, як у ПростоТаї, або, принаймні, не перевірити на собі чи справді людина здатна здійснити подібний акт добровільного ідіотизму!

Перевірила.

Людина справді здатна вчинити акт добровільного ідіотизму і купити собі майже за дві тисячі гривень (кантор був прямо у магазині) чорний мереживний бюстгальтер, майже за півштуки гривень чорні панчохи, пояс до них - майже за півтори і труси майже по ціні бюстгальтера, які спрутенілі про давальниці дозволили гіповій дівчинці в подер132 тих джинсах приміряти. І навіть на голе тіло. Цікаво, а якби Ліка їх не взяла?…

До Самсона (по якому ніколи не скажеш, що він є: по-перше, Самсоном, по-друге, що лев, якому він роздирає пащеку - це лев, а не шолудивий пес, потретє, що це - фонтан, і по-четверте, що це пам’ятка архітектури), Ліка добрела поза собою, забувши навіть назву своєї планети. Витрачання грошей на білизну - стимулятор, не гірший за амфетаміни, лише попускає набагато швидше. Принаймні Ліку попустило одразу. Вона закурила, і шлунок вмить озвався фугою Баха: з’їсти будь-що і негайно!

Довелося зловити тачку.

Водій невиразно глянув на дівчину (бачили, мовляв, і не таких наркоманів в цьому довбаному наркоманському місті) і байдужо спитав «куда?».

Ліка бухнулася на «сидіння смертників», тріснула дверцятами, опустила віконне шкло, випустила мовчки дим, занурила по лікоть руку в торбу, покопирсалася в пачці і недбало тицьнула водієві стобаксову купюру.

Квентін Тарантіно в жодному разі не дозволив би зависнути паузі в цьому місці.

Але водій, на жаль, аж ніяк не тягнув на тарантінівського героя, тому він мовчав доти, доки Ліка не докурила і не сказала: «Ну! Давайте, везіть мене в якийсь наворочений ресторан, де смачно го дують!»

- Тєб’я, дєвочка, міліция случайно нє іщєт? - підозріло спитав водій, явно не збираючись кудись їхати.

- Нє-а.

- А браткі?

- Слухайте, ви або їдете або повертаєте мені гроші і я шукаю розумнішого водія.

- Так у мєня здачі нє будєт, - про всяк випадок мовив той, вже готуючись газонути.

- Ну і не треба мені вашої здачі. Вважайте, що я Фея. Та, що перетворює тампакси на гарбузи, а гарбузи на джипи і лімузини.

Авто рушило. Ліка відчула таку тотальну безвихідь, що її ледь не знудило. І тут - як завжди ні до чого - їй згадався раптом дуже схожий стан (обковбашено тварюко, тупа інфантильна почваро, коли ж ти нарешті знатимеш, що з собою робити!): …як на Дев’яте травня - Місто, як завше, вирувало п’яним бидлом в очікуванні салюту - з Ліки вперше вибухнула неконтрольована агресія (звичай но, то був лише коктейль з вірменського портвейну, пива, горілки, марихуани й тупого теофедрину), і вона заїхала в переповненому фуні кулері якійсь жлобкуватій кобіті залізним брас летом просто у перенісся… і як потому Ліку копали ногами - у груди, в розмальовані олією джинси, в зелені пластикові окуляри, у подерту джинсову курточку - кремезні друзі тої кобіти… як вона не відчувала болю, а лише захоплення від подібної пригоди, що могла б спровокувати катарсис… як із цікавістю спостерігала за кросівками, що літали перед її носом… як, згодом, трохи очуняла і вешталася Містом - божевільна кінокамера на роликах - і роздивлялася розфокусованим поглядом у маленьке люстерце свою підбиту пику в крові, олії й багнюці, і так дісталася Труби (Майдану Незаможності) - клоаки націАнальноі свідомості. Провали в пам’яті.

Хтось чіплявся, але, мабуть, бачили, що чіпляються до порожньої оболонки, розгвезьганого манекена з пап’є-маше.

Епатаж той призупинився біля штахет, на які Ліка присіла аби випити пляшку пива (коли і як опинилося в руках пиво, і як вона потрапила у відносний затишок поза кіоском, вподобала вмоститися на тому штахеті?.. Провали в пам’яті). … і як вона зачепила тих дітлахів - хлопчик і дівчинка, щойно побралися, - теж зосталося поза межами свідомості. Ліка прийшла до тями лише у тролейбусі, і з’ясувалося, що та парочка везе її до себе в гості. Бувають же іще чисті душі, хай їм грець, - не знали що за почвару підібрали на свої голови! Навіть образилися, коли вона хотіла вийти на знайомій зупинці. Далі пішли незнайомі зупинки.

Приперлися на край Міста у чортів голос. Ще й шукали нічний кіоск аби купити горілки для почвари ( вони вирішили, що почварі зле - хіба прості нормальні люди здогадаються, що порожня оболонка може розгулювати Містом, та ще й чіплятися до них! - і горілка - це, звичайно, те, що треба аби почварі зробилося добре!).

Якби не та горілка, вона може просто проспала б у їхній вбогій оселі до ранку, та й годі…

Страшно згадати що скоїлося з її психікою, принаймні вона звабила і хлопчика і дівчинку, які і чути не чули ані про содомію, ані про груповий секс, ані навіть про подружню зраду.

Перед світанням їй наснилися власні нирки небеснортутного кольору зі звивчастими каналами, які сяяли надприродною красою прямо перед очима, і від болю було не те щоби не крикнути,- не продихнути, ніби хтось щосили тиснув на них кам’яними пальцями.

А зранку дівчинка підсмажила почварі яєчні й почвалала на роботу у дитсадок. Хлопець проводив почвару до станції метро, й дорогою все намагався нагадати, як йому було вночі кльово, на що вона кволо шепотіла, що нічого, анічогісінько не пам’ятає, і це була істинна правда. Вперше за життя їй отак відрубало пам’ять. Дещо згадалося згодом…

Коли помітила, що загубила улюблену старовинну каблучку-маркізу з гірським кришталем.

Приплентавшись додому, Ліка залізла під душ.

Припудрила синці. Нафарбувалася й потяг лася у театральний інститут, де їхня група тележурналістів мала спеціяльну лекцію (чи то спеціяльна лекція мала їхню групу) з режисури…

Біля Головпоштамту Ліку раптом осяяла щас ли ва думка: вона не буде такою тупою дурною пот во рою! Вона знає що зробити! Вона припинить цей потік безглуздих витрат (яка вже там квартира, прости господи!) - візьме і переведе поштою гроші своїм друзям! таких прекрасних музикантів нема в усьому світі! І от вони-то знають, що робити з такою купою грошей - їм цього вистачить на десять альбомів, на інструменти, на все що завгодно, на всі ці узурповані клятим сраним йобаним довбаним так званим шоубізом дорогущі прибамбаси, на студію! І нікакіх дєлов, жодних тобі пацанів-спонсорівпродюсерів-пальці-віялом, жодних піар-виродків!

Ліка вискочила з авта, доки водій перечікував про бку, і побігла до Поштамту. На щастя Ліка завж ди носила з собою паспорт за давньою гіповою звичкою (на випадок якщо менти згвинтять).

Вона на мить відчула себе Остапом Бендером, розчавленим вагою атмосферного стовпа і Золотого Теляти, але втішилася тим, що народного комісара фінансів в Москві вже давно не існує, а Москва явно за грошима не плаче, як, власне, і тамті музиканти.

Ліка дуже боялася, що у неї не візьмуть такої великої суми і в таких купюрах, але, подолавши певні необхідні формальності, вона опинилася через деякий час цілком вільною, кришталевовільною посеред зали Поштамту, в цілковитій упевненості, що сьогоднішній день їй наснився, або вона його вигадала (бо - що гріха таїти - подібні попсові мрії до Ліки приходили часто). Сильно захотілося покурити, і, йдучи до виходу й водночас порпаючись в наплечнику в пошуках сигарет, Ліка наштовхнулася на куплену білизну. Їй стало дуже смішно. Так смішно, що коли вона раптом зіштовхнулася з якимось молодим чоловіком, то й далі ще істерично хихотіла… навіть після того як упізнала його… Він дивився на неї занадто пильно, занадто похмуро… поза шкірою Ліку продер мороз…

«Не вперше я помираю…» - Тільки й встигла подумати Ліка, дивлячись на Хлопця-з-метро як кролик на удава… він знизав плечима і пішов собі геть… можливо відправляти термінову телеграму, чи забирати пошту до запитання, чи отримати поштовий переказ… Не він. … а ще через годину Ліка сиділа на Дерев’яних Сходах, пила пиво, дивилася на вечір понад Подо лом, вгадуючи крихітні баржі з буксирами часів Першої світової та прогулянкові теплоходи у тьмя ному оці Дніпра, і мріяла про подорож на Пе трівку, де вона відірветься на всі сто баксів (без хіба що вартості кількох пляшок пива і буханки українського хліба… а, і ще однієї - першої пляшки пива, заради якої першу сотку і було розміняно мільйон років тому) - відірветься на всі сто на книжках, аудіодисках і фільмах… і ще, можливо, вистачить на метро!

______________

Настане літо й запашні коноплі у Місті Мертвих зазеленіють солодкою тишею повні долоні отрути широкорозкриті зелені добрі долоні розчепірені пальці терпкого зеленого сонця зеленого меду зелених очей пухнасті вії вкриті медовим пилком збирайте бджоли свій нектар лише з конопель! настане літо спека у мертвому Мертвому Місті перетворить кожну мить гудіння комах і цвітіння конопель на марсіанські хроніки настане Літо з духмяною зливою що перетворить Місто на джунґлі…

БІЛЕ РЕГГІ

Я засинаю у прибої великого вечірнього Міста - ніби з невимкненим плеєром, у навушниках якого гуде і сичить порожній залишок магнітоплівки. Я засинаю - вгрузаю у це звукове мерехтіння, схоже на безпрограмний телевізор (о воскурені діти чиказького лами, нащадки огиди в Лас-Веґасі - посмішки - ніжна розріджена плазма - в кишенях - обкурені духи забули про нас на вершині оргазму…), повільно опускаюся на дно - це буферна зона між снами, нічним і денним, місце, де я нікого не зустріну і нічого не побачу - лиш відчуватиму вгрузання. Я засинаю між снами - денним і нічним - в яких я пильную, і бачу, і зустрічаю… я опускаюся в буферну зону…

1. Інтродукція

В одному білому-білому Місті - такому білому від снігу, що годі було й ніч роздивитися, - існувала серед інших вузеньких вуличок одна найбіліша і найвужча вуличка-кривулька. Найбіліша - бо на ній ніколи, навіть на великі свята чи напередодні важливих подій не розчищали сніг. Кучугури - біліпребілі, недоторканно, арктично білі - тут були заввишки, як контейнери для сміття, вони сягали подекуди покрівлі ґанку деяких будинків. На

подвір’ях стояли білі-білісінькі автівки, схожі на чудернацькі крижані брили, а білі від інію брами скидалися б на сталактитові печери, якби сталактити бували бурульками з найчистішої криги. Вуличка була така вузенька і кривенька - аж покручена, немовби хід у мушлі, - що будинки - теж білі від криги та інію - з обох її боків ніби сходилися дахами, а деінде і справді змерзалися у прозорі примхливі аркади незбагненної для літопоклонників архітектури. Саме в одному з таких місць зрощення криги, в білому будинку з непарним номером, під самісіньким дахом жила Еліка, а у будинку навпроти- з парним номером і теж у мансарді - мешкав Кліф. Одразу ж скажемо, що Еліка була витонченої краси білявкою, що у білому-білому Міс ті мало цілком природний вигляд, і коротко звалася Елею. Натомість Кліф був єдиною в Місті темною плямою, бо мав темну шкіру (простіше кажучи, афрозодіакальне походження, себто негритянське, а ще простіше - був американцем французького походження, але у 16 років мав повернутися до племені дредів (звідки пішов весь його рід), аби доглянути паралізовану бабусю-чаклунку; після її смерті декілька місяців жив у Буркіна-Фасо, потім на якийсь час повернувся до Нью-Йорка, а в Білому Місті…) й озивався би на повне ім’я Кліффорд так само, як і на будь-яке інше наймення чи прізвисько, вигадане білими людьми на швидку голову. Але Біле Місто не знало про свою темну пляму - як часто й ми не здогадуємося про свою потаємну ваду, доки слушна мить не виштовхне її на поверхню світла, - тому, що Кліф ніколи не виходив на вулицю. Він страждав на не таку вже й рідкісну форму «зимової ідіосинкразії». Єдиною в білому Місті з-поміж інших білих людей людиною, втаємниченою в існування загадкового темношкірого, була Еля, та й тому лише, що бачила його з вікна. Бачила щодня і так близько, що, якби намерзла крига дозволяла прочинити шибки, могла б до нього заговорити.

Кліф також бачив Еліку щодня, але з виразу його тотемічного обличчя годі було здогадатися: бачить він білу дівчину у вікні, чи бачить щось, що вважає частиною ласиць на шибці. Або ж взагалі часткою цього білого всесвіту.

2. Анданте (інтродукція триває)

У Еліки було двоє котів і дуже багато знайомих.

Але взимку вся ця безліч знайомих перетворювалася на химерні поодинокі телефоні голоси, бо зима в білому Місті - традиційно не найліпша пора для ходіння по гостях, тусування, чаювання і чаркування - як це не дивно… Можливо, ця традиція утворилася з іншої, ще прадавнішої, традиції не розчищати на цій богом забутій вуличці сніг… А коти переважно спали. Навіть у останньогрудневий день та - з особливою насолодою - у передноворічну ніч.

Один такий останньогрудневий день Еліка вщент проспала і прокинулася вже під вечір. Принаймні у кімнаті було темно, а химерний зелений вогник електронного годинника свідчив про те, що до Нового року залишилося сім годин. Тиша стояла така, що ватяно закладало вуха і чутно було пульсацію власної крові й шелестіння снігу за вікном. З вікон будинків - немов по тунелях - продиралися крізь рясний сніг вітражні різнокольорові відблиски - так, ніби дитина упустила в кучугур цілу жменю злип лих льодяників-монпасьє. Це в кожній хаті блимали електричні гірлянди новорічних ялинок.

Ніжні полиски пробігали шибками, бурульками на дахах й підвіконнях, китовими спинами снігових заметів.

З чавунною головою, на чавунних ногах, обережно несучи обважнілий і вогкий від сну мозок, Еля почвалала до ванної, наштовхуючись на темряву, яка радо розставляла на Еліному шляху - немов шахові фігури - перешкоди четвертого виміру, невловно капосні тенета.

В коридорі еліні ноги у грубих вовняних шкарпетках виконали цілу фугу Баха на рипучих паркетинах (і сумнівно, щоби нижнім сусідам це нагадало водяний орган).

Ванна кімната нагадувала обтріскану й зо два тижні не миту від кавової гущі філіжанку.

Еля перегорнула касету у китайській «мильниці» (магнітофон жив у ванній і, схоже, його змарновані, кволі від природи, легені вже починали поступатися волозі у тривалій виснажливій боротьбі), й по натисненні play залунали голоси китів, чайок та прибою на тлі ненав’язливої медитативної музичної підкладки. Замиготіли на корпусі маленькі різнокольорові лампочки, схожі на ялинкові вогники-монпасьє за вікном.

Еля залізла у ванну, закурила, пускаючи воду і випадково помітила запханий за люстро флаєр, у кутику якого красувався логотип - листочок марихуани. «Блін, мене ж учора Жюс запрошував на свою виставу…» - згадує Еліка. Справді, Жюс все хвалився по телефону, що написав лібрето до музичної вистави, а вчора взяв та й забіг на каву, приніс запрошення і буклет, щось хотів сказати протягом помереженого нездалими паузами кавування, не сказав, та й пішов нарешті геть-назад у біле-біле стумне Місто.

3. Рондо (інтродукція затягується)

На вулиці Елі здалося, що перша дія вистави вже почалася. З масової сцени якогось готичнопохмурого гуляння кварталів за три до будівлі Театру. «Жюс міг таке утнути: випустити масовку просто на вулиці Міста: синкретичне видовище на морозі…» - подумала Еля: щільний натовп похмурих тіней - сірих та п’яних - у скафандрах, протигазах й шоломах, безцільно тусував хідниками, активно брунькувався у темних брамах і під’їздах, випаровував своє гниле сивушне дихання на тран с портних зупинівках, не приховуючи агресії.

Що зими у білому Місті транспорт припиняв своє існування (можливо, западав у зимову сплячку у своїх жалюгідних поіржавілих схованках-депо за традицією чи законом природи і скнів так до появи з-під снігу першої горіхово-брунатної вогкої бруківки).

Куфайки і куфайці, тілогрійки й тілогрійці, ватяники та ватяниці проводжали модну еліну дуб лянку чимось на кшталт єдиного каламут ного ко лективного погляду, сповненого тупої, але па сив ної агресії, який, утім, не віщував нічого доброго дублянці, якій заманулося б раптом зупи ни тися, чи - не дай боже - щось запитати, а ще гірше - послизнутися; або - найгірший з усіх варіантів - просто зупинитися і закурити.

Біля театру, у яскравому калейдоскопі снігових полисків, товклася купа знайомих, ретельно утрамбовуючи в сніг конфетті, недопалки, використані хлопавки, шампанові корки, мандаринову шкірку, насіннєве лушпиння, цукеркові обгортки, театральні буклети й розірвані квитки, риб’ячу луску та пачки з-під цигарок.

З багатьма знайомими Еля віталася, багато хто гукав до неї здалека, хтось чмокав у щічку, когось вона побіжно обіймала зі штучною рефлекторною щирістю… важко було зосередитись, тим більше, що Еля майже ніколи не чула того, що казала й зрідка сприймала синтаксично те, що кажуть їй.

- О! Елічко! Яка ти розумничка що прийшла!

Ходім, я тебе познайомлю з Говардом Стерном! - Волав Жюс, прудко проштовхуючись до театрального входу з Елікою в оберемку.

- Справжнім?! - Здивувалася (не сказати б спрутеніла) Еля.

- Звісно, ні! - Поблажливо всміхався до вартових-білетерок Жюс.

- Тю! Навіщо мені несправжній! - Випручалася Еля вже у фойє.

- Ну тоді гайда до бухвету бахнем коньячку. Я тебе з акторами познайомлю. - Легко погодився Жюс, намагаючись позбавити Елю дублянки.

Еля дуже не любила залишати свої одежі по усіляких гардеробах: вона почувалася прикутою до свого одягу й до неодмінно-майбутньої ситуації апофеозу вилучення його з гардеробу, коли - з одного боку - вона просто не вміла видиратися з живоплоту ніг у добіганні кінця вистави чи концерту (вона просто не могла не віддячити за дійство), а - з іншого боку - вона просто не вміла штовхатися у черзі: мозок починав підступно вар’ювати, й доводилося перечікувати усіх: від найагресивніших рогулів і найнаполегливіших пань, обладнаних дуже коштовними штучними атрибутами жіночої краси, до настирливих засмиканих квочок, роздратованих незграбністю тюхтія-чоловіка та байдужістю до Прекрасного дебіла-сина пубертатного віку.

Цього разу Еля покладала надії на Жюса, але з’ясувалося, що геть усі, хто цього вечора потрапив до середини театру, мали без жодних заперечень залишити в гардеробі не лише пальта, шуби й дублянки, а й увесь верхній одяг: на вході до зали всім видавали фіолетові плащі зі штучного шовку.

Еля відчула як її охоплює параноїдальна паніка: комфортно вона могла почуватися лише тоді, коли усі її речі перебували в зоні простягнутої руки і не далі!

Еля запхала в трусики поданий Жюсом гардеробний жетон з номером 373, і вони подалися до буфету. Озиратися на рогулів, наполегливих пань та засмиканих квочок з родинами, що гротескно корчилися у процесі роздягання (зосереджені, забембані, поквапливі, або ж навпаки - хтиво, потворно прокволі) у Елі не виникло найменшого бажання. На відміну від брутального Жюса.

Віщі сни - приборкана неймовірність. Сновидіння - готове кіно. Подорожі в снобаченні - вихід. Коли б не «грізне, темне, волохате ВОНО». Закатоване підсвідоме за лаштунками чужинських традицій.

Ніч безсоння - звичайний антракт. Серед канапок мародерствує киця. Нічні метелики падають в чай, у томатний сік, в мартіні з грейпфрутовим соком… Оперний театр спорожнів, віртуальна крейза верещить:»Банзай!». Тим, хто свідомо затримався, постскриптум вилізе боком. Блима червоне око лямпочки над дверима партеру… Заспана білетерка з буддистським шепотуном. Дає останній дзвоник - його шепіт - лунка химера - гасить в перших рядах кілька вогників цигарок…

Поблизу рампи в повній темряві чути звуки пересування меблів. На мить спалах запальнички вихоплює скуйовджені сталки волосся біля блідої, наче вогка крейда, скроні; заплакані очі; щоку в патьоках змішаного зі сльозами гриму понад цигаркою…

Зно ву - гур кіт, схлипування, шаркання, сякання, шмар кання, плямкання, притамовані стогони, зітхання…

В окрайці рампи зненацька масний, проте надзвичайно холодний мефістофельський бас промовляє:

- Вона гадає, їй це допоможе!

Зелений промінь освітлює миршавого неохайного юнака в гіповому шматті.

- Вона гадає, пересування меблів розрадить її істерику!

Хлопець ліпить ідіотську мармизу і напружено по-гуімпленівськи шкіриться.

- Стули пельку, Ертебізе! - Чується з глибин сцени дуже втомлений, глухувато-хрипкий жіночий голос. І потому - знову грюкання, зітхання та інші подібні вияви поневоленої істерики.

Ертебіз - кожен його рух, жест, кожна гримаса, - все, особливо перекручені щодо змісту тексту інтонації, - підкреслено фальшиво, - озирається через плече:

- Вдала спроба себе опанувати!

В Ертебіза летить стілець. Той блискавично відхиляється, і стілець з тріском падає в темну оркестрову яму. Перші скрипки одразу озиваються какофонією різких істерично-високих звуків, серед яких і звуки тріскання струн.

- Гол!!! - Тенором кричить диригент, спалахуючи у жовто-зелено-рожевому промені. На чере поподібному обличчі - геть божевільні очі. Він голо мозий. Вдягнений як кришнаїт. У кістлявих пальцях - замість батути - запахуща паличка.

- Дозвольте підкурити, мадам! - З ідіотським ентузіазмом звертається диригент до темряви.

Ертебіз навшпиньки, вимахуючи руками, зникає в темряві глибин сцени, у напрямку вогника цигарки і звуків поневоленої істерики. Повертається з вогником до своєї світлової плями. Лягає на живіт і протягує диригентові цигарку, що тліє. Диригент лізе назустріч по головах музикантів - чути глухі зойки і жалібні стогони струн, - дотягується паличкою до цигарки. Руки тремтять від напруги, і він довго не може влучити кінчиком палички у вогник.

Публіка в перших рядах партеру (лише декілька чоловік, увесь партер - порожній) починає кахиканням та шарудінням висловлювати занепокоєння і демонструвати нудьгу.

Врешті диригентова паличка спалахує і від неї тягнеться смуга запахущого диму. Ертебіз витирає піт з обличчя. Диригент, зновуж таки по головах музикантів, повертається на своє місце. Ертебіз робить останню затяжку і кидає недопалок до оркестрової ями. Жіночий зойк.

- Мадам, я пропоную вам цілу і недоторкану цигарку замість тієї, що витліла через недолугість нашого диригента! Чудовий ситний недоторканий джойнт! Від себе відриваю!

- Йди до дупи! - з ваганням у голосі відказує жіночий голос.

Ертебіз знизує плечима і раптом влучно кидає косяком у перші ряди партеру. Звідтам чується гуркіт крісел, шарудіння, шаркання, матюкання, вовтуження - звуки, схожі на ті, що протягом ночі відтворювалися на сцені.

- Кінець першої дії! Всі - в дупу! -репетує диригент.

- А всі вже і так в дупі. - кидає Ертебіз.

Світло зникає.

Найважчим Еліці здавався прорив у фойє, але дві опасисті корови у бюстгальтерах і панталонах навіть не коливнулися їй назустріч, і відстань до гардеробу у порожньому фойє вона подолала вмить.

На стійці сиділа, астматично дихаючи, величезна ропуха кольору нездорової старечої шкіри. Еля перестрибнула через бар’єр до вішаків, швидко розшукала свій одяг і лин у ла, наче раптова травнева злива, до виходу - повз незворушну жабу, яка провела Елю позбавленими будь-якого виразу очима. А може, вона дивилася на мертву фіолетову грудку покинутого Елікою на підлозі плаща, і за мить до апоплексичного удару ця пляма ввижалася їй райським болотом - останнім притулком знедолених ропух під пахвою Єдиного Жаб’ячого Бога…

Куфайки п’яно верещали в брутальних обіймах тілогрійців, ватяник залицявся до напівнепритомно го куфайця, гадаючи, що сміттєвий контейнер є цілком прийнятною ширмою від агресивної уваги сіро-похмуро-драглистої маси, котра виблискувала серед криги й снігу скельцями протигазів і скафандрів та з глухим стукотом зіштовхувалася шоломами, випаровуючи сивушний дух.

4. Реггей на брудному снігу

«Твоє волосся немов пруття, твої думки - біла крейда… Одного разу я не прокинувсь, через те, що я висів, о Африко! Моя тінь на твоєму березі, я танцюю реггі на брудному снігу…»

Еліне вікно було темним і мертвим, а довкола мерехкотіло новорічне ялинкове монпансьє, і Еля на мить відчула себе сиротою з якоїсь андерсенівської різдвяної історії. Вікно Кліфа ніжно світилося жовтим, немов червневе сонце на линві вечірнього небокраю.

Еля подумала, що такий нестримний цілеспрямований потяг відчувають усілякі зомбі з фільмів жахів або сірникове пуделко під впливом телекінезу… Не замислюючись далі ані на мить, не вагаючись, і раптово зігрівшись, Еля щосили потягла обмерзлі антикварні двері під’їзду і зайшла до будинку.

Квартира мала бути останньою на останньому поверсі і єдиною на передгорищній сходовій клітці.

Проте Еля машинально звела погляд на список мешканців, схожий на жовклі кістяні клавіші допотопного піаніно, і прочитала проти номера останньої квартири: 31 - Берковіч Є. Д.

Подолавши декілька величезних - підсвітлених крізь каламутні переплетені вікна святково-сніжною ніччю - прольотів, - а в кожному стародавньому будинку ці зачовгані і стерті, мов пергамент фоліанта, девонські сходи - не просто сходи, а справжнісінькі Staіrway to Heaven, - Еля присіла перекурити. І це аж ніяк не було спробою прокинутися, осмислити, повернути назад чи вигадати першу фразу, - це був звичайнісінький буденний перекур.

На пошарпаних дверях Кліфової квартири не було цифр, а дверний дзвоник являв собою розкудлане кубельце обірваних і пошматованих дротів, схоже на Еліну нервову систему. Еля постукала в двері.

Дубль раз.

Еля відхилилася від дверей, що прочинялися назовні: в одвірку - надзвичайно статурний, у глибоко вирізаній розтягнутій яскраво-жовтій майці та широких строкатих шортах, босий - стояв Кліф і каламутно дивився на неї. «Ти хто?» - обважнілим язиком без найменшого акценту спитав він, дихнувши алкоголем. Еля мовчки рвучко розвернулася і побігла геть, перестрибуючи через дві сходинки. Важкі парадні двері грюкнули за нею.

Еля сперлася на них спиною і видихнула хмаринку пари у кришталеве роїння сніжинок.

«Вовк: Тобі страшно?

Червона Шапочка: Ні… Бридко».

Дубль два.

Еля постукала в двері, прислухаючись до реггі всередині. Після тривалої паузи кісточки пальців почали у такт стукати в двері, відбиваючи ритм мелодії, що лунала. Еля була наче в трансі, геть забувши, де вона і що робить - просто відбивала би ритм до ранку, якби її не отямило клацання замку.

Еля відхилилася від дверей, що прочинялися назов ні, і примружилася від якогось незбагненно лагідного сяйва - немов од свічки, - що ледь помітно, але дуже відчутно, струменіло з напівтемного передпокою. Сяйво тихенько розпливалося, виповзаючи за поріг. Кліф - надзвичайно статурний, у глибоко вирізаній розтягнутій яскраво-жовтій майці та широких строкатих шортах, босий - недовго дивився на Елю якимось нетутешнім відчуженим незморгуючим поглядом, очі в нього були такого темного й густого кольору, що Елі здалося: в цих очах немає зіниць. Але Кліф раптом усміхнувся природно і щиро, і, жестом запрошуючи Елю до хати, мовив без найменшого акценту: «Вибач, я, напевно, не одразу почув стук - моїм гостям зазвичай двері не стають на перешкоді. Будь ласка, проходь! Я дуже радий тебе бачити!». І Еля зрозуміла, що не існує в природі неусміхнених людей, а та сила-силенна похмурих створінь, яку вона зустрічала щодня, просто примарилася їй у якомусь дімедроловому кошмарі.

- Я щойно з театру, - сказала Еля, стягуючи мешти, - уявляєш, там всіх глядачів змусили роздягтися перед виставою до трусів і здати все у гардероб!

- Авжеж, у мене дуже спечно, то ти можеш роздягтися, - широко усміхнувся Кліф, - почувайся як удома: ця хата цілком належить всім, хто сюди потрапляє! - Він зробив такий порух вустами, ніби на них щойно луснула ґумкова бульбашка.

Десь дзеленькнув телефон.

- Проходь, - загріб повітря рукою Кліф і пішов на дзвінок.

Роздягаючись, Еля роззиралася довкола (якісь прядив’яні штучки, дерев’яні і череп’яні фінічки автентичного походження та абияк наліплені колажі з газетних вирізок, наліпок, папірців з нотатками і телефонами і та ін. на жовклих поштукатурених стінах, - і мимохіть прислухалася до розмови.

- Привіт… Спонсоре?! Що ти забув у Парижі, педику?!

Тривала пауза. Похихикування Кліфа несподівано надтріснутим, але тихим, тенором.

- Десять грамів марокканського плану щодня? Цифри і факти вражають… перекажи своєму діле ро ві, що він може більше не додавати плану в ду бову кору… звичайну тирсу з дубової кори, придурку! Більше грама марокканського плану на день - летальна доза! Коли твій ділер побачив, що ти наближаєшся до грама, - зі сміхом провадив Кліф, - він, напевно, вирішив не втрачати такого цінного клієнта й почав досипати дубову кору! Якщо ти вже дійшов до десяти грамів, можеш сміливо відказувати марокканський план бідним джанкі, яким би хоч чим розкумаритися!

Кліф сміявся.

- … й тебе з Роком, півню! Оревуар!

Босоніж Еля швиденько зайшла до кімнати, аби Кліф не подумав, що вона підслуховує.

5. Діалогове вікно, кава і…

- Як ти обходишся без скляного ока «Великого Телевізійного Брата»? - Спитала Еля перше, що спало на думку, адже у кліфовій кімнаті справді не було тілівізора.

Вона хребтом відчула посмішку хлопця.

- Я не обходжуся, я дивлюся кіно і порно на DVD або в Інтернеті, коли припече. Коли починає бракувати скляного ока - у мене є комп’ютер…

Кави?

- Давай допоможу. Я не люблю чекати в чужій кімнаті, і взагалі - на кухні затишніше.

- Генна спадщина совка! Розумію. Ходімо.

Оскільки кухня була надзвичайно схожа на Еліну - залипла гаривом і захаращена різноманітними черепками, а підлогою розкидано килимки та пошарпані циновки, - Еля всілася на підлогу під стіною і сказала: «У мене також нема в кухні столу. І стільців.»

- Не сумніваюся! - розсміявся Кліф, - для котів важливе місце, а не предмети, і простір на користь антуражу, - продовжував він, зсипаючи з паперової торбинки каву до ручного млинка, також вкритого тисячолітнім липким кухонним гаривом.

Старі журнали і якісь пучечки сушених трав обережно заворушилися на жовклому холодильникові, половина повільно зсунулася і просипалася на підлогу, а слідом м’яко зістрибнула крихкотіла кішка якогось дивовижного шоколадного кольору, на струнких оленячих ніжках, з довгим гнучким хвостом, великими порцеляновими, кольору мушлі на споді, вухами й очима, які здавалися чорними через до краю розширені зіниці. Кішка сіла, перетворившись на витончену незворушну статует ку і зупинила погляд на Еліці.

- Деніз, це - Еліка, Еля, це - Деніз, - мовив Кліф, не обертаючись від синього полум’я, на якому підходила щільна кавова пінка, і Еля здивувалася, як він відчуває спиною все, що безгучно відбувається попри його зір: і кішку, і Елю, і каву, коли зазирає до шафи по філіжанки…

- Аліса, це - Пудінг, Пудінг, це - Аліса! - спробувала пожартувати Еля, бо чулася якоюсь скутою під безвиразним пильним поглядом Деніз.

Деніз, схоже, це відчула, бо легко підвелася й нечутно підійшла до Кліфа, і, потершись об його ноги, завалилася набік, перебираючи лапками, що легко чіпляли кігтями засмальцовану циновку.

- Готово. Ходім до кімнати, там все-таки зручніше - сказав Кліф, і мідна маленька таця з кавою, цукром, ложечками, блюдечком з прозорими плястерками лимону, попільничкою і набитою люлькою, ніжно забряжчала в його руках, а Еля і Деніз підвелися одночасно, і Кліф пропустив їх вперед.

- Там хтось прийшов, здається, але ти не звертай уваги. Вони нас не помічатимуть, якщо ми до них не звернемось. Я їх називаю «рослинами шкереберть», бо у них справді все в голові догори корінням. Ходи, не бійся, навіть Деніз вже до них звикла. … я знаю коли день прочиняє двері й чвалає щербатою бруківкою на базар, розбризкує дорогою голубів. Знаю, бо не раз підглядала. Сумні поливальні машини повзуть містом, в якому не лишилося придурків, здатних пірнути у потік їхніх світлих ранкових сліз і співати і реготати в штучній веселці.

Всі стали розважливими і дорослими - і місто вмить вкрилося зморшками й сивим пасмом тютюнового диму.

Зарозумілі блазні зліпили собі на Узвозі пародійну толоку. Та жодного бубонця, жодної флейти… Вони обмінюються компактами й патякають про якісь бізнесові справи - шарудіння обгорток від чупачупсів…

Старі мої друзі припливають в гондолі крізь морок Венеції підсвідомості лишають біля дверей парасолі, сидять на підлозі курять і брешуть…

Дитинство в іржавому корпусі від «Жигулів» заїхало в тихий кювет послухати коників і коли сіли батарейки у плеєрі і настала зима воно за кермом заснуло пухнасте моє дитинство…

Щойно знайшовся один з небагатьох Справжній подзвонив: «Я приїхав знов їду сьогодні і повернуся незабаром» скільки їх на світі таких реліктів залишилось жменька мізерна бісерна фінька що розсипається…

СНІД передоз передоз свідомий гемофілія розтин доріг балкон дев’ятого поверху електрошок тривіальне вбивство просто нещасний випадок сліди від намистинок немов зарубки охлялу нитку гойдає вітер…

Діти причастімося портвейном і пелюстками квітів час довколишньої реальності штовхає нас у спину ми непотрібними стали одне одному і самі собі тому вітер історії викреслює нас легким подихом тихо і непомітно…

Без труб і барабанів постскриптум…

В ультрамариновому гранчаку неба гречаний мед сонця павутиння немов обірвані струни форшлагами чіпляється за медове й вогнисте листя цнотливих кленів які вмерли під час злягання в обіймах терпкого диму осінніх вогнищ.

ПоКайяння….

Мій дім - молюск у океані осені лежить на дні в бурштиновому листі й фільтрує Місто ретельно оперлинює собою параною якщо постукає зима - нас немає вдома!..

Еля нічого не зрозуміла, але слухняно рушила за Деніз, хвостик якої граційно похитувався, до кімнати. В кімнаті розташувалися на підлозі якісь немолоді, але дуже колоритні растафарі. Вони передавали колом люльку і тихо чи то розмовляли, чи то наспівували, але відчуття було дивовижним: Елі здалося, що вона бачить голографічний фільм і чує звук водограю, і чим далі вслухається, тим важче їй зрозуміти, розмовляють ці люди чи співають, і, якщо розмовляють, то якою мовою. Чим виразнішими ставали звукові деталі, тим більше втрачався і розмивався зміст цього звучання.

- Не слухай, - попередив Кліф, - сідай отут, бери каву, кури, якщо хочеш…

- Про що вони говорять?

- Я не можу тобі відповісти, але розкажу давню притчу, яка, можливо, допоможе тобі зрозуміти, що відбувається:

Жив собі на світі один тихий нарік - волочився від музики, тихо штрикався, грав на гітарі і з хати не виходив… В його життю були тільки музика й наркотики, ніхто його не знав і ніколи не бачив, і ніхто не чув його гри, хоч грав він так, що Ерік Клептон, Джако Пасторіус, або, скажімо - якщо тобі більше подобається - Джиммі Гендрікс поруч з ним просто відпочивали. Нарешті він остаточно сколовся і помер в абстинентому непорозумінні зі світом, і представ перед очі Божі в холодному і незатишному Чистилищі. Господь Бог подивився на нього і так розміркував: хлопець був наркоманом.

Але він був доброю людиною, нікому не заподіяв зла навіть подумки, і - найголовніше - він був неперевершеним музикантом, яких ще Земля не скоро побачить. І відправив його Бог за це до Раю. І коли опинився хлопець у непримхливій райській місцевості, перше, що побачив він з-за маленького пагорба, це коло людей, які по черзі грали на гітарі. І впізнав він серед тих людей усіх своїх кумирів, усіх великих музикантів - і Гендрікса, і Моррісона у тому ж числі. «Господи, яке небачене щастя!» - подумав він: «Хоч здалеку на них подивлюся!». І раптом він бачить, що Джим Моррісон гукає до нього: «Агов, чувак, йди сюди, ми всі на тебе давно чекаємо!». Хлопець сам себе не тямлячи від щастя і здивування, підходить, Моррісон йому подає гітару і каже: «Грай! Грай будь-який імпровіз на оцю темку (наспівує), ми всі тут знаємо, що ти найкращий серед нас!». Хлопець грає так, як ніколи в житті на Землі не грав, у жодних своїх наркотичних просвітленнях, зриває шалені овації, плаче від щастя… Гтара пішла знову по колу, всі грали варіації на ту ж саму тему, гітара знову дійшла до хлопця, він знову виклався, як міг, знову зірвав овації… Скільки часу так тривало - ніхто не знає, але почав хлопець відчувати, що вичерпуються імпровізації і фантазія, та й сили вже покидають, та й оплески вже не ті… і от настає мить, коли до нього доходить гітара, а йому вже не сила й одну ноту вичавити, і він піднімає очі на Моррісона: «Чуваки, а може змінимо тему, га?», а Моррісон подивився на нього уважно і відповів:

«Це - вічна тема, чувак…»

Еля замислено пила каву і непомітно для себе потягувала з люльки. Щось дедалі відчутніше бен тежило її, і вона нарешті знайшла цьому визначення:

- Дивно, ти так чисто говориш - навіть натяку на акцент нема…

Кліф раптом знітився - якусь мить уламки здичавілої березневої криги пливли у мертвій воді його очей, - і це було так несподівано страшно, що Еліку аж мороз продер уздовж хребта й сухий лихоманковий окроп потік слідом. -… а… ти хіба… хіба ти не знаєш, що тут всі розуміють будь-яку мову… тобто, ні… якою б мовою до тебе не звернулися, ти почуєш звертання своєю, і інші - так само… коли ти до них звертаєшся…

Елі враз стало неприродно зимно - плутані пояснення Кліфа, а - насамперед - його незвична нагла розгубленість, якої він не зміг приховати, спалахнули десь поза її очними яблуками стерильним сяйвом реанімації, вона животом, піднебінням, пальцями ніг відчула білу стелю і неживі сліпучі лікарняні лампи…

- Де - «тут»? - спитала Еля і не почула свого голосу: горлянку висушило і зціпило намертво.

Вона спробувала відкашлятися, й від спазму дрібно заклацали зуби.

Залишки механічної (уперше за вечір) усмішки сповзли з Кліфових вуст, темношкіре обличчя посіріло. Він уважно не зморгуючи дивився на Елю.

- Ти нічого не знаєш? Ти… нічого не помітила?..

Ти хіба не пам’ятаєш, що… Господи! І тобі ніхто нічого не сказав! С-с-суки! Суки! Але як! Як це може бути, що ти і досі… що ти одразу не дізна…

У-у-уууу, - тихо завив Кліф, стиснувши обличчя жилавими пальцями і крізь пальці не зводячи з Елі погляду. З очей Елі потекли сльози, але вона їх не відчувала. Її трусило, ковбасило, як на виході з важкого загального наркозу. Кліф простягнув до неї руки і міцно віп’явся пальцями в її плечі, щодалі сильніше стискаючи її так, ніби хотів втримати Елю у межах її тіла. «Тихо. Тихо, спокійно. Спокійно, Елю, ш-ш-ш.», - повторював він бляклим металевим голосом: «Елю. Послухай мене уважно. Дивись на мене і намагайся, навіть якщо нічого не зрозумієш, намагайся… Еля. Заспокойся. Якщо ти зараз не опануєш себе, ти вилетиш звідси НАЗАВЖДИ. В НІКУДИ. Звідси можна вилетіти нараз. І тоді вже остаточно припинитися, закінчитися. Еля! Слухай мене. Візьми себе в руки. Якщо тебе виб’є звідси, ти закінчишся. Тебе більше не буде. Ніколи. Ніде.» …Ніяк не впіймаю ту рибу, що зветься сонце - анемічна яєчня - бовтанка на пательні цивілізації.

Не впіймаю, бо сонце - не комета і не пуголовок, і не пуголовок комети - воно не має хвоста (до речі, хвіст комети - це омана, мара, пара від тієї криги, що тане, від наближення до Сонця). Сонце - це око, яке дивиться у монокль. І все бачить. Бачить, що весни без нього не буде…

Відчутними ритмами листя з кригою падає сонце сходить на заході просто крізь пальці долоні прозорі немов повіки зсередини якщо дивитись на сонце заплющеними очима… Психоделічні орнаменти проступають на пучках пальців замість відбитків, які ідентифікують твою довбану неповторність… зима приплюсне - голова на рівні плечей так до весни…

…Весни яка скінчилася в мені бо весна як пора року - то лише реанімаційна палата. Склеп із мумією - жаги - до - життя у видлубаному з не фритової брили саркофазі. Сполучені посудини з довічною рідиною - весна та осінь. Данаїди…

Переливають з пустого в порожнє…

А зима - то чекання…

Відчайдушний крик того що заснув у Армагеддоні стискання щосили скронь щоби біль не стікав на скіс вилиці антрацитовою отрутою…

Безособове - еротичне сновидіння. Соковита оранжерея з фламінго у мармурових басейнах. Надмірно вологе повітря бринить прозорими веселковими крильцями бабки. Руки пестять електричну гітару зі слонової кістки а простір уже не сфери і півсфери а рівнобічні трикутники зрізані піраміди й багатогранники з’єднувані у невловні кристали.

Гранчастий простір…

Величезний сумний тарган з «обвислими ніцшеанськими вусами» виліз на кольорову жорству й важко дихає…

Сліпучі крижані брили довкола кружляють величезні різнокольорові богомоли. По - реріховському яскраві тотемоподібні зооантропологічні істоти виконують зарозумілі па…

Сонце жбурляє у шибки стиглі мандарини…

Очікування у чаклунських вайях дощу з птахів та орхідей і моря шепотіння зойків теплого каміння чайок зроблених з туману хмар і шумовиння фіолетові слони стають на зморщені коліна чавлять зелених крабів у шовкових шлейфах хвиль слонам померлим хвилі на повіки кладуть солоні золотаві мушлі серця виймають і насаджують на голку луни прибою степового місяцю і бісеру відьомських трав раптова тиша касета із нехитрим записом прибою скінчилася і місяць мов маріонетка з обірваних дротів впав крізь вікно на підвіконня…

Цівка морозяного повітря з прихиленої кватирки збудила-таки мене певного дня місяця лютого певного року.

Потягла на себе ковдру. Відчула у собі провітрений скляний куб, що упинався гранями у живе тіло.

Побачила в люстрі свій погляд: садомазохіська цікавість й відьомський шал.

Розколошкав, - морозяними голками розтрощеної на хрусткі лелітки кришталевої вази, що гепнулася з висоти хмарочоса - пробіг тілом телефонний дзвінок, подряпав вени, вдарив метрономом пульсу…

Голос чоловіка проникнув у мене немов коньяк…

Еля йшла вулицею. Снігове сонце сліпило очі.

Засліплена, рухалася машинально. І її збила машина.

Це був найщасливіший рік у її житті, бо в ньому не бу ло зими. Зима, відфільтрована штучними органами - штучним серцем, штучними нирками - пропущена через нескінченні прозорі вени - нитки прозорих тунелів космосу - крапельниці, залишилася у графічному літосчисленні кардіограм.

ЗИМИ НЕ БУЛО.

Міста черево повивернуте кишками неонових реклам Неба черево покреслене інверсіями польотів реактивних літаків, яким не спиться ані вдень, ані вночі…

За вікнами танцюють плями ліхтарів та інших вікон…

Я мерзну, підібгавши лапи у заходах Учора кольору маренго. А життя - мов під склом - зсипається мокрим снігом за шибкою, іде невідворотно повз… Душа в скляному вакуумі - лише обличчя поналипали зовні, юрмяться, намагаються роздивитися застиглий водограй осінніх квітів в чужій душі. Beyond tomorrow…

Content

Світлана  ПОВАЛЯЄВА
ЕКСГУМАЦІЯ МІСТА

АВТОБУС ДО НЕБОКРАЮ

НЕВИЛІКОВНЕ ЛІТО

ЛИСТИ ЕЛІКИ ТА БАГАТО ВОГНІВ (ПОСТСКРИПТУМИ)

СОН

ПАСТКИ

КАРНАВАЛ ДЮК НА ЧЕСТЬ ПЕРШОГО КВІТНЯ

РОСЛИНИ ШКЕРЕБЕРТЬ

ТОПОГРАФІЯ ПОБІЖНОГО РАНДЕВУ

КЛІШЕ ЖАНРУ

КУДИ ПОДІТИ ЛАЙНО?

ВИРОБИ ІЗ МЕЛЬХІОРУ

ВАЛЬКІРІЯ З ПЕЧЕРИ ПОПЕРЕДНІХ УМОВ

У МЕНЕ ВСЕ Є, І МЕНІ НІЧОГО ЗА ЦЕ НЕ БУДЕ

«НЕ ЗАБУВАЙТЕ ВИМИКАТИ СВІТЛО!» -

БІЛЕ РЕГГІ