Тетяна Белімова

Київ. ua

Лауреат ІІІ премії Міжнародного літературного конкурсу романів, кіносценаріїв, п’єс, пісенної лірики та творів для дітей «КОРОНАЦІЯ СЛОВА»

«Коронація Слова» створює для вас нову хвилю української літератури – яскраву, різножанрову, захоплюючу, – яка є дзеркалом сьогодення і скарбом для майбутніх поколінь.

Тетяна та Юрій Логуші, засновники проекту

Міжнародний літературний конкурс романів, кіносценаріїв, п’єс, пісенної лірики та творів для дітей «Коронація слова» був заснований за підтримки бренду найпопулярнішого українського шоколаду «Корона». Головна мета конкурсу – сприяння розвитку новітньої української культури.

Література, кіно і театр обрані не випадково, адже саме ці жанри є стратегічними жанрами культури, що формують і визначають зрілість нації.

Метою конкурсу та його завданням є пошук нових імен, видання найкращих романів, стимулювання й підтримка сучасного літературного процесу, кіно й театру, і як наслідок – наповнення українського ринку повнокровною конкурентоспроможною літературою, а кіно й театру – якісними українськими фільмами й п’єсами.

koronatsiya.com

Передмова

Розлучення як тренд, або Ще раз про кризу української родини

«Усі щасливі сім’ї схожі одна на одну, кожна нещаслива сім’я нещаслива по-своєму» – відомий початок класичного твору Льва Толстого міг би послужити епіграфом до роману Тетяни Белімової «Київ.ua». Здається, про фатальний розлад між чоловіком і дружиною вже списані тонни паперу. Що нового можна сказати про жіночу недолю на початку третього тисячоліття? Сучасні українські авторки написали на цю тему так багато – варто лишень згадати імена Євгенії Кононенко, Марії Матіос, Людмили Тарнашинської, Люко Дашвар, Міли Іванцової, Наталки Доляк…

Коли я вперше читала рукопис роману «Київ.ua», то мене не полишало враження, що цей твір є гігантським знаком питання, – настільки часто авторка вживає цей розділовий знак. Чому близькі люди ніяк не дійдуть згоди? Чому чоловіки та жінки обирають не тих, хто може дати їм щастя? Чи існують у світі ідеальні шлюби? І зрештою – куди зникає Любов, яка єднала закохану пару?

Роман Тетяни Белімової – нелегка й сумна розмова на два голоси, Чоловіка і Дружини. Перед нами не родина, а руїна того, що колись було спільним Всесвітом, а тепер стало «кублом нескінченних сварок». Ситуація, до якої потрапила Альона Сухоярська, головна героїня, буде знайома багатьом читачкам. Десятирічний шлюб із вродливим, багатим і успішним підприємцем став пасткою для інтелігентної і вразливої жінки. Змучена безупинними приниженнями, Льона зважується на протест і, забравши двох дітей, робить одчайдушний крок у невідомість. Що принесе їй довгоочікувана свобода?

Перед нами – дві «правди», Його і Її. Ми чуємо впевнений голос Чоловіка: «Вони мали абсолютно нормальну родину! Йому було і комфортно, й затишно, і сімейний побут влаштовував». Однак голос Жінки несміливо заперечує: «Може, хтось і жив добре, тільки не вона! Для неї не знайшлося місця в цій формулі сімейного щастя!»

У підсумку – нещасливі обидвоє. Чоловік, який забезпечив дружину всіма матеріальними благами – від квартири до машини, але так і не зміг упокорити Льону й остаточно привласнити її. Його гордість уражена смертельно – чому таке сталося саме з ним? Втечу жінки він сприймає як зраду. Чоловічий гнів – пекельний вихор, ладний спопелити все навкруги. А в душі Льони – крижана пустеля, яку заповнюють біль, почуття провини перед дітьми і страх майбутнього.

Раптом, за казковою логікою історії кохання, у житті героїні трапляється диво. Доля дарує вічній Попелюшці зустріч із Прекрасним принцем. Помічник народного депутата Максим наче зійшов зі сторінок глянцевих журналів: молодий, освічений, елегантний, він стрибає з парашутом, пише вірші і навіть дбає про бездомних кошенят… Та чи зможе подарувати щастя Льоні? Чи спроможний пожаліти і прийняти кохану разом із усіма її проблемами?…

Сімейна драма «Київ. ua», написана на класичну тему, переконує емоційною глибиною і реалістичністю. Тетяна Белімова не пропонує нам готових відповідей, однак закликає замислитися над причинами вічного протистояння Чоловіка і Жінки і над потребою порозуміння між ними.

Софія Філоненко

Розділ перший

Одна гора високая,

А другая низька…

Одна мила далекая,

А другая близька…

Ой, я цю, близенькую,

Людям подарую,

А до тої, далекої,

Пішки помандрую!

Українська народна пісня

Вона пішла, але багато з її речей, на які він весь час натикався, ніби симулювали її присутність. Вона пішла…Чи не цього він хотів? Не цього прагнув, коли викидав її до ліфта в самій сорочці, п’яний як ніч, і то не від горілки, – ні-ні, він якщо й пив, то ніколи не впивався, – п’яний від своєї злоби на неї, налитий по вінця люттю і гнівом?

Так! Останнім часом усі його думки були саме про це. Невидимий хробачок точив його безперервно, навіть уві сні, вимагав дії, ривка, атаки, будь-якого вчинку, щоб звільнити простір від неї, такої… навіть слова цензурного не добереш. І ось нарешті вранці, після незвичного останнім часом тривалого сну, встав і не побачив її. Вона не залишила записки; на автовідповідачі чи телефоні теж не було жодного повідомлення, але він чомусь одразу спинним мозком відчув: її немає, немає тут, у його житті. Її не буде. Її – більше – не – буде – тут – із – ним. Вона ніколи вже не повернеться, не забуде, не пробачить, бо немає такої сили, яка б воскрешала кохання. Був один такий чоловік колись, але давно вже не з’являвся на цій грішній землі.

Льона. Це він її створив, бо її «батьки-колгоспники» навіть імені їй порядного не дали.

– Альонушка! Моя Альонушка, як дівчинка з шоколадної обгортки! – любив повторювати тесть.

Альонушка-бурьонушка… Альонушка з Іванушкою (і таки назвали її меншого брата-дегенерата Іваном!) – читай російські народні казки і милуйся краєвидами сільського життя! Що за провінційність?! Переїхати в місто переїхали, а смаків своїх селюцьких не облишили, прихопили з собою, не забули…

Довелося ампутувати «А», і вийшло нічого, навіть стильно вийшло: Льона.

Вимкнув телефон. Секретарка… Сказав, що не прийде сьогодні в офіс. Не маленькі: впораються. Сьогодні – вихідний, жодних зв’язків із громадськістю…

Ким була Льона до зустрічі з ним? Забитою випускницею філфаку? Ні. Навіть не так. Ким би була Льона, якби не він? Оце все, що вона потягла за собою у незнану путь, і те, що залишила тут, у квартирі, та й, зрештою, сама ця квартира, земельна ділянка, машини, які мінялися щороку, відпочинок за кордоном – завдяки кому це все? Завдяки кому? Може, завдяки її татові, інженеру-конструктору, чи її мамі, вчительці молодших класів? А діти? Хто б іще за нинішнього життя дав їй народити двох дітей?

Метався по квартирі, перебігав із кімнати в кімнату, никався з кутка в куток – і так увесь день, без цілі, без думок, аби не сидіти на місці. Засмоктало всередині, аж дух перехопило. Може, просто голодний чи голова запаморочилася? Коли побачив дбайливо розставлені в холодильнику каструлі й каструльки (встигла, вчора наготувала!), його аж знудило. Знайшов заморожені пельмені, а порожньої каструлі не знайшов…

Увімкнув телефон. Ростик, бізнесовий партнер, надіслав повідомлення. Запустив ноутбук, утупився в калькулятор. Треба зараз спокійно все порахувати… Треба самому запуститися, ввімкнутись, розморозитися… Впіймав себе на тому, що замість монітора весь час глипає на вікно, сів на підвіконня. Бажань – нуль, емоцій – нуль, думок – нуль. Швидкий зимовий вечір примружився, розляпавши по будинках рожеві відблиски…

Не заснути. Сьогодні не буде ні спокою, ні сну. Сидіти тут далі – це приректи себе на муку самозанурення, аналізу, копирсання в собі, в ній, в обставинах їхнього спільного життя (чи проживання?), на вічне і безсенсове: а – що – було – б – якби – не – це – тоді – можливо – усе – б – склалось – інакше.

Іти у цей вечір, у цю ніч, нехай затягне його чорна безодня невідомості, аби не тут, не в оточенні цих її/його речей, що повсякчас нагадують про обставини їхнього життя.

«Я – кристал. Я завжди знав: я – кристал довершеної форми, такий, що його марно шукав Кай у покоях Снігової королеви, якого йому бракувало, щоб скласти слово «досконалість». Усі мої грані математично обраховані, бездоганно спроектовані невідомим будівничим. Я втілюю божественний задум. Чіпляйтеся за мої ланцюгові крила, і я надам вашому існуванню логічної довершеності! (Якщо навіть таке недосконале створіння, як Льона, наблизилося до досконалості, то для вас, довершеніших, я зроблю значно більше – це поза контекстом, поза курсором набору тексту, це так: думка, що промайнула мимохідь…). Єдина проблема – я дуже важко сходжуся з людьми: геніальність не дозволяє. Я геть ні з ким не сходжуся. Мене можна або прийняти таким, який я є, або не прийняти взагалі…».

Ну, щось таке… Отакий вийшов запис на сторінці у соцмережі… в рубриці «про що ви думаєте?»… і головне, все-все правда – від першого до останнього слова… Маячня… Маячня? Маячня!

Сніг. Чи не вперше за цю зиму затанцював у світлі видовжених ліхтарних голів (справжнісінькі кобри, тільки без роздутих капюшонів). Завтра зранку земля буде вкрита білим, нещільним, із численними чорними залисинами люків, зі смугами автострад, покривалом чи, може, саваном. Чом би й не саваном? Воно якось логічніше: саваном. У моргу – то покривало, а коли вже в останню путь, то – саван… Та це все завтра, а сьогодні – вечір, ніч, свобода, втеча від реальності. Свобода вибору.

Перебирати у телефоні контакти на літеру «Л» (хай там що, ця «Л» стала рідною за стільки років):

Лада – 045 2469349

Лара – 081 4468912

Леся – 072 9783351

Лєна – 031 1156702

Ліза – 045 8801928

Ліка – 064 0370105

Ліля – 081 7792408

Ліна – 073 4402309

Люся – 022 2754805

Ляля – 031 4305815

Так, і що там у кінці списку? Льона? Ні! Льону – видалити! Льона – error – збій програми – помилковий збіг обставин – випадкове влучення – страшний сон – плід хворої уяви – нічний кошмар – утрачена молодість – помилка природи – тупиковий хід історії (чи еволюції?).

Відчинив шафу. Що тут у нього? Випрасувані й розвішані її (дбайливими!) руками сорочки мовчки зирили, пропонуючи себе, мов дівчачі номери телефонів… Чому ж так тяжко? Знав, що це буде, але не думав, що так відразу.

Що? Психологи? Вони майже як філологи. Тоді однозначно Ліка-Анжеліка (оце «Анже…» треба відразу відкинути: тільки вимову ускладнює!). Що ще? Із собою подумки не розмовляти, на самоті не залишатися, змінити умови, погодувати риб (ох, лише вони мене розуміють!), увімкнути сигналізацію…

Так, а де нові черевики? От Льона! Завжди все кудись позапихає!

Захряснуті двері, кілька обертів ключів у нижньому й верхньому замку. Тиша. Тільки на кухні утробне вуркотіння величезного двометрового холодильника та ще лампи денного світла і монотонне дзижчання повітряної помпи в акваріумі…

Розділ другий

Обірвалася струна,

Ніби обірвалась я – а не вона,

Залишалась назавжди,

А тепер я прошу —

Дай мені піти!

Марія Бурмака. Поранена в серце

– Алло! Це я! Нічого, що так рано? Так! Сталося! Я пішла з дому! Твоя пропозиція ще актуальна? Зараз приїду!

Зв’язок зник. Може, від холоду (і таке буває… навіть батареї мобільних не витримують морозу), а може, випадково не ту клавішу задубілими пальцями натиснула?… Набрати знову. Треба набрати знову.

– Знаєш, мені зараз дуже потрібно дещо почути… Дуже треба, розумієш?… Скажи, я хороша людина? Просто – я. Без посади, квартири, машини, без цих чортових грошей? Просто – я? Чи можу, чи маю право почути, що я хороша?… Знаєш, як у дитинстві хочеться, щоб хтось погладив по голові й сказав: «Ти хороша дівчинка! Ти завжди все робила правильно, була відмінницею, чемною дівчинкою, хорошою дружиною і мамою, і в тому, що сталося, немає твоєї вини»…

Ось і настав цей відтермінований день. День від’їзду. Чи, може, день утечі? Втечі? Від кого чи від чого? Її ніхто не тримав. Її вже давно ніхто не тримав, на неї навіть ніхто не зважав останнім часом. І ця різка фраза, що, почута вперше, обпекла, ніби окропом, – «тебе нема за що кохати», – стала вже навіть бажаною, бо в неї вкладалися бодай якісь емоції, зазвичай негативні, хоч іноді, під настрій…

– Тебе нема за що кохати!

О, яким насиченим був цей рефрен їхнього сімейного життя!

– Ти нецікава! Мені з тобою нудно! Чхав я на твою освіту (чи освіченість?), на твої книжки!

Хоча останнього, звісно ж, він не дозволив би собі сказати, щоб не руйнувати міфу про абсолютний інтелект, якому все до снаги! Але гучне хропіння в розпалі оповіді про нещодавно прочитану дуже, ну, просто дуже цікаву книжку було красномовнішим за будь-які фрази.

А може, це правда? За що? Справді, за що її кохати? За те, що так і не опанувала мистецтва пекти ватрушки, як його мама? Чи за те, що попри всі застороги й докори таки пішла працювати та ще й зуміла трохи видряпатися драбинчастими вузесенькими приступками кар’єрних закапелків? Чи, може, за те, що так і не навчилася затуляти обличчя від його кулаків, щоби потім тижнями вдавати з себе жертву корка з-під шампанського – ну, ви ж знаєте, як воно буває? бабах – і просто в око! – та вже все гаразд!

Куценьке чорне пальто зовсім не захищало від холодного січневого вітру, але зранку йти до спальні по щось тепліше просто фізично не могла себе змусити. Там спав він, і сама лише думка, що чоловік прокинеться – от просто розплющить очі, і вона знову потрапить перед його очі – видалася їй нестерпною!

Знову пережити пекельний ранок пекельного дня? Для чого? Нащо? Всоте, втисячне повторювати цей заїжджений і болючий алгоритм?

Так, вона подасть заяву на розлучення, ось тільки трохи збереться на силі – і подасть! Бо не можна, просто неможливо далі так жити! Люди так не живуть!

Це правда: таке існування, коли кожен день продираєш очі лише для муки, а ввечері ноги просто відмовляються нести додому (та хіба це дім, оце кубло нескінченних сварок!), не тільки для неї стало нестерпним. І він заперечує очевидне лише тому, що вона цього захотіла перша…

Те, що ніколи й ніщо не буде так, як хоче вона, вже давно стало звичною аксіомою їхнього шлюбу. Так не буде, бо не буде по-твоєму! Все максимально просто! По-твоєму не буде! Ніколи! Не буде, бо цього хочеш ти! Не буде так, як ти хочеш! Не буде! Бо – не буде!

Вона й не помітила, що, замислившись, проїхала свою станцію чи, може, й кілька станцій. Підвелась, узялася за верхнє поруччя, почала поволі просуватися майже порожнім у цей світанковий час вагоном до виходу, і її тінь, відображена у вікні, підчорненому тунелем, рухалася разом із нею, чітка й виразна – аж до темних кіл під очима.

«Не притулятись!», – знайома з дитинства засторога вкотре подивувала казенною недолугістю. Так! Звісно! Кожен, хто опиняється у вагоні метро, просто мріє притулитися до цих дверей! Притиснутися до них усім корпусом, приліпитися щокою й долонями, зависнути на їхній скляній поверхні!

Безперервний потік ескалаторної стрічки, рухомий вал сходів, який везе нагору в безкінечне наземне життя. І не треба казкового птаха, який би виніс із того світу, з олюдненого підземного потойбіччя, не треба годувати його м’ясивом, напувати водою, а тоді ще й шмат чогось (можливо, серця!) відкраяти, аби тільки вибратися на білий світ…

Завжди помічаєш, що рухоме поруччя чомусь їде значно швидше за сам ескалатор і долоня на ньому весь час намагається випередити решту тіла, фінішувати, так би мовити, першою. І тому треба весь час стежити за нею, пересувати її вниз, до себе. Ось і тепер так само. Мимохіть погляд зупинився на світлій смузі на безіменному пальці, там, де нещодавно була обручка. Цей десятирічний слід не заросте ніколи. Бо це не просто світліша ділянка шкіри, а продавлена чи, може, атрофована, відмерла і лише для годиться вкрита живою шкірою частина її єства. Цей слід – білий і неживий, вичовганий відтинок пальця, – ніби шлях їхнього розриву, без кінця і без початку, шлях у нікуди й нізвідки…

Справді, хіба можна тепер пригадати, з чого почався цей кошмарний, нестерпний для кожної клітинки, поєдинок? І де ота точка відліку цієї дороги від «ми» до двох окремих «я»? Як довго вона не хотіла визнавати очевидного: жодних «ми» не існує! Немає! І всі ці її благання, намагання, готування смачненького, качання пресу, ранкові пробіжки, нові зачіски, висвітлене волосся, і «давай так, як ти хочеш», і «так, як не хочеш, а лише мрієш, теж давай» – усе це не може змінити інерційної апатичності, простого небажання і нехоті, стримати позіхання, яким змикає цей такий рідний рот у смертній нудьзі…

Ось випливає вона зі спальні у звабливому халатику… П’ята марна спроба затягти туди ж і його… Ще одна спроба сісти на коліна й на хвильку відвернути увагу від екрану закінчується роздратованим: «Я дивлюся! Не заважай! Мені завтра рано вставати! Я з Ростиком на полювання їду, чи ти забула?…». Образитися? Ні! Образитися у цій формулі сімейного щастя – значить наразитися. Цілком заслуженим покаранням за «не таку» поведінку буде тиждень мовчазного льодовикового періоду («бо заслужила!»). «Я не піду з тобою на день народження до твоєї подруги! І ти теж не підеш!», – це вже середньої тяжкості. Але і це ще не найгірший варіант. «Мій син не може тебе бити! Що за вигадки!», – ось він апофеоз каральної програми. Ти боксерська груша? Ні! Ти футбольний м’яч, який випадково підкотився під ногу. Пас! І м’ячик знову в грі, життєрадісно скаче по полю, по зеленому, зі штучним покриттям, полю такого облаштованого й ситого життя.

– Пам’ятаю, як у третьому класі на Восьме березня вишив нам – мені і першій вчительці Олені Степанівні – по такій прекрасній серветці… Свою я й досі зберігаю! Ось доїмо, і я вам її покажу…

– А ще, пригадую, у четвертому класі (а в музичній це був лише третій!) він так на академконцерті зіграв оцю (як вона, тату, називалась?)… ага, так, «Етюд» Шітте… – уривок зі щорічного виступу свекрухи, Алли Леонідівни, на її дні народженні, на його дні народженні, на дитячих днях народженнях, на Новий рік, на Різдво – на кожне сімейне свято…

– Ти думаєш лише про себе! – категорично заявила її мама, коли вона привезла дітей на зимових канікулах до них «на дачу». Власне, не дачу, а заміський, майже в межах міста, будинок, що його звів усіма правдами й неправдами її батько, щоб можна було в ньому жити на пенсії, а квартиру залишити Івасю, бо в дочки, слава Богу, все є, зять забезпечив!

– Подумай про дітей! Рідного батька ніхто не замінить! Живуть і з гіршими! Та тобі ж усі заздрять (по-доброму!), – це вже репліка тьоті Люби, сестри й за сумісництвом їхньої сусідки (вона завжди тут, неодмінно десь поруч, коли щось стається чи лише може статися).

– Ми з татом категорично проти розлучення! Беремо дітей на два тижні! Ви помиритеся, все владнається: це життя – хто сказав, що буде легко? Всім тепер важко! – ось той напутній ряд, під який її проводжали з батьківського дому.

Може, й справді вона думає лише про себе? Можливо, було б краще, якби вона звільнилася, перетворилася на таку собі схиблену на чистоті й рецептах домашньої випічки домогосподарку, водила б дітей у музичну школу, чекала б їх під кабінетами з плетінням чи книжкою в руках? Але чи зарадило б виконання цієї вимоги (основної, але не єдиної)? Невже після цього сталося б оте довгоочікуване зближення – злиття – зливання в одне двох розрізнених і полярно заряджених часток?

Нещодавно (чи й не вчора?) до неї на роботі підійшла секретарка й, ставлячи горнятко кави на стіл, зронила: «Ой, Альоно Василівно! У вас жахливий вигляд! Так схудли! Може, варто піти на лікарняний і обстежитися доладу?!».

Нарешті Ладин під’їзд. Напруживши пам’ять, щоб не порпатися в сумці в пошуках записничка, пригадала номер Ладусиного помешкання, чітко й безпомилково задиктувала його разом із прізвищем заспаній консьєржці. Допуск у дім отримано!

На сходовому майданчику так звабливо пахне кавою! І цей аромат такий затишний і домашній, неодмінний атрибут чогось родинного й водночас вишуканого, навіть богемного, вдарив, ніби струмом (точнісінько як собаку Павлова, що завжди виділяла шлунковий сік на поблиск жовтої лампочки), усвідомленням, що цього вже не буде в її житті! Вона, саме вона з власної волі зробила цей крок від усього – в нікуди.

Розділ третій

Love, love, love…

All you need is love.

All you need is love.

All you need is love, love.

Love is all you need…

She loves you, yeah yeah yeah…

The Beatles. All you need is love

Безпритульний зимовий вечір. Нишкне під нічними ліхтарями, завиває звіром диким, голодним між багатоповерхівками, кидає снігом на перехожих. Злий вечір, незатишний, як нелюбий, покинутий усіма чоловік.

Подивився: на підсвіченому табло в салоні – за бортом – 10 °C. Льона не випустила б його в цій осінній курточці, вмовляла, сварилася б, до ліфта бігла з дублянкою. Але тепер він сам собі пан, і ніяка квочка більше не вказуватиме йому, що і як робити!

Розігнався на незвично порожній вулиці, але воно й не дивно, як на пізній вечір. Червоне світло перехрестя проскочив хвацько, із солодким завмиранням десь там, усередині, з приємним адреналіновим лоскотом. Бічним зором помітив дівчину за кермом чогось такого дамського – на швидкості не розібрав, чого саме, – яка зупинилася на своє зелене і мало не з відвислою щелепою дивилася на нього в усі свої два (два – як смішно!) ока… Давай! Ще ти мене осуди, обізви, плюнь! Давайте всі! Плюйте на мене! Нехай уже…

Потягло на набережну. Став під знаком «Зупинку заборонено», просто під оцим синім, навхрест червоними смугами перекресленим колом, що немов знак його долі, – якби цього не було в правилах дорожнього руху, це варто було б вигадати для всіх, хто, як і він, наївно вірив у жіноче кохання. Став і сам собі здивувався. Справді, що це з ним? Ні, це не депресія, не душевна апатія і заціпеніння. З чого б це? Але хочеться чогось на кшталт лобової атаки… Щоб менти з евакуатором, із захмарним штрафом, щоб кинутися на них, битися за своє, кровне. А тоді – хай у міліцію, на «п’ятнашку» за хуліганку, мордобій (тільки б не перестаратися, бо ще надовше загребуть)! Та хай уже що-небудь, аби лише не ця самотня туга, не ця порожня квартира…

Пішов би кудись із приятелями, так вони ж на правах знайомих одразу почнуть у душу лізти, про Льону питати… Зустрівся б із малознайомими, так от Ліка-психологиня не погодилася. Чому не попередив? Заздалегідь не запросив? Тільки завтра, сьогодні ніяк не вийде. Аж уявив, як вона дивиться своїми сірими розумними очима з-під бутафорських (для солідності) окулярів і – чи з докором, чи наперед вибачаючи – промовляє, красиво округлюючи рот…

Чого не попередив? Бо не знав, що Льона піде, хоча вона й попереджала, але весь час думав, що це більше для пози, для такої собі жіночої показухи… От вона, до речі, ніколи йому не відмовляла, швидко збиралась і йшла, куди треба. А тут, бачте, заздалегідь не попередив!

Справді, чого в Льони не забереш, то це життєрадісної готовності до пригод, якоїсь дитячої відкритості чи цікавості, а чи, може, постійного інтересу до нового, невідомого? Це всіх приваблювало до неї. І його привабили: щира усмішка, якась наївна безпосередність, цей її безтурботний сміх…

Але потім, потім він зрозумів, що це – не ексклюзив, що це не лише для нього, не винятково для нього і виникло не внаслідок закоханості, очманіння від його очей, його постаті (хоч, може, він і підсилив це в мільйони разів). Зрозумів, що просто вона така є. Усвідомив, що вона сміятиметься і сяятиме в будь-якому товаристві, із будь-ким більш-менш цікавим і дотепним, спілкуватиметься (як це вона називала? «на мистецькі теми»), дослухатиметься й вбиратиме в себе.

Тоді, так, саме після таких його невтішних висновків, і виникло вперше це бажання – зробити їй боляче, щоби перестала всміхатися, щоб не лунав оцей її запальний позитивний сміх! Щоб сиділа вдома і плакала! Щоб ні до кого (саме так), ні до кого не наважувалася всміхатися цією своєю голлівудською усмішкою!

Але в неї був ресурс… Невичерпний ресурс оптимізму. Переплакавши, помирившись і перекрутившись декілька днів, вона знову заводила платівку своєї життєствердності, і знову вже всі дзвонили, писали, заходили, запрошували на хрестини й весілля, на дні народження й обмивання премій, на відзначення здобуття наукових звань і захист дисертацій, на прем’єрні вистави й персональні виставки, на дитячі свята й поминки. Цьому переліку кінця-краю не було. А він? Яке в цьому було його місце? І чи мало це взагалі визначатися якимось місцем, обраховуватись у сантиметрах її душі, якщо він, саме він відтоді, як вона погодилася стати його дружиною, мусив стати всім її світом? Для чого їй був потрібен іще хтось, якщо існував він, її чоловік, її діти, її родина? Оця проста й зрозуміла для нього істина життя (так, зрештою, жили його мати й баба по матері, і баба по батькові, і старша сестра) була недоступна для неї, наче вища математика! І що йому було робити? Дозволяти їй ходити туди, куди йому самому ходити геть не хотілося?…

Довелось ампутувати це її оточення… Чого варта хоча б кинута батьком майже в очі фраза («не знаю, що ти знайшла у ній/ньому? олігофрени з філологічною освітою…»), завдяки якій вдалося розігнати більшу частину цього наброду… Хто не зрозумів натяків, тих ліквідували ігноруванням дзвінків – запрошень – побачень – днів народжень – повідомлень – привітань. І нарешті з цієї каламуті, ім’я якій легіон, залишилася тільки Лада і ще декілька кумась, подружок його друзів. Дивно, але щодо Лади їхні смаки й погляди збіглися. Вона була на перший погляд така сама, як і Льона, щось було ніби знайоме в її щирості, і водночас щось інакше. А може, просто йому не стало снаги по-хамському відповісти на її доброзичливий усміх?…

Дорога ніби сама стелиться під колеса… Місто спить. Місто спить? Місто живе своїм нічним життям! Перша ночі. «Вавилон» на Лятошинського. Безтурботні пташки з фасаду співають про райську насолоду, а безсонні круп’є за столиками знай припрошують робити ставки. Поринути в цей ефемерний вигаданий світ, у це задзеркалля, де весь свій набутий досвід треба вивернути навспак, бо лише за цієї умови й можна досягти тут успіху, поринути в забуття, в шалене калатання серця, в цілковите спустошення мозку, хай навіть і ціною гаманця? Ні. Не сьогодні. Відмовити. Натиснути на газ. Прощавай, Вавилоне, безжурно грай собі далі, втопай у зелених вогнях цього гріховного міні-міста. Сьогодні нам із тобою не по дорозі, бо сьогодні – мінор, соло саксофона, пляшка горілки, порожні вулиці, холод, підсвічений химерним нічним світлом сніг, швидкість…

Жовті шахівниці таксі туляться до узбіч у пошуках поодиноких нічних клієнтів. Скільки народу не спить, дрейфує нічним життям… Нам не до сну. Чи, може, навпаки? Снові, цій величезній примарі Морфея, ми геть байдужі? Ми нічні сови, не потрібні сну, не потрібні мешканцям цього міста, які прокинуться зранку, підуть тими ж вулицями, якими оце гуляємо ми, ступатимуть по цій же бруківці, вже зачовганій нашим нічним танцем, вдихатимуть це повітря, вже зужите нами вночі…

Друга ночі. О, «Басейн» на Аренній… Нова програма… Зануритися в цей вир космічного хаосу? Прийняти невагомість тіла як стан, як відчуття свідомості? Налитися цим урбаністично-технічним кошмаром по вінця, по саме «нікуди»? Здригатися в нестямі від цих електричних звуків? Ні! Відмовити й ще раз відмовити. Їхати все далі й далі… Їхати…

Їхати, поки колеса самі не принесуть у знайомий із дитинства дворик на Кіквідзе, де колись у золотому безхмарному дитинстві мешкали його дід із бабою, де мешкав колись він, де відбувся перший політ… із гірки в неозорий космос пісочниці, що певним чином його й урятувало. Два котиська кинулися врозтіч із тепленького каналізаційного люку, коли він хотів заїхати в двір, і він сприйняв це як знак, що таки не варто заїжджати.

Поїхав далі, але подумки ще був у цьому місці свого дитинства. Яким усе здавалося тепер мізерним, особливо проти двадцяти чотирьох поверхів його теперішнього будинку! Скільки ж він тут не був? Сім, вісім? Атож, від бабиної смерті минуло вісім років, бо дід помер набагато раніше, отже, вісім років він не був тут, і – дивно, але його сюди й не тягло, як оце потягло сьогодні. Все ніколи було. Не до цього, не до спогадів.

Приходив до них, до баби з дідом, десь раз на рік, у поминальні дні. З обов’язку, про який заздалегідь нагадувала мама, який подобався Льоні, тож вона виконувала його і сама, якщо в нього вже геть не складалося. Так, щось було справді зворушливе в цьому життєвому оксюмороні… Збирається вся рідня, і ти радієш, бо деяких із них не бачив цілий рік. Але збираєтеся ви біля рідних могил, і ти сумуєш, хоча довкруги розливається-вихлюпується через вінця весна і повітря до краю наповнене дивовижною сумішшю квітучого бузку, ладану, що його щедрою рукою підкладає панотець, обходячи могили, розтопленого воску свічок, розтиканих разом із пластиковими квітами на могилах, якихось наїдків, розкладених родичами на столиках… На душі й легко, й важко водночас, і сумно й радісно, і щось солоне підступає до очей і лоскоче в носі…

Знову виїхав до Дніпра. Пора вже й додому, на рідний Лівий берег. Коли заїхав на міст, виникло непоборне бажання зупинитися. Ріка під мостом лише вгадувалася, крига ледь світилася, зовсім не відбиваючи ліхтарного світла і вогнів нічного міста, геть не так, як темна вода незимової пори. Десь там, на Сході, куди йому і треба було їхати, вже незабаром мало з’явитися світло нового дня. Звідси, з підвищення мосту, це мало бути добре видно. Ніколи досі, жодного разу не зустрічав світанку тут, на Дніпрі. Взагалі не зустрічав світанку, хоча й частенько засиджувався до сходу сонця. В місті, де шлях до неба загороджують мільйони дахів, це майже нездійсненне завдання. Але ось тепер тут, посеред Дніпра, це здавалося цілком можливим. І він почав удивлятися в далекий темний обрій.

Повільно з чорної, ще по-нічному непрозорої безодні неба пішов сніг, щоб за декілька хвилин уже набрати обертів, перетворившись на справжню хурделицю. І вже снігові стовпи закружляли попереду, щедро засіваючи дорогу білим небесним зерном – і на щастя, і на здоров’я, і на весь Новий рік, тільки не на погідний ясний світанок. Ні. Видно, не з його сімейним щастям зустрічати сонце. Спати. Рушив, залишаючи перший подвійний слід на цьому жовтувато-сріблястому, підсвіченому електричним сяйвом мостових ліхтарів снігові.

Розділ четвертий

Восени я дослужу і повернусь додому.

Знайду собі дівчину нову, чудову.

Щоб не вміла читати, не вміла писати

І менше прийдеться добра вигрібати.

Скрябін. Шмата

«Молодий, гарний, матеріально забезпечений, у вільному польоті («Був одружений і маю двох дітей, але про це не писатиму! Це моє особисте життя, яке нікого не обходить!»)…Хто хоче познайомитися – виявляйте ініціативу, приємно дивуйте, захоплюйте, а хочете – закохуйте («Якщо у вас, хто ще наївно вірить у почуття, щось вийде!» – ці міркування теж не ввійшли до основного тексту), закохуйтеся – дозволяю! Відповім на пропозиції з фотками дописувачок, які мені сподобаються. Залишаю за собою право не відповідати взагалі. Мені начхати, як ви до цього поставитеся», – із власного запису в соціальний мережі.

Знову занурився в Інтернет – от де життя вирує, non-stop, як то кажуть. Хотів подрімати, бо тих двох годин на світанку, перед роботою, вочевидь було недостатньо, але сон тікав від нього, як від прокаженого.

Консьєржка сказала йому ввечері, коли він хотів тихо й непомітно прошмигнути до ліфта (ні! вона точно прагнула з ним поспілкуватися, бо вилізла зі своєї будки, перегородивши прохід): «Ваша дружина приходила сьогодні…» – Як театрально витримано паузу! – «З великою сумкою і… дуже швидко пішла». Авжеж! Вона – пішла! Хоч і не дуже швидко, але до неї колись дійде, що вона втнула! Приходила по свій мотлох. Але він передбачав такий розвиток подій, тому змінив кодову комбінацію замка. Ото з чим пішла в світле майбутнє, з тим і залишиться!

Впіймав себе на тому, що вже втретє вмикає електрочайник. Що він хотів? Чи кави випити, чи чаю заварити? Дивився на порізаний лимон… Лимон? Тоді точно – чай.

До побачення з Лікою залишалося півтори години. Встигне. І чаю попити, і тещі подзвонити. Треба ж таки взнати, де ховається Льона. Його особисто тепер, після її зради (а як іще це назвати, коли жінка, живучи як у Бога за пазухою, кидає свого чоловіка?), взагалі перестала цікавити її доля, але він звик бути в курсі подій. Так простіше. Завжди треба знати все про те, що стосується тебе особисто. І вона входила і поки що (на жаль! бо діти й спільне майно…) входить у цей перелік.

– Маріє Петрівно! Добрий вечір! Це я! Як там діти? Не слухаються?

Десять хвилин катування цим сюсюканням, цими безглуздими переповіданнями, як вони прокинулися, як вони снідали, що сказав дідусь його синові, що той відповів дідусеві, як допомогла онучечка бабусі на кухні і як потім бабуся допомогла їй виконати приклади, і ні слова, жодного слівця про Льону! Вона що, не знає? Проте зрозуміло, що Льона – не в них. Але він не шмаркач-восьмикласник, щоб шепотіти й скаржитися її мамі (ах! ваша Льона – погана! ах! вона мене покинула!). Хай сама їм усе пояснює й виправдується. Не буде він у їхні сімейні справи втручатися.

– Альонушка вже вдома? Чи знову накинули якийсь звіт? І відпочити людині не дадуть! От за радянських часів…

Та в нього не було жодного бажання ще на десять хвилин зануритися в радянські часи, тому, буркнувши щось на зразок «даруйте – мушу бігти – інша лінія – чекаю на важливий дзвінок від партнера – хтось дзвонить у двері – зайшов сусід – переказуйте всім вітання – цілуйте дітей», кинув слухавку.

Отже, у Вишеньках її немає… Тоді без варіантів – у Лади, де ж їй іще бути? Лада – швидка допомога, мати Тереза, добра самарянка, Марфа й Марія в одній особі, сестра милосердя, свята заступниця, реанімація, апарат штучної вентиляції легень, діаліз… Бач, скільки років пригрівав змію в себе на грудях. Завжди така уважна! Не тільки Льону, а і його, Льониного чоловіка, не забувала з днем народження вітати! Така добра, порядна, інтелігентна (дочка професора Могильницького)! Ти ба, цяця яка! Чому вона прихистила Льону? Чому не сказала йти додому! Рятуй свій шлюб! Не можна здаватися! Не можна зупинятися! Треба йти до кінця, до того самого кінця у тому самому кінці тунелю… Бо в нашій жіночий долі, як на дверях метрополітену – «немає виходу» (він би ще додав, що і вибору теж немає, бо кращого, розумнішого й красивішого за нього просто не існує!). Чому вона промовчала? Така розумна й освічена, а простих речей сказати своїй подрузі не змогла?…

Елегантний, як ніколи, виструнчений чорним новим пальтом, яке Льона вмовила його купити перед святами (хай би побачила його тепер і зрозуміла нарешті, від чого відмовилася), нахилився і в самісіньке віконечко скляної будки для чергувань пробасував:

– Знаєте… м-м-м…

Завжди забував, як цих консьєржок звати.

– Я сьогодні пізно повернуся, тому не поспішайте вкладатися спати!

Часу достатньо, ще встигне заїхати на автомийку, щоб уже засліпити Ліку остаточно. Заїде на оту, де працює Льонин (хе!) однокласник. Пригадав, як вона знітилася, коли якийсь дядько в гумових чоботах і великих, майже по лікоть, гумових рукавицях, ретельно терши щіткою й щедро поливавши зі шлангу її машину, обернувся до неї. «Це ж Слава! З мого класу!» І навіть хотіла кинутись йому в обійми! І, якби він не притримав її за руку, таки б кинулася. То й що, що Слава? То й що, що з одного класу? Ну спився, хоч і молодий іще, ну працює на мийці, хоч і добре вчився. Буває… Чого ревти? Чому з усього влаштовувати трагедію?…

Зробив невеличке коло, щоби проїхатися біля Ладиного будинку, – добре, що майже всі вікна її помешкання виходили на дорогу. Світилося в усіх, шкода тільки, що не можна було зазирнути на цей її дванадцятий поверх (і навіть камінцем не поцілити)! Інакше б він їм показав! Він би показав і розказав цим двом задавакам, як змовлятись проти законних чоловіків!

Та хай їм! Забагато честі! І часу шкода на таких…

Ліка вирішила засліпити його блиском вечірнього вбрання, хоча запросив він її всього лише до «Японо-території»… Після вчорашньої відмови, правду кажучи, взагалі перехотілося її бачити, але ж не скасовувати зустріч, яку сам запропонував?

Розумна. Своїми сірими очима ніби в душу зазирає. А запитань скільки ставить! Начебто на співбесіді на вакантну посаду… А проведімо тест на серветках! Та будь ласка! А чому ти поклав виделку на самісінький краєчок тарілки? А чи любиш ти позувати для фото? А для відео? Чи любиш ти бути об’єктом зображення, обговорення, словом, у центрі уваги? А чи пам’ятаєш свій перший сексуальний досвід (вибач, якщо тобі неприємно про це говорити, ми відразу змінимо тему)…

І весь час цей сірий, дуже серйозний, аж гіпнотичний погляд (тільки не на того ти, голубко, напала)! Спробував пожартувати, але анекдот ніби застряг у горлі… Мабуть, не та аудиторія. А от Льона завжди сміялася з його жартів і шпильок. Це був один зі способів примирення: образити, а потім щось таке смішне швидко придумати і, дочекавшись її усмішки, списати все на жарти.

А ця дивиться. Вивчає. Цікаво, яке місце вона відведе йому в своїй психологічній таблиці? Розташує його ім’я в графі «придатний для подальших стосунків» чи пожбурить у віртуальну смітничку для спаму? Ні! Цією не покеруєш. Ця собі ціну знає, а зараз ще й нашвидку визначить і його приблизну вартість як потенційного партнера для розбудови стосунків. І раптом відчув, як від цих її термінів і фахових слівець повіяло такою нудьгою і холодом… От ніби все правильно каже про взаємини, партнерство, відповідальність. Так, усі ці слова й мусять визначити й окреслити сутність взаємин, але ключовим для нього все-таки стало слово «мусять». Годі з нього цих повинностей! Щойно ледве відкараскався від одних, щоб одразу шию в нове ярмо встромити?

Ні. Хай краще невизначеність, недомовленість, непевність. Уже він будував усе за графіком і планом, і ось, здається, добудувався. Далі вже нікуди. Хочеться тепла, а тут сіра крига закритого погляду, тестування, анкетування…

І така вся гумово-обтічна, як лискучо-слизька поверхня великого гімнастичного м’яча, що він його купив дочці на Перше вересня. Ніде не зачепишся, а захочеш наступити – впадеш набік чи завалишся горілиць: важко й передбачити траєкторію польоту… Із такою й не посваришся! І причепитися не знайдеш за що, – майнула десь на споді несподівана думка. Вона ж увімкне цю свою психологію і викрутиться з професійною спритністю…

І навіть зрадів, що вона не погодилася поїхати до нього на каву… (тести в ліжку? це вже занадто!). Вже біля її під’їзду, коли він завбачливо відчиняв перед нею двері, Ліка раптом взяла його за руку і з чарівною усмішкою промовила:

– А на вихідні я цілком вільна, і ми могли б піти куди-небудь або поїхати до мене на дачу. Сніг випав, і треба доріжку прогребти, знаєш, від злодіїв, щоб бачили, що хтось буває, а може, й живе…

Стояв, як дурень, якого спіймали зі шпаргалкою (тримає так ніжно за руку – не вириватися ж!) чи завалили на іспиті примітивним запитанням, яке вимагає або ствердного «так», або якогось невмотивованого й невиразного, геть неочікуваного і не прогнозованого «ні»…

Ні! Вона таки з ним прорахувалася! Не допомогло занурення в його підсвідоме! Бо не народилася ще жінка, яка б змогла командувати ним, нав’язувати йому свою волю, планувати щось за нього, вирішувати, що і як йому робити! І кілька разів міцненько струснувши її руку, перетворивши таким чином вияв інтиму на дружнє прощальне рукостискання, він теж усміхнувся найчарівнішою своєю усмішкою і відповів:

– Роботи багато, на вихідні нічого поки що не планую…

Розділ п’ятий

Зірки знають, вони скажуть.

Ти намалюєш, якщо почуєш.

І там у небі літак для тебе

Або без тебе…І вже нічого нема.

Вадим Красноокий (Mad Heads XL). Зірки знають

Тролейбус. Старий «совковий» тролейбус якогось аж бурякового кольору не тільки ззовні, а й зсередини – і сидіння, і підлога, і навіть компостери для талонів. Таких давно вже не було в місті. Звідки виринув цей раритетний транспорт часів її дитинства? І що вона робить у ньому, та ще й не сама, а з сином? Сидять на задньому довгому суцільному сидінні. Більше нікого немає. Чи он іще чиясь дитяча постать попереду бовваніє? Може, це її дочка? Куди вони їдуть? Чому немає зупинок? Вони спускаються з якоїсь крутої гори. Може, це Подільський узвіз? Тоді це має бути вісімнадцятий тролейбус. Але чого б це їй їхати туди, ще й дітей тягти? Вже давно ніхто не живе на Подолі: ті з її рідних, хто там жив, давно переселились у кращий, значно кращий за цей, світ.

Розплющила очі. Який дивний сон. Безрадісний, як і все її теперішнє життя. Оце так: тролейбус очікування, що везе згори вниз! Куди ж іще нижче? З цієї життєвої безодні їй уже не виборсатися!

За вікном ледь сіріло. На годиннику – шоста ранку. Сон утік, не залишивши й натяку на свою нічну присутність. Повернулася до стіни й знову заплющила очі. Почула, як за дверима тихенько, щоб нікого не розбудити, скрадається Лада. Ледь чутний шум води. Ранковий душ. Приглушений звук телевізора на кухні. Кавовий аромат, такий збудливий, хвилюючий і такий недоречний у цій атмосфері істеричної знервованості, коли кожне слово, будь-який жест дратує до сказу, до хоч і стримуваної, але відвертої люті, що так і вихлюпує, сповнює по вінця кожного в цій квартирі!

На нервах… Чи, може, вже поза тими нервами, які нічого вже не гальмують, не спиняють, а головне, нічому не можуть зарадити. Вона не спить. Лада не спить, переживає, як там їй у тій Канаді вестиметься? Хоч і не назавжди, та все ж півроку – теж чимало… Стажування теж вимагає виконання певних обов’язків і прийняття зобов’язань… Ладин син не спить. Уже дорослий, щоб усвідомити, що його мама їде далеко й надовго, а йому доведеться переїхати до баби з дідом на інший кінець міста.

Такий уже нині час: батьки окремо, а діти окремо. Кожен простує лінією свого шляху, що часом і не перетинається з життєвими лініями рідних…

Голова порожня зі сну, але вона чудово знає, що ось-ось має ввімкнутися цей уже звичний внутрішній аналізатор і знову все її єство закружляє у вихорі страху, безжально й нещадно женучи по колу однакових – день-у-день – думок. Страх – звичний стан, перманентна даність, запрограмованість буття, вектор розвитку, напрямок руху, підтекстовий курсив, CV її життя, – захований на споді, але наявний в усіх рисах зовнішності, неосяжний, як Усесвіт, глибоко конкретний.

Уже не могла пригадати свого життя до цього всеохопного почуття страху. Чи справді вона жила до цього? Існувала? Невже це їй колись призначали побачення на ланцюговому місточку і тримали ніжно за руку, щоб голова не запаморочилася? Хіба це все було з нею: перше освідчення, напис червоною фарбою на асфальті, сто і одна червона, на довгій ніжці, троянда, біла сукня й білий лімузин, щасливе повернення з пологового будинку, почуте вперше «мамо»?

Все, що пам’ятала тепер, усе, що відчувала, – страх. Тепер інакший (вона й не знала, що він такий мінливий і має тисячу облич, таких різних – у профіль і анфас), не той тваринний, коли він поціляв їй в обличчя, в нападі скаженої люті вибивав двері до ванної, її останнього форпосту, і таки вибив, щоб виволокти її і продовжити розпочате… Саме від цього фізичного – до приголомшеного завмирання – страху хотілося втекти якнайдалі, раз і назавжди позбутися, та саме він врешті змусив шукати порятунку з того сімейного пекла. Але цей новий моральний страх був чи не гірший за той, покинутий за дверима її колишнього помешкання. Невпевненість – невизначеність – невідомість – подвійна відповідальність (не лише за себе, а за тих, кому дала життя)…

А ще апатія. Коли вона виникла? Крізь які шпарини просочилася? Ось ноги під ковдрою, якими не хочеться ворушити, немає жодного бажання опускати їх додолу, човгати чужими хатніми капцями до ванної, на кухню. Навіть по книжку на підвіконні лінь простягти руку, не має бажання запускати мозок і вкладати в нього якусь вичитану з цієї рожевої палітурки інформацію. Ні вдягатися, ні збиратися, ні їсти, ні пити, ні розмовляти, ні слухати – не хочеться нічого! Нічого…

Потерла скроні. Знову. Цей біль. Тупий, ніби від ударів сотень молоточків. Треба поговорити з дітьми. Неодмінно. Найближчим часом.

Знову спливли десь із надр свідомості очі дочки, темні й перелякані, і наївне дитяче запитання: «Мамо, ти вже не любиш тата?». Коли це було? Тоді, після вибитих дверей, чи раніше? Хіба це тепер має значення? Рано чи пізно всі ті фрази на кшталт «ти ще занадто маленька, щоб розуміти такі речі» – перестануть бути фіговим листком, бо те, що він колись здатен був прикривати, розрослося безмежно. Пізно чи рано доведеться чесно й відверто, дивлячись в очі своїм батькам і своїм дітям, відповісти на це запитання. А що сказати їм, якщо навіть для себе не можеш остаточно щось ствердити чи заперечити?

– Люблю! – коли лагідний, всміхається, принаймні вдає, що має якісь спільні з тобою інтереси, не повертається спиною (і в ліжку теж), не зациклюється на роботі, не кидає з дітьми саму заради чергових полювань – бань – риболовель – пиятик – забаганок.

– Ненавиджу! – коли отак просто в обличчя, у беззахисність, жорстоко й немилосердно!

– Ненавиджу! Ненавиджу! Ненавиджу!

Ніколи ні пробачити, ні забути! Неможливо!

Якби ж ампутувати, просто взяти і викреслити чи стерти цю його зверхню жорстокість, цей потяг до насильства! Все було б ідеально! Просто ідеально! Тільки люди не змінюються. Чи змінюються?

Власне, хто й кого хотів змінити? Вона його – він її? Чому і хто розпочав цей силовий поєдинок завдовжки в їхній шлюб? У кого було більше претензій? Хто мав змінитися за планом своєї половини – до непізнаваності, до повного самозаперечення, – щоб утілити мрію іншого? І чому всі суперечності (весь час виринала думка, що в більшості родин теж є певні, хай і приховані, проблеми і всі знаходять, як їх мирно розв’язати) завжди закінчувалися нокаутом суперника? Якщо немає іншої ради, мабуть, краще (принаймні для неї) і не жити разом? Власне… це й сталося.

Сьогодні треба їхати до батьків. Немає сенсу відкладати. Те, на що вона сподівалася: перепросини, примирення, запропонований алгоритм нового життя – цього всього не вийшло. Ніхто за нею не кинувся, не попросив залишитися (та й невже вона справді цього сподівалася, знаючи його вдачу, життєву позицію?), не пообіцяв усе змінити й змінитися…

Знову почнуться нестерпні розмови про її егоїзм, самозакоханість, безвідповідальність, які неодмінно заведе її мама (так, ніби це основна причина всіх її життєвих негараздів)! А в кінці ще й буде афористичний висновок про те, як вона просто «казиться з жиру!», коли всі вони тут тільки й думають про її щастя.

Найгірше – постати в такому образі перед власними дітьми. Оце вкладене бабусею «Чому ти думала лише про себе?» і те, що скажуть малі, мабуть, і буде найстрашнішою карою за її злочин і за його відсутність (одного разу дуже хотілося вгатити в нього ніж, простий кухонний тесак, і покласти всьому цьому край!).

А коли діти виростуть, що тоді їй скажуть? І чи взагалі (це було так страшно навіть подумки промовити, що аж кинуло в холодний піт) захочуть із нею розмовляти?

Може, справді – це вона в усьому винна? Просто не така, не та, не адаптована до життя? Чи навпаки занадто вперта і непоступлива, гордовита й зарозуміла?

Скільки разів вона це чула від нього: «Ми так добре жили! Згадай, як ми добре жили! Ми ж їздили до Єгипту! Ми відпочивали в Туреччині! Це ти! Ти все зіпсувала своїм нестерпним характером! З тобою б ніхто не зміг нормально вжитися!».

Так, саме так! Вона все зіпсувала, бо не змогла вжитися в образ офіціантки, не змогла щиро й безпосередньо вимовляти таке просте «чого бажаєте?», не навчилась із собачою відданістю чекати на нього біля порогу.

Так, уся відповідальність за цей розрив, який вистиг-дозрів у кліматі їхньої родини, лежить на ній. Бо саме вона зробила цей останній невідворотний крок. І він тепер як жертва її підступності й лицемірства (стільки років прикидалася доброю і хорошою), буде за життя канонізований, долучений до святих, ідеалізований, а вона – дезертирка й порушниця суспільних приписів – приречена на остракізм. Хоча, якщо чесно, про це одвічне людське «хто, і що, і кому скаже» вона думала найменше.

Батьки. От хто мусив би її підтримати… Куди поділось усе тепло і любов, які вони в неї вкладали? Де вона, їхня гордість за її успіхи: саморобні ялинкові прикраси, видрукувані на «Олімпії» і розіслані по дитячих журналах перші незграбні віршенята, перемоги в творчих конкурсах і олімпіадах, золота медаль у школі, блискуче зіграна роль у виставі студентського театру? Невже це все було підпорядковано цій майбутній операції над її ім’ям, над її життям? Ні! Вона не Льона і ніколи більше Льоною не буде!

– Ми так добре жили! А ти все зіпсувала!

Ну й нехай! Нехай вона сама буде винною в усьому! Нехай візьме на себе відповідальність за це рішення, за це нове окреме життя, за долю своїх дітей! Вона буде відповідальною, якщо більше ніхто не зголошується!

Або не так! Вона вкотре буде мов цап-відбувайло, щоб усім враз полегшало на душі й щоб кожен знав, на кого треба тицяти пальцем і казати: «Ось хто в усьому винен!».

«Незважаючи на все те, що між нами сталося, прошу: розійдімося по-людському. Напиши, коли тобі буде зручно, щоб я приїхала по свої та дитячі речі. Ти не обов’язково маєш бути присутнім. Просто вимкни сигналізацію і не замикай на верхній замок. Дуже сподіваюся на твоє розуміння», – відправила йому чергову (вже збилася з ліку!) есемеску. Хоча, правду кажучи, надії, що він відповість (чого б це раптом?), майже не було. Сто, якщо не більше, дзвінків без відповіді, стільки ж меседжів на його телефон – і теж без відповіді. Боже! Може, написати на електронну пошту? Чи надіслати цінну бандероль? Замовити контейнерну пересилку?

Ранкова кава зі смаком самотності. Лада вже втекла на першу (з останніх недочитаних) лекцію. Ось який він, смак самотини. Гіркуватий, міцний, але якщо додати цукру, то наче й нічого. Витримати можна. Звикнути можна. А от прийняти й змиритися?

– Ми так добре жили!

Ні! І тисячу разів «ні»! Може, хтось і жив добре, тільки не вона! Для неї не знайшлося місця в цій формулі сімейного щастя! Самотність, відчута вже давно, ще в тому, «доброму», житті, просто набула остаточної завершеності, випурхнула, як метелик із лялечки.

І нехай її чорне куценьке пальто буде даниною моді! Як зручно бігти в ньому до метро! Шуба тільки б обтяжувала, в дублянці – парко. Ось зайде сьогодні після роботи куди-небудь і купить собі звичайну синтепонову куртку і дивуватиме всіх співробітників і знайомих таким новим «прикидом»! То й що? Зате вже й нагріється!

– Алло, мамо! Мамо, привіт! Це я! Я заїду до вас сьогодні. Щось маю вам сказати. Як діти? У мене? Все гаразд. У мене все буде добре.

Розділ шостий

Шинкарочко молода, шинкарочко молода!

Давай меду ще й вина, давай меду ще й вина.

Українська народна пісня

«Котику! Нічого не змінилося? Там само о 20:00? НЕ МОЖУ ДОЧЕКАТИСЯ ПОБАЧЕННЯ! До зустрічі! Цілую! Лара», – перечитав есемеску й усміхнувся. А вона цікава, ця Лара. Навіть дотепна по-своєму. Солоденька кицюня – власниця салону краси «Лариса» – лисиця Аліса (без кота Базиліо, на щастя) – модна вискочка – Еллочка-людожерка – нахаба й екстремалка – улеслива підлабузниця. Зайшов на її сторінку в соцмережі. Бач яка. Дармовиси – до плечей, міні-спідничка, підперта ботфортами, більярдний кий, бойова розмальовка і руда шевелюра довершують образ… дами з кільцевої (якби він не знав її ще зі школи – вчились на одній паралелі, – точно подумав би, що представляє якийсь ескорт-гурт). Ефектна. У вільному польоті. На таких завжди звертають увагу. Такі завжди впадають в око. На таких озираються. Мабуть, із такими роблять усе, тільки не одружуються. Хоча Ларисі пощастило аж двічі сходити заміж. Безжурна, безтурботна, усміхнена, просто no problems. Але вже вчора він довідався, що її перший виявився закінченим наркоманом, а другий пішов до молодшої на десять років манікюрниці з її салону, і що дванадцятирічного сина їй без твердої чоловічої руки дуже важко виховувати.

Сів на підвіконня, припав чолом до холодної скляної поверхні. Темно, але в підсвіченому неоновим неживим світлом повітрі видно, як кружляють сніжинки. Справді, як білі мухи… Хто це написав? Льона, напевне, сказала б йому: вона взагалі була повернута на цитатах, на латинських сентенціях і фразеологізмах, цікавих книжках і фільмах, історичних фактах і біографіях. Його завжди вражав її хист із безмежних інформаційних потоків виловити таку блискучу чарівливу цікавинку – як ото діти на морі люблять перебирати камінці, вишукуючи відшліфоване пляшкове скельце чи чудернацьку мушлю – і роздивлятися цю свою знахідку, виставляти її на сонце, крутити і так, і сяк, показуючи всім. Але першим, а часом і єдиним, із ким Льона ділилася своїми таємницями, завжди був він.

Важко було уявити, щоб Лариска так само цікавилася сучасним мистецтвом чи стежила за новими виданнями. Взагалі важко було уявити, щоб вона хоч що-небудь читала, крім прайсів і договорів у своєму салоні, і той факт, що вони разом колись навчалися в англійській спецшколі, здавався йому тепер чимось із розряду наукової фантастики. Але вона гарна і з нею так легко, не треба напружуватись (із жахом згадав психологічні тортури, що йому влаштувала Ліка), не треба замислюватися над життям, можна забути про біль, можна взагалі нічого не говорити, нічого не робити: Лара все зробить і скаже за нього й за себе.

Давніше він не любив жінок, у яких рот не затулявся ні на хвилину, які жебоніли-дзюрчали, невтомно переповідали й переказували, перескакували з теми на тему, з однієї оповіді на іншу, наочно демонструючи, що язик – це м’яз, надзвичайно рухомий орган без кісток. То було давніше… А тепер, коли йому несила було з кимось спілкуватися, комусь щось казати, але й самому сидіти теж не хотілося – це був ідеальний варіант! Та й узагалі, нехай не думає його дорогоцінна дружина, що він страждатиме й побиватиметься! Клин, як відомо, клином вибивають. Знайдеться з десяток таких льон на її місце!

Налив собі чаю. Увімкнув новини. Помітив, що не вникає у текст повідомлень, не може зосередитися на цій сухій, офіційній інформації. Красива дикторка. Хай побуде трохи в його квартирі. Хай розповідає, а він і далі думатиме про своє.

От що його найбільше дратувало в Льоні, то це її непоступливість. Багато в чому вона була просто таки незворушно-статуарною! Це бісило! Допікало! Порушувало душевну рівновагу! Змушувало руки стискатися в міцні кулаки! Ця її принциповість діяла на нього, як червоне на бика. І тоді хотілося її заламати, довести, хто в домі головний, хто тут із них чоловік! І вже зовсім не важило, чия була правда, а чия вина (досить часто правда була таки на її боці, та він би краще руку дав собі відрізати, ніж визнав це), – тому перемагав у цих суперечках завжди той, хто був сильніший… Простий закон життя, нічого особистого.

Якби ж вона слухала його, робила так, як він хоче, не було б жодних проблем. Якби хоч раз адекватно відреагувала на його застережне «не мудруй!»: просто не стій на своєму, не показуй, що ти знаєш краще, що розумієш, як краще, не тикай носом у те, що і коли чоловік не так зробив, не зважай на хиби, не критикуй. І все буде (точніше, було б) добре. І його мама, і теща вчили її, виховували, та горбатого, хоч як крути, лише могила виправить.

Найщасливішими були роки її декретної відпустки, коли один за одним народилися діти. Тоді вона була така налякана, безпорадна, цілком залежна від нього! Тоді вона мовчала про свої права і ретельно виконувала обов’язки! Не спала: чекала його, коли він затримувався з партнерами по бізнесу чи де-інде. Була така ніжна, добра і зворушливо турботлива. Тоді здавалося, що так і має бути, що так буде завжди. Все сприймалось як належне, і він ніколи не думав, що її в цьому комфортному й зручному раю щось може не влаштовувати. Він щиро здивувався, коли вона вирішила повернутися на роботу… Яке повернення? Яка робота? Чогось бракує? Якісь матеріальні потреби, не закладені в сімейний бюджет? А діти? Підуть у садок? А потім у школу? Нудно вдома? Нецікаво? Рутина засмоктує? Особистісний розвиток? Кар’єрний зріст?

Увібгав брудні речі в плетений кошик у ванній: щось забагато їх назбиралося – насилу закрив! Треба буде дати цьому раду. Так, ніби чисто. Добре, що килимів немає, все-таки без них легше. А може, найняти хатню працівницю? Хоча – нащо? Зрештою, вдома він буває мало, майже не смітить, а зараз можна і Лару попросити, заодно й перевірити, яка-така з неї господиня, не все ж по ресторанах ходити.

Вже майже від дверей повернувся, добре, що взутися не встиг. Риби! Вони ж звикли їсти за розкладом: або зранку о сьомій, або ввечері, теж о сьомій. Так просто – завжди о сьомій.

Прийшла есемеска від тестя: «За годину планую заїхати до тебе. Треба поговорити!». І про що, цікаво, їм говорити? Про його кохану доцю? То з нею й розмовляйте, як таку розумну виховали! Та й пізно вже – нічого міняти, тим більше скасовувати побачення з Ларою, він не збирається. От що точно зробить, то це нап’ється. Ех, давно він цього не робив! А от розумниця Льона йому завжди казала: in vino veritas. Так! Саме так, істина завжди у вині або в чомусь міцнішому.

Чудовий вечір! Цей вечір починався так звично, нудно і навіть депресивно, а закінчився казковим прильотом чарівника (хай не в блакитному вертольоті, а в жовто-білому таксі, але яке це має значення?) із ним і Ларискою на борту просто під самісінький його під’їзд. У дверях – записка: «Був. Тебе не застав. Заїду завтра». Сказав Ларисці, щоб не зважала і почувалась як у себе вдома (ха-ха, йому здалось, що вийшло смішно, і вона теж засміялась у відповідь, отже, оцінила).

Коли вона вийшла з душу, зрозумів, що, незважаючи на все випите за сьогоднішній вечір, на цей приємний туман у голові, повести її до спальні не зможе (там, де все нагадує про Льону, просто не вийде, нічого взагалі не вийде)! Тицьнув пальцем на комод із білизною: «Візьми що-небудь. Постели там, на дивані. Він, диван… е-е-е просто великий… Великий такий, якщо його розкласти… Значно більший за те довбане ліжко. Ну, ти розумієш…».

Друга, третя, четверта година… Де сон? Соне, ти де? Невже весь цей алкоголь не діє? Може, додати? Обережно, щоб не розбудити Лариску, сів, намацуючи ногами капці. Спить. Уткнулася мордою в його жакардовий сатин (а це, між іншим, його мама подарувала на якусь річницю їхнього з Льоною весілля!). Отак відбувається деміфологізація свідомості. Був шлюб – немає шлюбу. Були святі речі – немає вже жодної святості.

Нічого не залишилося непохитного і надійного, цінного й дорогого. Все впало і зруйнувалося. А те, що залишилося, все одно приречене впасти, це просто питання часу. Так, питання часу. Все затоптати, змішати з брудом, щоб не залишилося нічого чистого та прекрасного. А потім можна якось жити далі, знаючи, що в цьому недосконалому світі вже немає, не залишилося навіть тіні від тих кимось оспіваних, а ще кимось омріяних вищих цінностей!

Розділ сьомий

Я дам тобі знати, не стала тобі чужа.

Так далі тривати не може і є межа.

Я дам тобі знати, навіщо сама колись

Від тебе тікала, та ти залишився скрізь.

Марія Бурмака. Пробач

«Цей місяць минув дуже швидко, ніби один день. А точніше, як сон. Справді, це все життя тут швидше скидається на сон, весь час здається, що ось зараз прокинешся і картинка розтане… Я ніколи не думала, що люди можуть так жити, так чудово жити…», – читала лист від Лади, цікавий змістовний лист про перший місяць її заокеанського життя. Жодних емоцій чомусь не з’явилося, навіть легесенької усмішки на вустах. Тільки десь на дні свідомості: як добре, що хоч у неї все добре (ось саме так, у такій дивній тавтологічній послідовності!). І ще купа запитань у кінці про неї, про дітей, про їхні справи, на які треба щось відповісти, щось написати, але сама лише думка про те, що комусь, навіть дуже рідному й близькому, доведеться змальовувати свій стан, свої почування, здалася їй нестерпною.

Втупилась в екран монітора. Несподівано зраділа цій реакції: хоч одна жива емоція за весь останній тиждень, бо те скам’яніле отупіння, яке найшло на неї після всіх цих розмов-перемовин – з її батьками, з його батьками, з його сестрою і бабусею, з її тіткою і братом, зі співробітниками, які «були в курсі», з друзями, які теж швидко «ввійшли в курс», – почало утверджувати її в думці, що вона просто нова модель роботолюдини. Така собі механізована версія жіночої статі з низкою обов’язків, яка сумлінно виконує свій розклад дня, існує в межах певної програми, просто і механічно повторює однакові – день у день – дії.

Ампутація душі – ось мрія над мріями, пісня над піснями, найзаповітніше бажання! Якби ж тільки знайти такого чарівника, байдуже звідки, чи зі Смарагдового міста, чи зі старовинного глека, закоркованого древнім сургучем – аби лише бажання здійснював. І жити враз стало б легко та просто – не пам’ятаючи, не прагнучи, не переймаючись, не мріючи, не кохаючи, не жадаючи, не шкодуючи, не шокуючись, не жаліючи, не леліючи – загалом нічого не відчуваючи. НІЧОГО! От лише те місце, де колись була вона, душа, трохи нило б на погоду, але до цього, певно, можна було б звикнути.

Втома. Така безмежна втома, що навіть спати важко, їсти важко, розмовляти важко. Встаєш зранку і відчуваєш: уже стомився, ще й день не розпочався, а хочеться знову лягти і спати.

Спати? Так, заснути і бачити сни про щастя. Це можливо? Це можливо: весь час спати… і бачити сни про щастя.

Хоч куди глянь, – самі лише фати моргани, скрізь вони: дивні й давні ілюзії заполонили весь простір буття, устелюють існування, мов біла вата – імітація снігу на ялинках давнього (а може, цього й не було ніколи?) дитинства. Бо правда колюча й рудувато-підсохла, як сосни на смітниках після свят (сосни замість ялинок – навіть тут омана!) в тому-таки дитинстві, що його ніколи не було.

Вчора зайшла в супермаркет по хліб і, стоячи в черзі до каси, відчула, що так утомилася, аж і додому, точніше, до Ладиного дому, не дійде! З чого б це раптом у тридцять із невеличким гаком років так стомлюватися? Що за життя таке настало?

Рожеві з морозу синові щічки, а в дочки шапка так смішно насунулася на лоба. Тупцюють зніяковіло біля порогу, тягнуть величезні целофанові мішки зі своїми речами, ховають оченята. Дивно, ніби маленькі, а вже все розуміють:

– А тато не зміг зайти, він дуже поспішав кудись у справах. Ми самі речі принесли, нам не важко було…

Після місяця благань і перемовин таки спромоглися забрати дещо зі свого, та й то не все, а лише дитяче і лише те, що можна було спакувати нашвидкуруч. Один (лівий) хлопчачий кросівок, устромлений у формочку для випікання пасок (ні, другого тато не знайшов). А формочок, яких у списку не було, аж дві! Хвилюється, щоб вона, тулячись по чужих кутках, не втратила кулінарних навичок?!

– Знаєш, мамо, ми нічого не збирали, бо дивилися цікаві такі мультики з Артуром, сином тьоті Лари. Тато з тьотею Ларою все самі зібрали… А в неї халат червоний, такий самий, як у тебе, і капці з хутром, такі, як у тебе… А у ванній вона всі полички позаймала різними красивими тюбиками й коробочками… А ще тато дуже сердився на неї і кричав…

Вона знала, знала, знала, що це буде, неодмінно має статися, але не так! Не так відразу! Не в ще тепле її ліжко! І нащо дітям було це демонструвати? Чи є в житті ще хоч щось святе для нього?

Зачинилась у ванній. Ввімкнула воду. Скинула капці й занурила ноги. Дивилася-відчувала, як із шумом ллється потік теплої води. Чула щасливі голоси дітей: обговорювали татові подарунки – відкупні індульгенції, що ними їм заплатили за недодану вартість любові й турботи. Підставила обличчя під цей струмінь води і вперше заплакала. Чому ж так важко? І чи закінчиться колись ця безкінечна історія?

Чи думала вона, що все так обернеться? Мабуть, ні. Щиро кажучи, вірила, що до суду й розлучення не дійде. Думала, що сила любові (любові? чи була вона? чи лише наснилася?) переможе…

Чомусь із почутого найбільше вразило навіть не те, що їй так легко і швидко знайшли заміну, а те, що в її оселі хазяйнує чужа (так, саме з наголосом на означенні) жінка! Що вона відчуває, коли торкається до її речей, користується ними, сидить на її так любовно колись дібраних меблях? Як вона почувається в тому створеному не нею і не для неї інтер’єрі? Чи подобається їй колір шпалер? А кахлі?…

Боже, що за дурниці лізуть у голову! Чому припускала, що їй шляхетно запропонують повернутися й жити з дітьми у їхній спільній квартирі? Шляхетно? Шляхетно. Але вік лицарів минув.

Щоби продати їхнє спільне житло й придбати дві окремі квартири – їй із дітьми й колишньому, годі й казати. Так їй переказали через парламентерів. Вона не дістане нічого, бо як зрадниця і відступниця заслуговує лише на анафему, а діти… їх буде згадано в заповіті…

Жорстоко. Але ж вона знала, який він насправді: не той лискучий бізнесмен і відданий друг «своїх друзів», а немилосердний тиран і самодур.

Алла Леонідівна дзвонила разів зо три: всяко буває, ти жінка й мати – піди, помирися, все забудеться й перемелеться. А як його миритися? Хоч як крути, а третій зайвий… Її повернення у його плани вочевидь не входить…

Річ. Вона просто зужита річ, яку прийшов час викинути на звалище. Вона завжди якось так і почувалася. Йому потрібна була така річ, що доповнила б мистецьку колекцію, яку можна демонструвати друзям і знайомим, ходити з нею на прийоми й світські заходи, використовувати для народження й виховання дітей; річ, яка підкреслювала б вишукану вибірковість його смаку, довершувала б імідж, допомагала створити образ позитивного інтелектуала (її коштом); зрештою, щоб вона прибирала й куховарила (мусить же хтось і доріжки в садку пісочком посипати)!

Тільки чого ж завбачливо не придбав для неї сейф, як-от для своєї дорогої рушниці? Було б і її покласти в надійний сховок, оберігаючи від імовірних ушкоджень, любовно чистити й змащувати, тримати перед сном у руках… Але ж вона не рушниця, щоб мати таку пошану.

Що ж, отримала що хотіла, на кого ж тепер нарікати? А чи не цього вона, власне, прагла? Спокійного життя без страху, безкінечних претензій і занесеного кулака? Цього…

Вперше відчула, як десь у надрах її єства зароджується зло, не конкретне бажання вдарити когось чи образити словом, а чисте й абстрактне почуття. І почуття це не скероване назовні, а припечатане до конкретної, недавно ще найріднішої людини!

Ну чому так? Чому не можна було по-доброму, по-простому, не залучаючи сторонніх, не переказуючи погроз і побажань, не заносячи в чорні списки? Невже всі ці роки спільного життя нічого не важать, а має значення тільки цей її останній вчинок? Хіба ж не він сам спонукав її до нього?

Озирнулась на зачинені білі двері. Замкова шпарина (насправді її тут не було – лише пофарбована під золото металева ручка зі шпінгалетиком-клямкою) – оце сутність її життя! Муляж (замок є, а ключа й шпарини нема)! Муляж щастя! Пап’є-маше кохання! Скульптурна група сім’ї!

Отак зазирнути б у цю шпарину насправді й продивитись у темпі пришвидшеного перегляду все її життя! Ось дитинство – воно, мабуть, найщасливіше, бо ще немає відчуття вторинності, відкладання бажань та інтересів до кращих часів, так, як було, скажімо, з вибором факультету: філологічний замість журналістики. «І нічого страшного, – переконували батьки, – Іди, куди беруть! Що філологія, що журналістика – суцільна гуманітарщина!». І з роботою все склалося так само: замість журналу з невисокою платнею коректора – престижна праця у фонді держмайна. А потім – перша декретна відпустка, яка розтяглася на п’ять із половиною років. А потім – їй уже було тридцять – розпочинати журналістську кар’єру було вже пізно.

І головне, тепер, з відстані років, ставало дедалі очевидніше і ясніше, що вона сама змарнувала свій шанс реалізуватися! Саме вона попливла за течією, опустила руки, не боролася, не домагалася, не «терлася» по редакціях і задвірках телеканалів, щоби потрапити до ротації; захотіла народити дітей, а не висиджувати золоті кар’єрні яйця, запрагнула сімейного вогнища, а не всепоглинального, всеохопного служіння золотому ідолові роботи.

Не зуміла, не змогла, не зробила, не здійснила, не справдила й не зреалізувала можливості викувати свою долю такою, як колись хотілося, як мріялося, як бачилось у наївних дівочих сподіваннях. Вона? Вона! Саме вона…

Розділ восьмий

Я твоя муза, муза-медуза,

Різко іду в атаку.

Закохана муза, муза-медуза.

Видно любов крізь майку.

Юлія Лорд. Муза-медуза

П’ять, десять, п’ятнадцять хвилин… Не просто порожніх хвилин, які приходять-просочуються нізвідки і йдуть у нікуди, не лишаючи по собі жодних спогадів і емоційної прив’язаності. Ні, довгі (о, вже майже двадцять!) хвилини чекання, вичікування у власній машині, як у розбійницькій засідці. Він чекає на неї, щоб уже нарешті перестати її чекати…

Увімкнув музику гучніше. Нецікаво сидіти пеньком у цілковитій тиші. Коли вже ця Лара нарешті вийде з його помешкання, з його дому, з його життя? Все ж ніби було запаковано. Целофановими пакетами з її шматтям завалено весь (досить-таки великий) багажник його «кемрі». Що там іще можна було залишити («Ти йди, а я спущуся за п’ять хвилин, погляну, чи нічого, бува, не забула»)?

Невже знову впала в істерику? Невже – все спочатку? Вмовляти – пояснювати – розтлумачувати – каятися – вибачатися – знову наполягати на своєму – тактовно натякати – прямо казати – кричати – благати дати йому спокій! – а краще навіть стерти й забути його телефон (і решту контактів теж!). Так справді буде краще, поки не стало гірше. У них нічого не вийшло, у них нічого немає спільного, спільне майбутнє неможливе! І, отже, сто контраргументів у відповідь на кожен його…

До чого тут дискусії? До чого ці вмовляння й підстеляння? Ну не зміг він їй сказати прямо, що… Що? Могла б і сама здогадатися, не дурна. НЕ КОХАЄ ВІН ЇЇ! І все. Нічого не вдієш. Невже не ясно: якщо чоловік на відверте запитання – «чи ти мене любиш?» – не дає ствердної відповіді, а вичавлює з себе щось на зразок «ну, ти мені дуже дорога й близька людина, я ціную і ніколи не забуду того, що було між нами…», то про яке-таке кохання може йтися?

Real feel: ти – послідуща падлюка… І, головне, чому? Хіба він просив її переїжджати до нього? Господи, та це мали бути стосунки, які ні до чого не зобов’язують! Але ж ні! Спершу – зубна щітка, косметичка, бігуді, фіточай і улюблена чашка, білизна, халат, капці, величезна («Та де там! Не така вона вже й велика!») валіза з найнеобхіднішим. І зрештою ще й синуля (малолітній розбишака!). Ще щось залишилось у твоєму помешканні таке, що не перекочувало до мого? Може, твоя мама? Чи твоя бабуся? Чи твій улюблений домашній песик? Чи хом’ячок твого сина?

Він ніяк не міг утямити, як це так: за якихось декілька тижнів стати для когось найдорожчою людиною? Хіба для цього не треба (м-м… як би делікатніше висловитися?) більше часу? Чому це Лариска зі щасливим поросячим кувіканням висне в нього на шиї? Сідає на коліна, щойно він примоститься переглянути новини чи просто пошаритися в неті? Він не звик до такого безперервного і всепоглинального симбіозу…

От Льона завжди знаходила собі заняття і ніколи йому не заважала, навіть дітей привчила «не займати тата, коли він зайнятий».

Як пояснити, що з успішної бізнес-вумен вона вмить перетворилася на заклопотану обідами і прибираннями домогосподарку? Спершу вона ходила в свій салон, як завжди – на весь день, потім почала ходити лише зранку, а далі вже просто забігала, щоб «поправити» зачіску й нігті (о ці її накладні пазурята! Вони його, мабуть, найдужче бісили). Чи тому, що він занадто довго прожив із Льоною, яка скрізь і всюди пропагувала природність, чи його бездоганний смак не витримував вульгарності, хтозна. Але вся її гелево-силіконова краса спричиняла протилежну реакцію, ніж та, про яку мріяла ця жінка.

Уже вдесяте натиснув на сигнал. Не може ж вона не чути на шостому поверсі, якщо он сусідка з сьомого незадоволено поглядає зі свого вікна (не забуде при зустрічі підколоти, зараза така! Досі не може йому пробачити зауваження, коли її дитинчата-слоненята розгупалися після дев’ятої вечора). Набрав її номер (дай Боже, щоб востаннє!), пішов виклик: гудків десять – і жодної відповіді. Відімкнула звук чи навмисне його нерви випробує?

Ведучий життєрадісним баритоном розповідав у радіоефірі про погоду на завтра. Не прислухаючись, вимкнув (здалась йому та погода: у машині клімат-контроль – скільки накрутиш, стільки й буде градусів, і то жодних опадів…) – заважає думати.

Чашу терпіння переповнило навіть не те її випрошування ключів від Льониної машини («Лише разочок з’їжджу на закупи, бо всі продукти закінчилися, а мій сітроєнчик у ремонті! Ну дай покататися! Ніколи ще на такій не їздила!»). Ні, від цього він відмахнувся, як від нав’язливого дзижчання мухи, хоча всередині щось неприємно зашкребло: не тому, що машини було шкода чи сумнівався у Лариному водійському хисті. Зрозумів, що він не може віддати Льониної речі чужій людині (навіть якщо в неї – чарівна руда гривка, стрункі ніжки і голлівудська усмішка), як не може спати з Ларискою в цій бісовій спальні (довелося весь час брехати про незручне ліжко, яке вже давно хотів замінити – і замінить, щойно знайде щось вартісне). Не може – до нудоти, до спазму десь там, усередині, до враження, що встромляють голки в живу плоть.

Дзвінок від Ростика. Відхилив. Набере пізніше, коли вивезе нарешті Лариску. Що ж, так сталося, таке щодня буває: люди знайомляться, сходяться, з’їжджаються, живуть, а потім розходяться, роз’їжджаються, розмінюються. Кому ж, як не їй, досвідченій, знати про це? Вона вже це проходила не раз, переживе і цей епізод.

Мабуть, від самого початку знав, що з Ларою – тільки так, несерйозно. І чого вона вчепилася в нього мертвою хваткою? Вони ж геть-таки різні! Що їх може поєднувати, крім сексу? Вчора він відчув це особливо виразно, ніби на Ларисчиному чолі з’явився напис «я тобі не пара, я завжди буду чужою!». Її синуля, що вкотре прийшов перевідати матусю (на всі натяки, що нащадок їм не заважатиме, якщо теж тут житиме, він відповідав твердим категоричним «ні» – його ще тут бракувало), поліз шукати якісь диски й цілком випадково ввімкнув запис часів його щасливого, безповоротно колишнього, втраченого сімейного життя.

Ця музика, дитяча і наївна, вставлена у фільм про виписку з пологового його сина (такого нормального й притомного порівняно з оцим Лариним олігофреном) зачепила щось, що він намагався приховати навіть від себе. Їхні три (дочка була з ними) усміхнені обличчя, десь на тлі теща пнеться зі своїм величезним букетом, теж хоче в кадр (на згадку!) потрапити. Його голос, піднесений і врочистий, розповідає, з якої нагоди вони зібралися (теж на пам’ять!). Ця коротка мить минулого (Ларчин синок швидко зорієнтувався, що він знайшов не те) викликала якусь шалену хімічну реакцію в мозку, змішавши в одне незбагненне почуття біль, і смуток, і злість. Як хтось чужий наважився доторкнутися до цього заповітного й потаємного фільму?! Як таке взагалі можливо, що цей пацан риється тут, як у себе вдома?! І виник страх, що в його житті вже ніколи цього не буде, навіть якщо хтось замінить Льону, а можливо, навіть народиться ще дитина, – як у відео вже не буде, не повториться, не повернеться жодна щаслива мить його колишнього існування!

І в усьому цьому винна лише Льона! Тільки вона винна у тому, що сталося! Вони мали абсолютно нормальну родину! Йому було і комфортно, й затишно, і сімейний побут влаштовував. Ну, приклався там кілька разів до неї, не стримався (натура запальна, а себе ж не переробиш!), але Льона сама його провокувала! Та й з ким не буває?! Ноги-руки – цілі? Цілі. Череп не проламаний, хребет не ушкоджений? Усе на місці! А синці, подряпини, набряки (як у рекламі якоїсь мазі!) посходили й сліду немає, жодних, так би мовити, доказів.

Був неуважний до неї? На вихідні вдома не бував? То й що? Невже треба було, мов пришитому, біля її спідниці весь час сидіти? Чи він пропивав гроші? Програвав усе до копієчки? Ходив по бабах? Він, між іншим, налагоджував бізнесові зв’язки, щоб от на цю квартиру, автівки, на все їхнє життя заробити!

Пішла. То й добре! Нехай тепер живе, як знає, уміє, хоче, прагне. Хай тепер обкусає свої лікті, згадуючи їхнє класне життя і не сподіваючись, що бодай щось їй вдасться забрати в своє нове – нарізно – майбутнє! НІЧОГО (крім – ха-ха! – спогадів! Бо над її головою він влади не має, як і не мав!), саме так: нічого!

Суд. Хай надіється на суд… А заяву подати? Слабо? Він їй сказав, що не буде! Сама це заварила, сама нехай і розгрібає! Це вже її клопіт. Як позовну заяву скласти? Як зареєструвати? Скільки адвокат коштуватиме? А без нього їй взагалі ніяк! Так, розлучення – дороге задоволення!

А втім… Він уже був у їхньому районному суді. Був і про все домовився! І тепер їхня справа (коли Льона там надумає і все ж подасть заяву, як і обіцяла!) за спеціальною вказівкою піде до судді, який уже два місяці на лікарняному, а коли вийде – тільки Бог знає (такі «судді» є в кожній судовій конторі!), і коли в нескінченній череді його «висяків» знайдеться місце й час для розгляду їхнього сімейного «висяка» – теж не знати. Принаймні йому пообіцяли, що точно не цього року.

І хай собі живе: вже не дружина, але й ще не розлучена, без майна, без аліментів, без усього! Бо заслужила! Бо йому так хочеться! А якщо йому хочеться, то так воно й буде!

Якось не завважив, що вже й година минула! Що ця Лариска собі думає?!

Вийшов із машини: освіжити голову. Холодно. Вечір вогкий, непривітний, бляклий і безрадісний. Спалахують ліхтарі. Підійшов до під’їзду. Поглянув на свої вікна. Доведеться піднятися.

– Ларо! – покликав з порогу: ні роззуватися, ні роздягатися не було жодного бажання.

Якесь дивне хихотіння з кухні! Що? Його колекційний коньяк? Вижерла всю пляшку?

– Ой! Це ти? А я вирішила відсвяткувати своє повернення додому! Чи свою втечу! Чи відрив від тебе! Ну, ти зрозумів… Ги-ги! Так смішно вийшло…

Ну й картина! Розмазюкана по всій пиці косметика, чорні патьоки від туші. Вся заплакана і розпатлана, наче пожована. От би сфоткати, й туди, на її сторінку, виставити! Шкода, він пароля не знає. Теж іще цяця! І головне, вже немає жодної надії спекатись її сьогодні! Не везти ж Лариску до її матусі з синочком у такому стані? Отже? Попереду ще одна ніч під одним дахом?! Без надії на спокій і відпочинок після цих виснажливих тижнів?!

З усієї люті на себе (прихистив на свою голову!), на неї (дурепу п’яну!), на Льону (через неї тут ОЦЯ завелася!), на весь цей світ – гепнув красивою порожньою пляшкою об підлогу! Зачудовано дивився на сотні скалок, що розсипались по світлих кахлях, на бліду, вмить протверезілу Ларку, яка нажахано втупилась у стілець, на перші сторожкі сутінки, що шкреблися за вікном, як нічні нетлі.

– Геть у ванну! Щоб через п’ять хвилин ти мала пристойний вигляд!

Здиміла. Сів на стілець, ще теплий від її заду, опустив голову на руки. Навалилася втома. Жаль якийсь чи що? До кого? До себе? Ні! Тільки не він! Бо не такий! Не піддасться! І враз відчув новий імпульс люті – аж кулаки стиснув і божевільно застугоніла кров у скронях. Зірвався по коридору, загупав кулаками у двері ванної, які самі прочинилися…

Стоїть у самих трусиках, п’яно всміхається. Розкинула руки й повисла на шиї.

– Давай востаннє! Ну давай! На пам’ять!

Закрив їй рот поцілунком, вдихнув цей збудливий аромат її парфумів, притиснув до себе сильно, люто, до хрускоту. Як там у пісні? «Если женщина просит…» Сама хотіла! Сама нарвалася!

Розділ дев’ятий

Лягає день.

Він віддає свої надії ночі.

Робітники

Заморились працювати.

Там вогні,

Яскраві блищуть лампи.

Приходьте, люди, на вечір у клуб,

Там будуть танці.

Там, там танці.

Та-та-та, танці.

Танці.

Олег Скрипка. Кіна не буде, сьогодні в клубі будуть танці

«Чувак! Покинула подруга? Реальна пруха!!!» – натиснув на біленьку ручку з піднятим догори великим пальцем під фразою якогось із віртуальних друзів, і відразу ж на його сторінці з’явилось повідомлення, що «вам, і ще 113 користувачам це подобається!» (нас багато таких, але ми не отара! Ні! Не штампований натовп! Не безлика маса! Ми – віртуальні друзі й однодумці, що знайшли одне одного за невидимою хвилею, ніколи не бачачись у реалі, і нас просто гріє почуття ліктя!). Так, йому це подобається! Як же це може не подобатись? Адже всі знають, що жінки, як трамваї: спізнився на один, приїде інший, потім ще один, іще – аж до самісінького кінця робочого дня, поки депо не зачиниться.

«Виходьте! Машина під вашим під’їздом. Це червоний фольксваген «пасат», номер КК 3490 НІ. Дякуємо, що скористалися послугою «Джаз-таксі»!» Та прошу! Стер есемеску й пішов у передпокій вдягатися. Так! Стоп! А риби? Мало не забув про вас, мої дорогесенькі!

Відчинив шафу й отетерів! От Лариска! От стерво! Не забрала шубку! Це вона навмисне, щоб перекрутитися, а через день-два в гості з ночівкою. Але не на того напала! Пропаща твоя норка, Ларусю! Та нічого, вона однаково тобі не личила. Буде нагода гардероб оновити. На жоден твій дзвінок чи есемеску просто не відповім! Мене для тебе вже не існує!

Вечір такий неприємний, холодний. Вітер збиває з ніг, крижані колючі сніжинки витанцьовують у жовтувато-оранжевому світлі нічних ліхтарів. Порожньо. Самотньо. Тоскно.

Біля під’їзду його хитнуло в бік червоного «пасата» (хоча в сутінках важко було зорієнтуватися, якого він там кольору). Може, трохи перебрав? А що було робити? Погодився відтягнутися з Ростиком (ти знаєш, буде кльово! Я тобі кажу! В «Басейні» класний тусняк!). Погодитися погодився, а от що там далі робити, в цій «Апельсин-Плазі», а надто на тверезу голову? Він і гадки не мав. Поки доїде – трохи розвіється, звісно. На місці можна ще чогось долити для хоробрості. Чи не доливати. Як буде, так і буде.

Що ж це так тоскно? Їде розважитися, танцювати, знайомитися, а таке враження, що мусить відбути якийсь незапланований поминальний обід. От давніше він би зрадів із нагоди відірватися від Льони, дітей і десь тусонути, і ось: тусуйся хоч кожен день, а не хочеться.

Не хочеться. Немає бажання. Ні думок, ні мрій, ні планів на майбутнє, та й майбутнього, власне, немає. Колись було, але тепер навіть уявити, що настане завтра, як повтор сьогоднішнього болю, самотності, невідв’язної, як смертний гріх, думки про те, чого таке сталося саме з ним, саме в його житті. Просто на хвилинку припустити це – і вже судомить щось там усередині. Щось таке, що містики назвали б душею. Але він, слава богу, не містик!

Хріново – ось точне слово! Звичайний депресняк, який мине, розтане, мов туман на ранковому сонці. Треба просто змусити себе не думати, не аналізувати, не зациклюватися. Необхідні зусилля, навіть вольовий імператив, щоб кудись іти, щось робити, знайомитися з кимось новим і цікавим.

Собі ж самому можна зізнатися? Так, розлучатися виявилося непросто навіть для нього. Навіть для нього? Навіть для нього… Але Ростик пережив? Зміг? Не заскиглив? Не кинувся миритися? Зумів відірватися від старого, щоби побудувати нове? Нове вільне життя. Вільне від кого? Чи від чого?

Треба дивитися на речі оптимістично. Розлучення нині в тренді. Воно сприяє іміджу. Довершує образ вольового керівника. До того ж попит на таких, як він, завжди підвищений (Лара це доводить, хоч вона і не надто вдалий приклад). А от хай Льона тепер спробує влаштувати своє особисте життя! Кому вона потрібна з двома дітьми без міцної матеріальної бази?

Надворі мете. Суцільна біла стіна. А в «Басейні» – пляжна спека (голі плечі, руки, ноги, які миготять у світлі прожектора, що швидко крутиться врізнобіч понад цим збіговиськом), турборев, драйв… Чомусь у таких місцях завжди виникає враження, що всі одне одного знають (на нього це, звісно, не поширюється). Отой зліва підморгує тій, що навпроти, а ті двоє справа махають руками й навіть намагаються щось крикнути (от наївні!) отим трьом лискучо-червоним. Невже тільки йому тут самотньо? Всі шаленіють у скажених ритмах, і тільки він тупцює на місці, мов петеушник.

Повернувся до столика. Вуха ніби ватою позакладало, мабуть, не лише в нього, бо Ростик нахиляється з сусіднього стільця і кричить у самісіньке вухо: «Чуєш, замовмо ще по одній, бо щось не дуже вставило!». З очами теж не все гаразд: сльозяться від цієї перманентної світломузики, але це не заважає помітити Ростикову спину, яка відпливає кудись із високою блондинкою (ги-ги! Так смішно подумалося: Ростикова спина мов окрема істота).

Тотальна самотність. А може, ні? В голові засіло невеселе (хоча це ще з якого боку поглянути!): «Що ти тут робиш?». Несподівано приходить щасливе осяяння! Це ж усе Льона, зараза, винна, що він здригається тут у божевільних ритмах! Вона винна, що він тусується серед цього молодняку! Вона винна, що він змушений шукати їй заміну, знайомитися з кимось чужим і непотрібним, ходити на побачення, волочитися по кінотеатрах і боулінгах, вечеряти в ресторанах, сьорбати каву по якихось «Будинках чаю», їсти суші, перетравлювати піцу, коригувати списки й відкидати зайві телефонні номери, листуватися в соцмережах, просто впускати близько когось такого на перший погляд лагідного й щирого, як вона, знову – вкотре – впускати в своє життя, щоб звикнути – прив’язатися – призвичаїтися, а потім знову так гірко мучитися!

Підпливла якась! Здається, нічого особливого, але щось у ній ніби знайоме… Може, оцей вологий тепло-карий погляд? Це ніби Льонин погляд – ніжний, чарівний, від якого він колись божеволів, за який усе колись би віддав… Ні, це йому, мабуть, просто здалося. Так, і в цієї очі стигло-вишневі, але якісь вузькі (японка чи що?), і в поєднанні з ними дивує висвітлене аж до сніжно-сивого кольору волосся. Ніби в тому східному мультику про дівчат-вінксів (дочка завжди дивилася суботами). А одяг? Теж ніби зшитий за ескізами до цієї ж анімації. Не думав, що і в житті таке буває! О! Чорні нігті й колготи-сіточки! Оце гламур! А панна не така вже й молодесенька, щоб так виряджатися! Може, познайомитися?

– Як звуть? Аля? Це як? Ага, Александра. Ага, скорочено… Ну добре, будеш Лялею. – Майже як Льона! Ні, все-таки схожі вони, хоч і дуже різні. – Кажу, що буду Лялею тебе називати! А чому тобі неприємно? Та ти звикнеш!..Як знаєш, можу взагалі ніяк тебе не називати!

За годину інтенсивної жестикуляції взнав усе, що хотів. Живе в Києві віднедавна, свого житла немає (винаймає однокімнатку в спальному районі), працює фотокореспондентом у жіночому глянці «Мілашка» (вона художниця, малює в сучасних напрямках поп-арту, але на життя треба заробляти), п’ять років перебувала в цивільному шлюбі, дітей (яке полегшення!) завести не встигла, тепер – у вільному плаванні. Та найголовніше (а він усе думав, звідки цей акцент і акання? У Києві так не розмовляють навіть щирі російські інтелігенти) – переїхала з Москви спеціально на запрошення «Мілашки» (чув, багато народу на заробітки туди їздить, але щоб навпаки – не чув, але ж у світі все буває…). В Києві вже рік, але ще не звикла («Не обвыкнусь никак у вас! Менталитет местной публики сильно шокирует!») і не призвичаїлась до провінційності після великого мегаполіса…

Це й знітило, й насмішило водночас. Можна подумати! Просто з Брайтон-Біч упала в київські куширі… Так чого ж ти сюди, в провінцію, пхалася? Почав наспівувати «у-у-у-на-а-ас-на-а-брайто-о-о-не-жи-иву-ут-интеллигенты»… Добре, що не почула, бо ще й образилася б чого доброго? Образилась би? То й слава Богу! Ні за ким він бігати-упадати не збирається! А гордих узагалі не любить. Жінка повинна бути поступливою, а не губи копилити!

Так, треба знайти Ростика. Сказати йому, що все, мавр зробив свою справу і мавр може йти. Хоча… Не маленький, не загубиться.

Він добре засвоїв урок із Ларою: тепер на свою територію – ні-ні! Або на її території, або на нейтральній…

– Ну, що, Лялю! Їдьмо, я тебе додому підвезу!

Розділ десятий

Тиша має власні ноти.

Білим кольором навпроти

П’ять твоїх імен…

Стали повітрям теорем – серця.

АнтитілА. А я відкривав тебе

Суботній ранок. Яскраве лютневе сонечко. Кінець зими. По вікнах дзвінко б’є-скрапує з невидимих буруль, які примостилися десь під дахом, вода – перший провісник весни й нового в цьому році тепла. Сьогодні якось несподівано легко на душі. Чи то так сонце подіяло, чи позитив запланованого на день побачення?

Ще раз виринув у пам’яті образ хлопчика Льоші, пацана з сусіднього під’їзду (цікаво, яким він став?) – нічого особливого пригадати так і не вдалося: стандартні вітання, гупання м’ячем у товаристві однолітків, тупцювання біля тенісного столу в очікуванні своєї черги пограти. Нічим особливим він їй не запам’ятався, жодних емоцій ніколи не викликав. Тому таким несподіваним і незрозумілим видався цей його дзвінок. Зателефонував їй учора. Довго не міг пояснити, хто він: ні його прізвище, ні імена його батьків ні про що їй не казали і не викликали жодних асоціацій. Лише коли він, інтимно стишивши голос, мовив: «Альонко! Я колись тобі сніжкою в око… у дворі, біля гірки… заліпив», – нарешті згадала його… Від цих перепитувань і з’ясовувань, хто кому ким доводиться, розмова якось відразу ніби захрясла, захлинулася в паузах, очікуваннях відповіді та нещирих інтонаціях. Досить вимушено і напружено розпитував її про спільних дворових друзів, і вона так само ввічливо і стримано щось відповідала. Суть дзвінка шокувала її своєю недвозначною відвертістю:

– Я, знаєш, от почув нещодавно, що ти пішла від чоловіка (а я вже два роки сам живу), і вирішив у твого брата Вані номер телефону попросити. Хотів би зустрітися, поговорити з тобою. Давай у суботу, якщо ти вільна…

Як про це в народі кажуть? Сарафанове радіо? «Одна баба казала, друга баба чула…» Мабуть, брат її рідний і розказав комусь у дворі… А той підхопив «і розніс по FM-хвилях»… А вона чого чекала? Та й що, власне, приховувати? Однак усе таємне… Питання часу теж не особливо актуальне.

Може, вона просто була морально не готова до того, що хтось, дізнавшись про її новий статус (до якого теж іще морально не призвичаїлася), почне ставитись як до потенційної подруги? Особливо хтось знайомий з дитинства, як цей Льоша?

Нагадує зустріч двох невдах («я теж сам… уже два роки»), або двох інвалідів чи учасників бойових дій, що отримали схожі каліцтва і яким є про що поговорити, поділитися досвідом, так би мовити… Хоча, з іншого боку, не відмовляти ж цьому Льоші тільки тому, що йому в житті не поталанило з сім’єю так само, як і їй? Може, він прекрасна людина! Прекрасна людина, яку два роки тому покинула дружина… Щось не в’яжеться…

А якщо все навпаки? Що, як він винятковий козел і вже після першого побачення вимагатиме чогось нереального й надовго зіпсує її й так нелегке життя? І нащо вона погодилася в якомусь незрозумілому душевному пориві? І як тепер відмовити? Передзвонити й придумати щось (захворіла! от і по ТВ казали про епідемію грипу!), чи просто не піти й внести його номер у чорний список?

Що за фатальна загадка її життя? Вона завжди подобалася чоловікам, молодшим за неї на два-три роки… Ось і цей Льоша був на два класи менший (так, на два класи!). Та крім цього було ще дещо. Він ніколи їй не подобався, чого б мав зараз сподобатися? Зараз ця зустріч була геть невчасна: тут би собі і своєму нинішньому становищу дати раду, а вже потім ходити на побачення. А погодилась, мабуть, просто з вдячності (хтось виявив до неї інтерес!) і якоїсь незбагненної ностальгії (зустріч із кимось, хто знав тебе двадцять років тому, проживав спільне з тобою дитинство), хоч і розуміла: не варто. Шанс давати йому і собі надію чи примару якогось нового щастя – не варто! Як і не варто підвищувати власну самооцінку за рахунок чужих почуттів…

За цими думками зовсім забула, який сьогодні день! День побачення не лише з Льошею, а й «батьківський» день: діти мали зустрітися зі своїм татом! Випадково глянула у вікно і завмерла від несподіванки: його машина вже була під будинком, майже на сорок хвилин раніше призначеного часу!

Сидів у машині. Навмисно приїхав зарані. Настав момент першої вилазки! Треба нарешті провести розвідку в цьому Ладиному кубельці, де засіла Льона! Бо якось усе туманно й незрозуміло. Він же був переконаний, що вони там усі купою і довго так не протримаються. Все чекав, коли Льона почне не лише свої речі вимагати, а й попроситься назад! Тоді б він їй сказав! Він би все їй сказав! Вона б зрозуміла, де тепер її мешкання! Але ось минув січень, добігав кінця лютий, а вона й не думала повертатися. Він просто отетерів, коли почув від дітей:

– А тьотя Лада поїхали, ми її в аеропорт проводжали. Здається, на Кубу, ой, у Канаду… Що вона там робить? Живе, мабуть… Мама сказала, що вона не скоро повернеться…

Оце так новини! Це зовсім у його плани не входило! Невже Лада звалила? От тобі й патріотка! Щира українка… дочка професора Могильницького (тільки й щирості, що вишиванку на свята вбрати). А Льона що ж? Буде в її помешканні жити? І як тепер Льону звідти викурити? Як на неї вплинути? Чим допекти?

– Мамо! Тут дзвонить чергова знизу, каже, що до нас якийсь дядьо прийшов.

– Який ще дядьо?

Злякано поглянула на годинник на стіні – ще є півгодини! Та й чого б йому сюди підніматися (сказав дітям, що буде під будинком у машині чекати). Хто це може бути? Точно не Льоша! Він навіть адреси не знає!

Ще раз подивилася у вікно. «Дядьо» – це їхній тато, більше нема кому бути! Тільки не це! Схопила чоботи, на бігу накинула пальто, втиснула дочці ключ у руку й майже прокричала в її широко розплющені злякані очі:

– Зараз за вами тато прийде! Замкнете двері, ключ залишите в тьоті Люсі, чергової! Я бігтиму, бо запізнююся!

Саме встигла вибігти довгим коридором на сходи, коли почула як приїхав ліфт, і важкі чоловічі кроки залунали в протилежному від неї напрямку, віддаляючись у бік Ладиного помешкання. Почула його голос, відповіді дітей на його привітання. Дрібно тремтіли руки, аж чобіт не могла взути, стояла тут, у закапелку сходового майданчика, в тоненьких колготках, не відчуваючи холоду кахлів.

Що йому треба? Нащо прийшов? Адже переказував через батьків, що не хоче її бачити! То до чого ж ці відвідини ще й без жодного попередження і запрошення? О, повертається ключ у замку… Вийшли, сміються з його жартів: усе, немов раніше, але все й геть не так!

Підійшла до віконечка. Ні, так нічого не видно. Треба швидко спуститися хоч до сьомого, а може, й до п’ятого поверху. Третій поверх – інша річ! Усе видно. Красивий, як завжди. Нове пальто купив: чи це те, що вони перед Новим роком разом вибирали? А це хто вилазить із машини? Це не Лариска! Це якась фарбована драна кішка! Ну навіщо? Навіть на побачення до дітей тягати своїх курв? Невже ці дві-три години не можна цілком приділити лише їм?

Почекала, поки його машина від’їхала, спустилася вниз, хотіла швидко прошмигнути, та чергова тьотя Люся, побачивши її, вибігла назустріч:

– Ось, будь ласка, ваші ключики. Дітки залишили. А це, мабуть, їхній тато по них приходив? Ваш хлопчик так на нього схожий!

Усміхаючись, забрала ключ. Вдала, що не почула, не зрозуміла запитання. Багато знатимете, швидко постарієте, хоча їй це вже, здається, не загрожує!

Ще стільки має вільного часу, але ж не повертатися в квартиру? Повільно пішла алейкою до метро. Замість того чорного, що бовталося на ній, як на вішаку, і замість гріти лише акумулювало холод, купила нове красиве червоне пальто! Знала – їй личить, бачила – багато хто озирається на неї. Озирайтеся! Дивіться! Нічого не зрушиться всередині! Весна не настане! Вона прийде в місто, але не в її душу! Розтопить лід, та не здолає криги, що скувала серце! Там тепер вічна зима. Ніщо вже не поворухнеться. Ніколи. Може, воно й на краще?

Не щастить у коханні, а на роботі (за законом сполучених посудин) – навпаки! Прийшла звільнятися, щоби перейти на нове, краще оплачуване місце (давно вже зманювали, та раніше в неї не було такої гострої фінансової мотивації, як тепер), а їй запропонували очолити сусідній відділ. Погодилася. Нащо кудись переходити, притиратися, якщо можна залишитися майже на старому місці? Діти здорові, вона – теж, робота є, а решта… якось буде.

Яскраве сонечко засліпило, аж сльози виступили! Сіла на лавочку біля якогось дому: треба ж усе це негайно підправити. Не йти ж до того Льоші з розквецяною під очима тушшю? Рука знову почала тремтіти, аж тоненькі срібні браслетики закалаталися і химерно задзвеніли на зап’ястку. Заховала на ходу люстерко до сумки. Все-таки шкода, що ця станція неглибока, навіть на ескалаторі не прокатаєшся! Розтанула за скляними дверима з надписом «Вхід».

Ледь вловний аромат її парфумів залишив у повітрі над лавочкою, де вона щойно сиділа, легенький слід. Бездомна руда кішка застрибнула на неї і вдоволено замуркотіла, пригрівшись на сонечку.

Розділ одинадцятий

Скажи мне, скажи «нет».

Серьёзно – не поздно…

Скажи «нет» мне тогда,

Как будто не было любви – и не надо!

Михаил Бублик. Скажи нет

Набридло жувати цю вже достоту гумову від тривалого ремиґання жуйку. Натиснув на кнопку склопідіймача. Зовсім забув, що вона працює від запалення, а мотор заводити не хотілося, щоб увагу не привертати (вже й так охоронець кілька разів пройшовся поруч, ніби між іншим, прогулюючись-покурюючи, і, безумовно, впізнав і його, і його автівку. Хоча, зрештою, це й не дивно: скільки разів він бував тут давніше, коли забирав Льону з роботи…). Тихенько відчинив дверцята й смачно сплюнув на асфальт. Скільки можна сидіти в тому офісі? Невже вона не знає, що діти вдома самі? Не хвилюється зовсім?

Все вийшло спонтанно й по-дитячому якось, коли він зробив ту суботню вилазку в Ладину квартиру. Діти сказали, що мама щойно пішла, навіть запитували, чи він її зустрів. Але ж те її чорне куценьке пальтечко висіло на вішаку в передпокої! Не побігла ж вона без нього? Це досить-таки підло – змушувати дітей брехати! Зачинилася, мабуть, у ванній і чекала, поки він піде. Оце все, на що вона здатна! Але зараз він її таки діждеться, вже нікуди вона не дінеться: вихід тут один, хочеш не хочеш, а доведеться повз нього пройти…

Раптом у голові промайнуло: а що, як вона сьогодні (так, саме сьогодні – за підлою й незбагненною логікою життя) відпросилась і пішла раніше? А він сидить тут уже дві години, мерзне? Швидко набрав доньчин номер:

– Привіт, сонечку! Що робиш? Мама вже погодувала вас вечерею? А, поїхала у відрядження?… До Дніпропетровська?… У п’ятницю зранку повернеться? Це з нової роботи? А ви з ким? Із бабусею?

Оце так новина! Яка ще нова робота? Яке ще відрядження? Зроду-віку нікуди вона не їздила… Щось тут не так! Не поїхала вона ні в яке відрядження! А якщо не поїхала, то де ж вона? З ким? Де сьогодні ночуватиме?

Завів мотор, різко вирулив із цього підворіття на вулицю. Ззаду завищали гальма, навіть здалося, що хтось щось кричить йому навздогін. Та йдіть ви! Їздити навчіться! Бо куплять права, а люди мають через це проблеми. Встиг загальмувати, отже, все зробив правильно!

Чорний – аж нітрохи не відбиває неживого ліхтарного світла – сніг на узбіччях. Обігнав прибиральну машину, яка, скажено ревучи, невтомно загрібала металевим ковшем цю хрумку, перемішану з багном льодяну кашу, залишаючи по собі прометений гладенький слід. От би й для людей вигадали таку машину, яка би прибирала на душі: проїхалася гігантськими колесами, прогребла металевим совком і розчавила все, стерла на порошок, вивезла в невідомому напрямку, розвіяла по незнаних полях весь смуток і радість. А потім – стерильна пустка і жодної причини хвилюватися: ні почуттів, ні спогадів…

Набрав Лялю. Поза зоною… Все ясно: медитує, відкриває в собі третє око для «натхненної праці», буде всю ніч мазюкати фарбами по картону – шукати «втілення картини»… Ні, вона таки справді схиблена на своєму мистецтві! Ніби нормальна жінка, молода, гарна, з перспективною роботою, а починаєш спілкуватися і розумієш: не все так просто. А потім розумієш, що все дуже й дуже непросто. І це починає напружувати. Чого він має витрачати на таку свій час? Нехай шукає собі однодумців-мистецтвознавців. А він уже, мабуть, узяв тут усе, що можна було взяти. Треба шукати новий об’єкт для розробки.

От раніше, коли вони жили з Льоною і ще й не думали розлучатися, перспектива такого життя, яким він жив тепер, дуже його приваблювала. Сам собі пан: куди хоче, туди йде, де хоче, там і ночує – головнокомандувач власного параду, диригент свого життя, сценарист, режисер і виконавець головної ролі в одній особі, молодий і вільний, забезпечений і незалежний, цілком нормальний мужик без відхилень, у розквіті літ. Таким був Ростик, щасливо розлучений п’ять років тому. Таким став і він…

Він потрапив-просочився на той бік дзеркала-вітрини суперового магазину, в яку досі лише нишком зазирав, поглядаючи на дружину й дітей. І ось тепер, опинившись усередині, він не відчував тієї радості буття, яка, марилось йому, мала б витати серед цих обраних, небожителів. Чогось бракувало для повного щастя. Ось тільки б зрозуміти чого? Тепла – теплої смачної вечері – теплого, зігрітого чиїмсь ніжним тілом, ліжка – теплих сонних рученят навколо твоєї шиї – теплого живого дихання на плечі? Річ зовсім не в тому, переконував він себе. А в чому? В чому тоді річ? Раніше він ніколи над цим не замислювався, бо жив – наче дихав, наче пив воду великими спраглими ковтками. Але минулого вже не існує! Воно померло, поховане в спільну могилу з майбутнім. Є лише це божевільне тут – і – тепер!

Якби можна було, як у фантастичному фільмі, здійснити стрибок крізь час, дати затягнути себе зі швидкістю світла у чорну діру небуття, пройти її всепоглинальними спіралями і вийти з іншого боку без болю, без суму, без цих шизоїдних думок! За кілька секунд прожити кілька років очищувального й лікувального світла! Жив же він колись без Льони? Жив? Жив. І знову житиме.

Адже Ростик живе. І вдоволений, і успішний. Чомусь недоречно згадалося, як вони з Льоною півроку тому навідалися до приятеля в Інститут Стражеска і як Ростик, скориставшись тим, що Льона пішла мити фрукти, встромив йому в руку папірець із телефоном дочки і взявся швидко й гаряче, мов у лихоманці, просити зв’язатися з нею і покликати сюди. Але він не зв’язався. Не додзвонився до Ростикової дочки, бо телефон той уже два роки був недійсний… А потім, одужавши, Ростик ніколи не повертався до цієї розмови.

Так, Ростик – це поганий приклад. Він якийсь такий… трохи хворобливий чи що? Але ж він на дванадцять років старший! Що ж? Було берегтися замолоду. От із ним точно такого не станеться (інфаркт! слово якесь фатальне для чоловіків після сорока), бо в нього спортивне минуле, хороша спадковість, міцні нерви і загалом – ситуація під контролем.

Треба перебороти себе, привчити до думки, що так повинно бути й вороття немає! Навіть якщо вона на колінах благатиме повернутися – почати все спочатку – заради нього – заради неї – заради дітей – задля їхнього кохання, – він спокійно і впевнено натисне на кнопку «відмовити». Відмовити? Так, остаточне й тверде «відмовити»!

І так солодко ставало від цієї думки. Відмовити. Раз і назавжди викреслити її зі всіх списків пам’яті, як у тій пісні: «зітри із меморі». І це буде остаточна й цілковита перемога над нею! О, він знав багато її слабких місць! Він завжди знав, як морально пригнітити її, принизити, змусити заплакати, звинуватити у всіх смертних гріхах, підтримувати в ній думку (як вічний вогонь), що вона винна в усіх їхніх суперечках і непорозуміннях, змусити благати-випрошувати прощення, аби лише помиритися. Та от чого він не знав, не вмів, не зробив – закріпити досягнутий ефект назавжди, щоб весь час, щодня вона була слухняна, шовкова, зацькована, покірлива, впокорена. Вона якось уміла піти в себе, пірнути під кригу своєї свідомості (тоді в неї ставало таке обличчя, яке він сам для себе означив «як… у Зої Космодем’янської»), забитися в панцир свого піднесеного світогляду, поновлювати душевну рівновагу, відновлюватись, як фенікс із попелу, нагадувати про свої права після виконання своїх обов’язків. А він хотів просто стабільності. Нічого більше. Твердої віри, що завтра буде повторенням сьогодні, а сьогодні – повторенням учора. І так – день у день, рік у рік…

От просто переламати цю її волю, підкорити раз і назавжди, щоб вічно ходила по периметру його життя! Це все було таким простим і зрозумілим для нього, що не мав потреби навіть пояснювати це їй. Це ж була проста азбука існування: жінка мусить коритись чоловікові, а не сперечатися з ним. Жінка узята з його ребра – жінка може висловитися лише після того, як висловиться чоловік, а чоловік завжди має рацію, навіть якщо й не його правда! І всі без винятку це розуміли чи принаймні вдавали, що розуміють, усі, крім Льони…

Тільки тепер збагнув, що заїхав на вулицю з одностороннім рухом і зустрічна машина злякано притиснулась до лівої окрайки, засліпивши його яскравим світлом. Де це він? Котра година? Хоч би бензину вистачило додому дістатися. Хоча… Чого йому туди їхати? Щоб риб погодувати? Можна й тут заночувати. Як доречно виникла над дорогою ця ятка «Все для дому» з зеленим підсвіченим додатком: «+24». Цікаво, чи є в них те, що продають за ліцензією і що українці дуже потребують для дому й не тільки? О, та тут є чим зігрітися! Ні, треба все-таки якось додому доїхати, щоб добре розкуштувати цей продукт вітчизняного виробництва.

Ледь розвернувся на цій вузенькій доріжці й помчав, дедалі швидше, до центральної магістралі, виловлюючи смугами жовтого неживого світла з-під фар вибоїни на дорозі. Нарешті збагнув, де він. Це ж тут за рогом Ладин будинок, у якому оце сплять його діти, його чи, власне, вже не його теща, де час від часу з’являється ця жінка, яка йому вже не належить.

Зупинився на дорозі, не доїхавши кілька метрів до автобусної зупинки. Підняв очі: світилося лише кілька вікон на останніх (на двадцятому чи двадцять першому?) поверхах. Тиша. Спокій. Тільки двірники все стирають зі скла холодну кристалічну кашу від мокрого снігу (коли він пішов? Навіть не зауважив…). Потягся рукою до пляшки, що встигла вже трохи нагрітись у теплі салону. Дістав із бардачка пластиковий одноразовий стаканчик. Налив. Підняв імпровізований келих:

– За тебе, Льоно! За твою нову роботу! За твоє нове життя!

Розділ дванадцятий

Вона – біла ворона,

Летіла з Плутона,

Очі навела, з розуму звела!

Біла ворона,

Летіла з Плутона!

Вона, вона! Вона, вона!

АнтитілА. Біла ворона

Перше весняне тепло. Галасливі зграйки школяриків, – і де їх стільки береться? Таке враження, ніби всю зиму ховалися по нірках від холоду, а от пригріло сонечко, – прокинулись і витрачають накопичену енергію, хто як може чи хоче. Не так і далеко відійшла від школи, якихось метрів п’ятдесят, тому, певно, й почула дзвоник, що прокотився-розлігся, наче далеке відлуння її дитинства. Хоча старенька школа, в якій навчалась вона, зовсім не схожа ні своїм фасадом, ні триметровими стелями, під якими завжди так грандіозно розходилася луна, на цю модерну, в якій навчається дочка. Але цей майже рідний поділ на уроки й перерви, окреслений незмінним гучним металевим звуком – сиреною, якщо починаються заняття, або флейтою, якщо вони завершуються, – був вузликом пам’яті, який ніколи не розв’яжеться, не зітреться, не піде в небуття.

Широкий людський потік несе свої хвилі у важезні двері метрополітену, що теліпаються в різні боки. Приємно віддатися плинові цього живого моря, поспішаючи за іншими хвилями (а поспішати таки є чого! бо можна й спізнитися, а це сьогодні, в понеділок, ой як небажано!), відчути свою причетність до ранкового марафону. Це підбадьорює, що не лише ти прокидаєшся так рано: багато хто теж квапиться, вливається у робочий колектив, стає на своє місце біля верстата (і байдуже, що «місць біля верстата» майже не лишилося), йде за прилавок, вгрузає у зручне чи не дуже офісне кріселко, надягає білий, стерильний своєю чистою випрасуваністю халат, натягує робу й каску. І для всіх-всіх теж ніби лунає цей умовний дзвоник-сигнал, і кожен перестає вже бути тим, ким був декілька годин тому в себе вдома, а ніби вбирає машкару своєї професії, вмикає екран восьмигодинної (добре, якщо так!) службової зайнятості.

Вона любила розглядати ці ранкові обличчя, інколи невиспані й прим’яті, але частіше, особливо в молоді – гарно розфарбовані, щедро сприснуті парфумами, підготовлені до робочого дня, як вироби ремісника-гончара до виставки в Українському домі. Особливо цікаво було, їдучи вниз чи вгору ескалатором, вдивлятися у рухомий зустрічний потік різних облич – юних і не дуже, відверто вродливих і з прихованою звабинкою, яка відкривалась лише з певного ракурсу чи за певного освітлення, симетрично довершених і з чудернацькими носами чи дивними вустами. Всі такі різні при тотожній типовості, неоднакові за тих самих складових (два ока, дві брови, один ніс і рот, лоб, вуха…). Примхлива гра генів… Загадка природи… Божий промисел…

У вагоні (як часто буває, всім треба забитися в один, коли решта відносно вільні) її щільно прибило до чийогось чорного пальта. Викручувалась, як могла, щоб широкі з металевими серединками ґудзики не відбились візерунковим мотивом на її щоці. Приємний запах дорогої туалетної води. Господи, хоча б і собі не залишити відбиток помади! Що ж за ранок такий перевантажений?! Ментолове тепле дихання просто в чоло, не прикрите жодним капелюшком (бо вже ж весна), а лише модним чубчиком. Нарешті зважилася підняти очі й зустрілася з очима (синіми-синіми! а чи це гра підземного освітлення?), – що теж уважно вдивлялися в її обличчя.

Ні! Категоричне ні! Більше не дивитися! В такі очі небезпечно зазирати! На що ж тоді дивитися?! На свою руку, яка аж побіліла, вчепившись-повиснувши на поручні? Отже, розглядатиме свою руку. Знайомі сині струмки вен, родимка між великим і вказівним пальцем, іще дві менші – на зап’ястку. Поруч, ледь притиснута долонею, його рука. Рука – не очі, руку можна й пороздивлятися. І що ж скаже його рука? Обручки немає, хоча не факт, що неодружений: багато хто просто не носить! Видовжені аристократичні пальці, смужечка світлої сорочки вибилась із-під рукава пальта. Рука присунулась на небезпечну відстань до її руки… ривок зупинки… і вже це чуже тепло обпекло ніби ненавмисним доторком. Мимоволі звела очі, але ще один ривок (і що це за ривки в метро? можна подумати, на світлофорі пригальмував…) – і її сумка злетіла з плеча і каменем (звісно, через важку книжку) впала на підлогу, під ноги пасажирам на сидіннях. І перш ніж вона встигла усвідомити, що сталося, перш ніж устигла нахилитися (досить непросте завдання в такій тисняві), він швидко й діловито вже простягав їй цю сумку.

– О! Дякую!

– Мені було не важко! Макс!

– Що? Що ви сказали?

Не те щоб не розчула, а мабуть, не усвідомила: мозок із запізненням сприйняв інформацію.

– Я кажу, мене звуть Макс! А як звуть Вас, чарівне створіння?

– Альона, – відповіла радше механічно, ніж свідомо.

Вже років сто ніхто не називав її «чарівним створінням». Та яких там сто! Вона взагалі не пригадує, щоб хтось її так називав. Це звертання ніби з давноминулого віку, коли вулицями їздили екіпажі й ходили чарівні незнайомки, блакитні панни, жінки під вуалями – в елегантних капелюшках і горжетках, у довгих-довгих рукавичках, в яких так елегантно трималися мундштуки пахітосок, у манто, що прикривали голі плечі й діамантові кольє.

Почула, як голос у репродукторі назвав її станцію.

– Ви виходите на наступній?

– Ні, через одну, але я Вас пропущу.

І пропустив, жестом ілюзіоніста діставши звідкілясь (вона не побачила звідки, а може, це її свідомість була надто переобтяжена емоціями, щоб фіксувати такі деталі) візитку і втиснув (саме втиснув, міцно стуливши її долоню своєю!) їй у руку:

– Подзвоніть мені, будь ласка! Я дуже хочу, щоб наше знайомство тривало! Альоно! Я чекатиму…

Розтиснула руку вже на ескалаторі. То що там, чи то пак хто там? «Максим Домбровський, помічник депутата». Круто! Хоча, якби був «крутим», мабуть, на метро не їздив би. Два мобільні номери, два міські, один імейл, один скайп. Швидко дістала з порятованої помічником депутата сумки люстерко. І справді: волосся скуйовдилося, темні кола під очима проступили крізь пудру, словом, не найкращий вигляд… Але ж йому сподобалася! Сподобалася? Сподобалася ніби…

А він їй? Зазирнути в себе, щоб побачити там – що? Ствердну відповідь? Чи не зазирати, не згадувати, точніше, забути-викинути його з голови і візитку його теж швидше кинути до смітника біля виходу?

На вулиці били яскраві фонтани ультрафіолету (просто як у пісні!). Це був несподіваний і очевидний контраст після підземного царства з неживим світлом. Горобчики діловито й управно, незважаючи на ранкову тисняву, милися в калюжі, що утворилася на місці великого замету, залишки якого брудними кристалами підіймалися посередині цієї міні-водойми. Відкрила сумочку й поклала Максову візитку у внутрішню окрему кишеньку. Побачила попереду співробітницю й пішла швидше, щоб наздогнати колегу.

Розділ тринадцятий

Під облачком явір похилений,

Сидит на нім пташок премиленний.

Слухай, мила, як тот пташок співа,

Же з любови нич добра не биват.

Же з любови, же з любови

Нич добра не биват.

Українська народна пісня

Чекала, поки Лада увійде в скайп, домовились на одинадцяту вечора. Легка ейфорія, безумовно, була пов’язана з ранковим знайомством у метро (собі ж самій можна було признаватися в цьому?).

Витягла візитку, забила у Google «Максим Домбровський». Ого! І ого-го, скільки всього видала глобальна мережа! І багато ж він із тим депутатом подорожує! Що їм удома не сидиться, їздять по всій Україні і не тільки? Що там іще? Зареєстрований у всіх соціальних мережах? Любить в Інтернеті зависати? І що розкаже про нього його сторінка? Неодружений? У вільному польоті? Чудово! От тільки цікаво, «неодружений», бо вже розлучений, а чи ще не був у шлюбі? Це, між іншим, принципово різні речі!

І коли ж він народився? Ну звісно, як завжди – на два роки молодший, можна було відразу здогадатися… Сам зі Львова, вчився в Києві, політолог за фахом. Західняк! Вони такі гонорові, з ними непросто. Що ще залишилось? Інтереси? Парашутний спорт. Парашутний спорт? Екстремал? Екстремал. От і фото виставив: на тлі блакитної безодні розчепірив руки-ноги, згори – біла хмаринка парашута, обличчя приховане маскою, але крізь круглі ретроокуляри проступає небезпечна синява очей (чи це тільки їй хочеться таке побачити?).

Безліч фоток із різних місць земної кулі: біля Версалю, на Александер-плац, при центральному вході до пінакотеки, вказує рукою на дель Прадо, задумливо потупився в Темзу на тлі Тауера, махає рукою з венеціанської гондоли. Та найбільше вразило, що наступним у графі «захоплення» (наступним після парашутного спорту) була «художня література» і коротеньке повідомлення: «пишу вірші». Це вже занадто, як для однієї людини! Просто людина Ренесансу, здатна поєднати все: писати картини й римувати сонети, креслити й створювати літальні апарати, бути лікарем душі й тіла, демонструвати античну довершеність статури й янгелоподібний лик…

Щось тут не так! Повинна бути якась ложка дьогтю у цій неозорій діжці меду! Чому ж це, цікаво знати, таке щастя досі ніхто не привласнив – не затяг до РАГСу – не обвінчав навіки в затишній позолоті якоїсь церковиці – не натягнув обручку на шляхетно видовжений безіменний палець? Чому? Справді – чому?

– Привіт, Ладусю! Страшенно рада тебе бачити! Відразу настрій покращився! Я тобі зараз перешлю посилання на сторіночку однієї людини. Поки ми будемо розмовляти, поглянь, будь ласка!

Слухала й не слухала Ладиних оповідей про життя-буття (вона так собі й уявляла, що її подруга опиниться у казці!) і напружено вдивлялася в обличчя по той бік екрану, очікуючи відповіді на головний свій запит. Почула вердикт, як суворий і офіційний припис:

– Ну, і нащо тобі цей красень? Він нічого тобі не дасть!

Власне, нічого нового Лада не повідомила, а ніби озвучила квінтесенцію її думок. Хіба вона сама очей не має, не бачить, не розуміє? А їй нічого і не треба від нього, крім одного… Отак прямо й відповіла на безапеляційне запитання подруги:

– А мені нічого від нього й не треба! Нічого, крім кохання!

– Альонко! Ну поглянь ти на нього! Яке кохання в такого може прокинутися, крім кохання до себе?

– А ти от почитай його вірші! Почитай! Він дуже тонкий і ліричний! Я тобі зараз скину посилання!

Лада заперечливо похитала головою, мовляв, не треба віршів, вистачить побаченого, і почала щось примирливо казати про винятки з правил, уплив обставин, перепрограмування життєвих парадигм. «Підбадьорює, як завжди, хоче і тут підтримати», – промайнула думка. От саме тепер, мабуть, цього не варто робити. Вона не для цього її викликала!

Порада, підтримка, тверезий погляд збоку… А може, просто хотілося з кимось рідним поділитися своєю ранковою знахідкою? Розповісти близькій людині про диво, яке раптом (так неждано й негадано) сталося в її житті (ба не мамі ж із татом про це хвалитися?).

А заборони, перестороги… Чи варто про них нагадувати? Їх і так цілий гострокіл – з купою питань і моральних табу – геть невчасно – як же так можна? – стрімголов у вир? – а діти – батьки – чоловік (між іншим, ще без префіксу «екс»), хоч він і далекий від цих моральних пересторог! Але вона – не він! Не чинитиме так, як він! Чи чинитиме?…

Лада показувала світлини університету і кафедри, розповідала про колег, про їхні книжки, роботу. Слухала і, як завжди, відзначала цю особливість Ладиного мислення: скрізь і всюди знаходити позитив. Добра вона, тільки нещаслива… Та хто із них (почала перебирати в пам’яті знайомих жінок, подруг) може похвалитися щастям? У всіх якесь щербате, а в деяких уже й добряче надбите, насилу тримається, щоб не розвалитися на дві нерівні половини (як у неї!) або на мільйон дрібних уламків-скалок.

Невже варто втрачати цей шанс короткого (то й що з того?) щастя? Для чогось же доля кинула сьогодні йому під ноги її сумку (а якщо не лише сумку)?

Не чекає нічого нового? Може, й справді – не варто? Бо після місяця-двох сп’яніння – неминуче важке протверезіння, а може, й розчарування? І нехай! Все має свій початок і кінець! Хай завершиться це дуже швидко (зрештою, все хороше триває якусь мить, тому воно й хороше, бо просто не встигло запаскудитися взаємною отрутою), протриває лише мить, але буде!

От саме тепер, після розмови з Ладою, вона нарешті остаточно зрозуміла, що хоче цього виру, забуття, омани, ніжності, проникнення до чужої, ще вчора незнаної суті! Бо вона заслужила на це! Заслужила на те, щоб її кохали – не з обов’язку перед проштампованою сторінкою, не вимагаючи натомість щоденного приниження й катування, – щоб кохали такою, яка вона є, хоча б один день, одну годину!

Усе життя заборгувало їй, і цей шанс має бути його платою-нагородою за всі страждання й муки! Хай Лада каже, що хоче (той, хто на молоці обпікся й на воду дмухатиме), – ніщо її не зупинить, не змусить відступитися!

У якомусь раптовому осяянні зрозуміла: вона знає його, зовсім не знаючи! Нарешті вона його зустріла! Зустріла того, кого потребувала її душа!

Подивилася на годинник. Пів на дванадцяту. Нічого, він ще не спить! Він не може спати, бо вона думала й думає про нього щохвилини! Дістала телефон.

«Привіт! Це Альона. Ви сьогодні вранці мені сумку в метро врятували. Тепер маєте мій номер і можемо продовжити знайомство, якщо це для вас іще актуально». Причепила смайлик, надіслала повідомлення. Подумала, що це і буде перша перевірка його слів, бо якщо справді сподобалась – подзвонить. Ніби у відповідь її думкам, заграла мелодія виклику:

– Привіт! Тобі теж не спиться? Я чекав цілий день твого дзвінка, вже думав, ти не подзвониш!

Їй здалося, що оце вимовлене його приглушеним камерним голосом «ти» було між ними завжди (може, вони були знайомі на кармічному рівні вже сотні й сотні років?), чому вона звернулася до нього на «ви»?

– Привіт, Максе.

Макс, Максим, Максиміліан – усе це звучить, як чарівна музика! Музика сфер, чарівних сфер її/його душі?! А в щастя цей ледь приглушений голос із легким (таким привабливим) пташиним «р»…

Стрілки годинника плавно пересунулися на другу ночі. Батарея розрядилася. Спати не хотілося – лише на хвильку прилягти. Вона торкнулася гарячим чолом прохолодної податливості подушки й прошепотіла: «Макс».

Розділ чотирнадцятий

Не така, як інші, вона,

І лягає спати сьогодні одна,

Але щось таке в її очах.

В неї все вже було давно,

І вона хотіла зніматись в кіно,

Дівчина з іншого життя.

Святослав Вакарчук. Дівчина (з іншого життя)

Світло-блакитні, небесного кольору, кахлі – на підлозі, на стінах, під якими широкі дерев’яні лавиці. Якась малеча в гумових шоломиках і купальниках, голосно ляскаючи мокрими капцями по слизькій холодній підлозі, по одному виходить за скляні двері з написом «роздягальня». А вона повільно йде вздовж басейну, поглядаючи на спокійно-блакитну, ніби підсинену, поверхню води, розділену ланцюжками пінопластових буйків на три смуги. Крізь довгі – від підлоги до стелі – вузькі вікна на протилежну стіну б’є яскраве світло весняного дня. Чарівлива тиша навколишньої пустки (що дуже дивно, зважаючи на час…) відбиває лише її несміливі кроки. Куди вона прямує? Невже до тієї дворівневої вишки в кінці, що білим знаком питання здіймається над басейном? Саме так! Не просто йде, а вже підіймається крутими металевими сходами, щойно минувши першу приступку, аж туди – на самісіньку гору! Чого б це раптом? Вона ж у житті не стрибала з вишок, хіба що – з тумбочки, та й то в далекому шкільному дитинстві!

Усе всередині волає про негайну зупинку, застерігає від цього остаточного й неминучого стрибка, але зупинитися несила! Лагідна блакитна прірва унизу вабить невідворотним атавістичним бажанням польоту! Розганяється, вправно складає руки човником-антеною і стрибає донизу, в це прохолодно-приємне хлороване плесо. Виринає на поверхню, гребе до бортика і відчуває, що вже стрімко провалюється в іншу, справжню, реальність. І це останнє відчуття приємної прохолоди на шкірі має дуже просте пояснення: ковдра десь скрутилась і впала на підлогу.

Все просто. Все дуже просто пояснити. Хоча – басейн? Що, коли сниться басейн? Десь вона вже бачила якусь схожу тему. Тут у Лади десь була книжка…

Запалила нічничок, обережно вийшла в коридор до великих, на всю стіну книжкових стелажів. Підсвітила мобільником. Ось вона, заповітна книжечка – «Механізм сновидінь і тлумачення снів» Зиґмунда Фройда. Шмигнула назад у кімнату, в ліжко, вкрилася ковдрою.

Так, ось – те що треба:

«Якщо вам наснилося, що ви плавали в басейні, то невдовзі поринете в любовне почуття з головою, забувши про свої обов’язки і справи. Вам навіть здаватиметься, що сильнішого почуття ви ще не відчували в своєму житті. Втім, ви вмить протверезієте після того, як у вас із цією людиною виникнуть інтимні стосунки. Щось вас у ній розчарує…»

І ось іще на цю ж тему:

«Побачити уві сні порожній басейн – усвідомити порожнечу, яка запанувала у вашій душі після розриву стосунків із партнером. Усе ваше життя було зосереджене на ньому одному, і зараз ви просто не знаєте, чим себе розважити, щоб повсякчас не думати про втрату. Якщо вже так сталося, то ліпше подумайте про себе і усвідомте нарешті, що ви заслуговуєте на краще. Цілком можливо, що причиною розриву стало ваше безмірне обожнювання предмету своєї пристрасті».

І як це спроектувати на її життя? Чи дідусь Фройд, зациклений на своїй теорії лібідо і сублімації, як завжди, все спрощує і заземлює у сферах підсвідомого? Юнг із його вченням про архетипи якийсь начебто ближчий і зрозуміліший. От шкода тільки, що Юнга немає тут на полицях, та, здається, він і не тлумачив снів…

І які тільки думки можуть народитися о п’ятій ранку? Покрутилася ще з півгодини в ліжку. Ні. Не засне. Тихенько встала, затягла в постіль ноутбук. Зайшла на Максову сторінку. Оця світлина з теки «Рим» їй подобається найбільше: Макс на мотоциклі, шолом висить на кермі, видно, щойно спинився, бо досі розпашілий, білозубо всміхається, волосся скуйовджене, а на задньому плані дві італійки застигли з відкритими ротами… Фантастичне видіння, чого ж не застигнути? Просто казковий принц!

От тільки вона – не Попелюшка, не Спляча красуня, не Білосніжка і навіть не Червона Шапочка! Вона давно вже не принцеса! Вона (о!) – Віслюча Шкура! Цей образ учорашньої королівни, яка мала все і купалася в басейні (чого вже там, якщо їй таки наснився басейн) достатку, а сьогодні – злидарка-посудомийка, вбрана в шкуру клаповухого маленького коника – цей образ цілком їй підходить! І як підписано фотокартку? Без підпису? А коментарі? Коментарі… Сто тринадцять захоплених коментарів, які переважно розпочинаються вигуками «ах!», «ох!», «ох-хо-хох!», і далі за текстом – «красунчик!», «милунчик!», «любунчик!».

Сто тринадцять коментарів від жінок… Сто тринадцять жіночок, дівчат, дівчаточок залишили свідчення свого захоплення під його фоткою. А вона? Чи хоче вона бути сто чотирнадцятим рядком його життя? Щоб усі ці дами привітали оплесками нову представницю його фан-клубу? Чи, навпаки, надули губки й презирливо зронили щось таке, як звірина, що вщерть напхалась у дідову рукавичку: «Приперлася! І без тебе вже плюнути ніде!». Але що їй, зрештою, до всіх тих коментаторок? Він не схожий був на такого вже яскраво вираженого нарциса.

Соцмережі – це ще не життя, хоча й дуже вдала його імітація. Це радше втілення мрії, те, як ми хочемо, щоб нас побачили-уявили. Підтвердження статусу. Спілкування. А може, і втеча від самотності…

А от сьогодні увечері вона побачиться із ним (у реалі!) і все вже напевно для себе з’ясує. Поглянула на електронні циферки часу в правому нижньому кутку екрану. Ще так рано! Черепашача хода! Що за дивна закономірність! То цього часу катастрофічно не вистачає (хоч у сусідів позичай), то його такий надмір-надлишок, що кожна хвилина стає за добру годину!

Оце відчуття черепашачої ходи не покидало аж до вечора! Діти так повільно, над силу збиралися до школи! Поїзд у метро не їхав цілу вічність, ескалатор повз, як прив’язаний! Колеги, сонні й інертні, ледь ворушилися на своїх місцях, а секретарка взагалі з’явилася тільки після обіду (проспала, чи що?)… Але після шостої вечора все змінилося, як від помаху чарівної палички. Все прискорилося, і кожну мить треба було наздоганяти! Бігти донизу сходами, ігноруючи чергу біля ліфта, на ходу застібати ґудзики, встрибувати в таксі біля входу (як добре, що викликала заздалегідь!), подумки підганяти водія – тільки б не спізнитися! Приїхати вчасно! На побачення! На справжнє побачення…

Приглушене і якесь аж приховане освітлення, жива музика джаз-бенду («щоб ти знала, від сьомої до дев’ятої вечора щовівторка й щоп’ятниці тут завжди жива музика»), вино, квіти (для неї), для яких люб’язна офіціантка принесла вазу. Ні, вона нічого не хоче, лише трохи вина. А він голодний? Буде замовляти всього й багато? Тоді й вона щось замовить за компанію.

Сьогодні, після цього несподіваного сну, дня роздумів, він здався їй іще привабливішим, ще чарівнішим.

– Максе, хотіла в тебе спитати…

– То питай, якщо хотіла…

– Ти був одружений? Діти є?

Відповів не відразу, бо саме дожовував, але прогнозовано:

– Ні, одруженим не був, дітей теж поки не завів.

Ясно? Зрозуміло? Чи треба проказати по буквах? У вас немає нічого спільного! І ще раз, щоб краще відклалось у голові: У ТЕБЕ НЕМАЄ З НИМ НІЧОГО СПІЛЬНОГО! Ви – з різних, паралельних світів, що співіснують, щасливо не помічаючи одне одного, і те, що вони перетнулися, – просто випадковість, добре, що не катастрофа (поки що не катастрофа!). Твоє все найголовніше вже сталося – прожилося – відстраждалося – перегоріло, а в нього все ще тільки має бути – проектується – планується – конструюється. Чи має вона право стати на його шляху? Йому потрібна зовсім інша – для родини, для стосунків, для народження дітей. Що? Була така, навіть є? Роз’їхалися, просто ще деякі її речі в нього досі (ну, хіба це не дзеркальне відображення її життя?). А з нею хіба не хотів завести родину?

– Розумієш, я над цим якось не замислювався глобально, хоча, звісно, думав. Ти якось так питання формулюєш… Я ніколи не шукав дружину, я шукав кохання.

– Ага! Ясно!

– Ну! Якщо зі мною все ясно, то хочу і тобі поставити запитання, вибач, може, занадто відверте… Ти мала колись коханця?

Коханця? Скелет якого випадає з шафи бабусі-склеротички? Чи такого, який був у леді Чаттерлей? Чи, може, коханця-китайця зі спекотного Індокитаю? Про що він? Адюльтер? Зрада як форма вдосконалення сучасного шлюбу, урізноманітнення життя, покращення настрою? Все так просто? Ідеться лише про це? А чого вона, власне, хотіла? Чи не того ж? Просто не називала це, не шукала означення, слів не добирала… Нічого гріха таїти, мабуть, це саме те слово і є.

– Ні! Жодних коханців у мене не було! Якось не замислювалася про це глобально…

Якщо це і є дзеркальне відображення її життя, то вийшло воно якимось кривувато-спотвореним. Не цього вона хотіла. Не цього сподівалась. А чого? Романтичного побачення – розмови – прогулянки – прощання, і так до наступного дзвінка?

Ні, треба покласти цьому край! Зібрати весь внутрішній ресурс і просто розтанути-дематеріалізуватися з його життя, поки не пізно, невідворотно пізно для неї, для нього, для всіх. Піти. По-англійськи – без слів і пояснень, бо що, зрештою, слова? Вони суті не наблизять, а лише спотворять, образять того, кого їй щонайменше хочеться образити. Але як утекти від цього погляду?

Вона хотіла, справді хотіла скористатися з нагоди, але зрозуміла, що не зможе (мораль не мораль, тут несуттєвими є означення, якщо щось шкребе всередині…). Так просто. Все дуже просто. ВОНА МОЖЕ, АЛЕ ВОДНОЧАС НЕ МОЖЕ!

– Ти знаєш, ти не проводжай мене, бо я поїду до батьків за місто… Я там дітей залишила. Не те щоб далеко, але ж уже пізно. Вже занадто пізно…

Про це не може бути й мови? У нього машина… Та й справді, пізно вже (що, одинадцята вечора? а їй здавалося, минуло лише півгодини-година). Це ж, зрештою, незручно, бо він її запросив. Він не заходитиме. Просте підвезе.

Чому так тремтять руки і шалено калатає серце? Це ж буде звичайна поїздка. Звичайна поїздка? Просто – з ним, на його машині. Це повинна бути просто поїздка! Нічого більше! Нічого більше…

Розділ п’ятнадцятий

Місто спить, голова болить,

І летять пусті години.

Скільки можна іти сюди?

Світ такий малий…

Я не знаю, бо я не бачу

І я не чую ні машини.

Ніч лякає, вона тікає,

Вона сама, коли тебе нема.

Святослав Вакарчук. Коли тебе нема

Сидів у машині. Додому йти не хотілося. Нудьга. Смертельна нудьга оповила всього, заполонила думки, знищила бажання. Слухав радіостанцію, її улюблену радіостанцію, збережену на підсвіченому табло автомагнітоли за числом «1». Чому його раніше так дратував цей музичний напрямок? Нічого не змінилось і водночас усе стало іншим. Усе було, як за їхнього недавнього спільного життя, і все було не так, не так, як хотілося-уявлялося, як планувалося, розписувалося.

Вже минули всі строки її повернення. Вона повинна була повернутися! Вона повинна була повернутися? Вона повинна була не те що повернутися, а на колінах приповзти – валятися – благати – вибачатися – виправдовуватися – вмовляти – плакати – визнавати свою провину – обіцяти, що більше нічого подібного в жодному разі! Він би поставив низку умов, а вона, звісно, на все погодилася. Так, вона б на все погодилася!

Цікаво, що вона відчуває? Невже їй не болить? Невже вона справді на таке здатна – на повний і остаточний розрив? Забути все, що було-пережилося за ці десять років, перегорнути останню сторінку їхнього подружнього життя, й закинути десь на полицю як нецікавий (бо прочитаний і вже відомо, чим усе скінчилося), нуднуватий роман? А потім усе почати спочатку, з чистої сторінки? З ким? Із кимось? Просто з іншим, що десь гіпотетично існує, можливо, навіть кращим (хоча це й складно уявити) за нього.

Кращим за нього? Що за маячня! Всіх класних, таких як він, давно розібрали, а Льона не така, щоб вигризати-виривати в когось здобич (от Лариска запросто змогла б, Ляля – можливо, якби під час медитації щось таке їй навіялося б, Ліка – точно ні, щоб не ускладнювати собі життя), та й кому вона, зрештою, потрібна? Звісно, вона красива, хоча він за стільки років спільного життя звик до цього, а останнім часом взагалі перестав помічати її вроду, і не тому, що вона стала буденною, баченою щодня в домашніх умовах, без зачіски й макіяжу, а тому, що переїв-переситився (чи що?), оскому набив (це, мабуть, не зовсім те, але якось так виходить).

Так, вона красива, але ж цього мало, щоб влаштувати нове життя… Потрібні гроші, а де вона їх візьме? Ну, заробить там щось, щоб з голоду не пропасти…

І навіть дзвонити й писати перестала. Хоча, може, це й не дивно? Він же на жоден дзвінок, жодну есемеску від неї не відповів. Навіть тоді, коли вона написала, що в сина висока температура й необхідно купити ліки. Навіть тоді. Завис у «Вавилоні» і лише наступного дня перед роботою завіз те, що вона просила.

Вийшов із машини. Сів на лавку біля дому. Який вечір! Тепло ніби хвилями (як від велетенської невидимої печі) розходиться, торкається рук, обличчя. А може, це будівлі спального району нагрілися за день на весняному сонечку, а тепер повільно віддають тепло, як величезні акумулятори? Навіть у ліхтарному світлі помітні навколишні зміни: он кущі бузку біля доріжки наїжачилися гостренькими пухкими бруньками, газон зазеленів крізь торішнє вимерзле зілля.

Котра це вже година, що нікого немає? Вже вікна в будинку лише де-не-де світяться. Пізно. Вже занадто пізно перепрошувати. Та і як його перепросиш? Отак просто? Після тримісячної мовчанки ні сіло ні впало подзвонити чи, скажімо, прийти до них і отак сказати: «Знаєш, може, я справді десь там колись був не правий (один раз, ну, може, двічі), бо таке життя (тебе печуть – ти допікаєш)»… Але ж вона, Льона, була не права значно частіше, і їй завжди (завжди-завжди!) прощали!

Та як же? Прийти й таке сказати? А вона? От якби вона перша завела про це розмову. Все-таки вона жінка! Їй це простіше, можна навіть сказати, нічого не варто піддатися в цьому німому двобої, просто визнати, що сила завжди є і буде на його боці. Це так природно, що навіть не виникає сумнівів: жінка кориться чоловікові, жінка мусить коритися чоловікові, бути поступливою, намагатися згладжувати конфлікти, а не розпалювати їх.

Не може такого бути, не буває так, щоб винен був лише хтось один. Так, звісно, він не святий, теж щось колись не так зробив, не так сказав, крикнув чи стукнув разок, але й вона не подарунок! І, якщо вже зайшла за це мова, саме вона стала руйнівницею, бо пішла з дому!

Ну, заплакала б, сказала б щось примирливе, а там уже б і він не витримав (серце ж не камінь!). Але як же її змусити зробити цей перший крок? Як спонукати? Як повідомити, що він уже готовий миритися, готовий їй пробачити, забути все, повернутися, почати жити, як колись.

Чи це можливо? Можливо жити, «як колись»? Як колись – у перший щасливий рік їхнього спільного життя, чи як колись – у той останній місяць їхнього пекельного існування?

Батьки йому тут не зарадять. Вона давно вже вибилася з-під їхнього контролю. Це може, навпаки, збурити геть іншу реакцію. Треба, щоб це був хтось такий авторитетний для Льони і водночас ненав’язливий, щоб висловив пораду, а не ультиматум, рекомендував, а не наказував, навіював, а не змушував, утішав, а не повчав, скеровував, а не підштовхував…

Хто ж? От шкода, що Лада поїхала і хтозна-коли повернеться. Лада добра, допомогла б, не відмовила – ні на мить у цьому не сумнівався. Хто ще? Повинен же бути ще хтось! Лізка! Точно! Ліза! Чому він одразу про неї не згадав? Чому не додумався? Вона не просто близька для Льони людина, вона ще і її двоюрідна сестра!

Подивився на годинник. Циферблат, підсвічений ірреальним неоновим світлом, показував першу ночі: вечір плавно перейшов у ніч, а він і не помітив. Щось дивне коїлося з часом. Зовсім недавно (вчора? ні, позавчора) він сидів у своєму кабінеті, втупившись у вікно (щоб очі трохи відпочили від комп’ютера, практикував таке розслаблення, – лікар порадив), може, хвилин зо п’ять-десять, аж раптом секретарка Юля схвильовано затарабанила у двері, зазирнула і повідомила, що вже кілька разів дзвонила, аби доповісти про прихід Олександра Феліксовича (він уже п’ятнадцять хвилин чекає в приймальні!). А далі – гірше! З’ясувалося, що це не Олександр Феліксович прийшов на годину раніше, ніж було попередньо домовлено, а він (так, саме він!) просидів годину, втупившись у скверик через дорогу, ще по-зимовому голий, але все одно відчутно ожилий і якийсь беззахисно-зворушливий серед цих сірогранітних фасадів тихого центру.

Одне ясно: Лізі дзвонити вже не можна, спить давно. Та й спершу краще повідомлення надіслати: перевірити реакцію. Може, вона повністю перейшла на Льонин бік і не захоче навіть розмовляти з ним? Щоб його таке написати, щоб заінтригувати її і зацікавити? Разом із тим треба якось так, щоб і на жалість трохи пробити. А спробуймо так:

«Необхідна твоя допомога в одній справі. Чи могли б ми завтра ввечері зустрітися? Вибач, що так пізно, просто не можу спати. Так захотілося з кимось рідним, таким, як ти, поговорити, тим, хто зрозуміє, дасть суттєву пораду. Буду вдячний:)»

Ні. Цей смайлик укінці краще стерти, він якось випадає із загальної концепції вбитого сімейним горем чоловіка. Ну, початок покладено. Але ж усі знають, що тільки кінець – ділу вінець…

Хоч би до літа якось розгребти цю ситуацію, бо ясно, що сама вона вже точно не розсмокчеться. Так, ця проблема виявилась не з тих, що самоліквідуються, заливаються алкоголем, задимлюються цигарковим димом, затанцьовуються на нічних дискотеках, вибиваються клинами інших спідниць і побачень!

Боже! Чи думав він, що доживе колись до такого геморою! Від нього пішла дружина! Пішла? А він хоче її повернути! Він хоче її повернути? Ні, не забути, а саме повернути! Ну й мудило! Інший би на його місці…

Чому ж він не той – «інший», «інакший», «відмінний»? Він хотів ним стати, справді хотів! Він жив і поводився так, як вимагала ця нова машкара. Але в нього не вийшло. Чому в нього не вийшло? Чому виходить у тих, в «інших»? Не болить у них те місце, якого не знайдеш в атласі людської анатомії?

Підійшов до машини, відчинив водійські дверцята, неквапно, ніби звіряючи кожен рух із внутрішнім, йому одному чутним ритмом, завівся. Повільно поїхав вулицею у бік цілодобового супермаркету. Безжурна мелодія її улюбленої радіостанції заповнила весь видимий простір цього салону, цієї дороги, цього міста.

Розділ шістнадцятий

Проснись, это любовь,

смотри, это любовь,

проснись, это любовь…

Виктор Цой. Это любовь

«Це затягує, і потім відмовитися від когось, від стосунків із кимсь стає дедалі важче! Не думаю, що тобі це зараз потрібно», – безкінечно прокручувала в голові цю останню Ладину фразу. Дивно, майже всі подробиці їхньої розмови пригадувались якось неконкретно, в загальних рисах, але оце засіло в голові, вписалося чітко, як гасло – підтекстовка – посилання – коментар – авторський курсив – заголовок – підпис – резюме до цих її двох побачень із Максом. «Дивись – затягне!». Засмокче – закрутить – завертить – зачарує – зневолить – знеособить – знекровить – зв’яже – зіпсує останній прихисток її душі, скаламутить ціною великих утрат досягнуту внутрішню рівновагу. Так, усе правда: це не на часі. Вона – не та, він – не той, усе це навколишнє життя, цей перманентний збіг обставин – не той контекст, у якому можливо побачити когось в іншому, не усталено-діловому світлі. Але ж вона побачила! Це сталося поза її свідомою волею, поза її бажаннями, навіть усупереч ним.

«Воно тобі не треба!» Так! Усе так! Але де ж знайти сили, щоб навіть не йому, а собі отак чесно і відверто про це заявити? Як змусити себе сказати «ні»? Тверде й остаточне, останнє й невідворотне? Вона ж боягузка, яких світ не бачив! Втекти – так, заховатися – будь ласка, перечекати негоду – її звичайний вихід зі складної ситуації, але йти пробоєм – ні. Може, так і цього разу зробити – залягти на дно, зачаїтися, сховатися в тінь, злитися зі стіною чи фасадом свого будинку, прикинутися предметом інтер’єру, вдати, що нічого не було? І якщо він мине її, не помітивши, полегшено перевести подих і жити далі? Але щось там, на споді, підказувало, що це не той випадок. Не той випадок? А який же тоді це випадок?

Гіпнотизувала телефон від самого ранку. Так хотілося, щоб подзвонив, почути його голос, хай навіть востаннє…

Так хотілося, щоб не подзвонив, просто викреслив її зі свого телефонного записника. У нього таких, як вона… Навіщо вона взагалі йому здалася? Через тиждень забуде її риси обличчя, через два – ім’я, через три – взагалі про її існування.

«Куди ти зникла? Чому не телефонуєш?», – хвиля щастя, доза радості (так-так, саме доза фізичного задоволення, ніби з’їв цукерку «водку», ту, що два в одному: і гіркуватий ковточок спирту і закусь-шоколад одразу) линула на одну-єдину скупеньку есемеску від нього. Від нього!

Справді, куди ж вона поділася? Поїхала в далеку Африку чи за Полярне коло? Щасливо емігрувала до Канади? Та й не просив він її, щоб вона йому дзвонила. Рука вже строчила відповідь, «як море – на весь екран». А за хвилину його голос із м’яким пташиним «р» повідомив їй, що просто безтямно за нею сумує, що за двадцять, максимум за тридцять хвилин завершує роботу й чекатиме на неї біля метро.

– Ти вже звільнилася? То під’їдь на мою станцію і зачекай. Там унизу, знаєш, є лавочка біля ескалатора? Будь там.

Біля гардеробної зловила на собі здивований погляд секретарки, яка мовчки декілька хвилин розглядала її. Не втрималася, спитала:

– Альоно Василівно! Щось сталося? Може, ви з чоловіком помирилися?

Це й справді так помітно? Оця її дурнувато-блаженна усмішка, блиск очей? Це все сигналізує, мабуть, про її душевний стан краще за надпис на лобі: «я щаслива, бо мені подзвонив Макс», жовто-яскравий чи ядуче-рожевий, – як на чий смак… Може, сходити на кухню і з’їсти лимон, щоб це не було так очевидно для сторонніх?

Чекати на очах у всіх перехожих, які поспішають до теплих і затишних домівок (принаймні хочеться так думати!), вдивлятися в лиця тих, хто спускається ескалатором сюди, до підземелля метрополітену, роздивлятися їх із надією побачити високу постать, синій погляд, темно-русе ледь хвилясте волосся і непомітно вплітати й вплітати свої думки-міркування.

Як же все-таки хочеться знати, нащо вона задалася Максу? Що він у ній знайшов? Якщо тверезо поглянути на речі – черговий трофей! Черговий трофей? Черговий трофей… Вислів який дошкульний, неприємний! Але, мабуть, найбільш відповідає істині.

Чогось раптом подумалося, що, якби запитала зараз у Макса – скільки в неї дітей, хлопчики чи дівчатка, по скільки їм років, як їх звуть? – він би не відповів на жодне з цих запитань, хоча вона йому казала, бо ніколи б не змогла приховати цієї (найважливішої для неї!) інформації. Казала, хоч і бачила, що його це не цікавить, не обходить, не стосується, бо його цікавила винятково вона і тільки поза межами контексту її буденного існування. Ну і хай! Так навіть зручніше! Цілком відповідає сучасному алгоритму життя!

Подумалось, що, якби от зараз зустрівся їй не Макс, а подібний до неї уламок колишнього щасливого й облаштованого родинного буття, може, остаточно розлучений і вільний, готовий створити нову сім’ю, вона би просто пройшла повз нього. Можливо, тому що не змогла б, вистрибнувши з одного полум’я, стрибати в інше, а може, тому що не хотіла б, аби її «завтра» було повтореним «учора».

Цей посилений інтерес до Макса, певно, був наслідком того, що в них не могло бути ніякого спільного майбутнього (він був для неї тією самою п’ятою собачою ногою, а вона для нього – отим самим п’ятим колесом до воза), і майже не існувало точок перетину – хіба що любов до художньої літератури. Ефект забороненого плоду? Ефект забороненого плоду…

– Алло! Так, іще чекаю. Тільки ти чомусь не попередив, що півгодини насправді означають півтори… Та все ясно: працівник Ради – це не якийсь офісний планктон, що никає весь день від кавоварки до ксерокса. Підійматися нагору? Зараз виїду!

У нього був поганий настрій, і він навіть не намагався цього приховати. Неприємності на роботі? Авжеж. Ще й особисті проблеми? Ясно. Із колишньою дівчиною Кірою, яка ніяк не хоче змиритися зі статусом колишньої? І на всі її намагання розважити і бажання догодити – непробивна стіна синього відчуження.

А часу ж так мало! Катастрофічно мало! Вона вже давно повинна бути вдома, із дітьми, які вже кілька разів телефонували, цікавлячись, коли їхня мама нарешті повернеться. Натомість вона підіймала Максу настрій, як могла, щедро сиплячи різними цікавинками з нещодавно прочитаного-переглянутого-спожитого мистецького контенту. Йому це подобалося. По-справжньому цікавило! В її віці вже можна розрізнити, хто ввічливо тлумить позіхання, слухаючи співрозмовника, а в кого починають сяяти очі…

Насамкінець – десерт:

– Я вчора читала твої нові вірші…

– І?

– Мені дуже сподобалося! Дуже-дуже!

І це була правда. Ця лірика, в якій щиро змальовані почуття перепліталися з філософськими роздумами, здалася їй довершеною симфонією його душі. І тільки легенька шпилька ревнощів вколола на саму думку про ту, кому присвячено ці рядки. Але ж це було до неї – чи не обходить її, зрештою, що і з ким у нього було до їхньої зустрічі? Це все минуле! Воно може ховати своїх мерців, якщо хоче, а може спалювати в крематорії, якщо має бажання, – вони однаково мертві і давноминулі!

Підняла руку, щоб зупинити таксі. На метро вже часу не було.

– Як? Ти вже йдеш? А я думав, ми повечеряємо… А завтра? Теж не можеш?

Намагалася пояснити, що до вихідних найпевніше навряд чи вийде повноцінний вечір, хіба що в обідню перерву зможе кудись із ним сходити. На обрії з’явилася жовтогаряча, немов розжарена зсередини шахівниця, таксівка, і раптом вона наважилася сказати те, про що думала вже цілий тиждень їхнього знайомства:

– Знаєш, Максе, я не та, хто тобі потрібен, не та, кого ти шукаєш.

– Я нікого не шукаю! В цьому саме і вся фішка: я нікого не шукаю!

Вимушено ввічлива посмішка, а на споді очей – образа. Вона зрозуміла це миттєво, усвідомила якимось інтуїтивним внутрішнім чуттям. Це її визнання пролунало, як увічлива відмова, хоча вона не це мала на думці. Та і яке, зрештою, інакше значення можна було вкласти в це речення, як не зрозуміле й банальне: «схаменися і знайди собі когось молодшого і вільнішого за мене!»

Вже назвала адресу, домовилась із водієм і сідала в авто. Обернулася, щоб попрощатися і раптом почула майже провокативне в своїй відвертості запитання:

– Нащо ж ти збираєшся завтра зі мною обідати, якщо я тобі не потрібен?

Не потрібен? Він їй не потрібен? Може, їй і дихати не потрібно, і їсти-пити теж не потрібно?

– Можна я зараз цього не коментуватиму?

– Ні, не можна!

Він не тримав її, але вона не могла зрушити з місця, якась сила змушувала її стояти біля розчахнутих дверцят таксі. Як пояснити йому цю трагічну дихотомію її життя, ще й неодмінно зараз, коли ні час, ні місце не відповідають глибині цього питання? Все просто: вона б хотіла, але не може, ну не може отак взяти й зануритися у цей вир, встромити голову в розпечений пісок, ніби якесь нерозумне ему, піднятися на вишку, що височіє над басейном, і стрибнути вниз. НЕ МОЖЕ!

– Ну, не можеш, то й не можеш! Чао!

Його силует швидко розчинився в міжліхтарному темному просторі.

– То ми їдемо?

Ображений голос таксиста ніби привів її до тями. Зачинилися дверцята, і машина ринула вперед (бо час – гроші!). А їй здалося, що це не дверцята зачинилися, а закрилася-заретушувалася єдина світла пляма цього її життя. Зупинитися, побігти, наздогнати, все пояснити…

«Допоки сонце сяє, поки вода тече-е-е-е – надія є-е-е», – лунало з радіоефіру. Може, й справді – надія є? Так хотілося вірити, що надія є! Надія є… Заплющила очі й відкинулась на сидінні. Смішно. Надії немає-е-е-е-е!

Розділ сімнадцятий

Лиш вона, лиш вона сидітиме сумна,

Буде пити – не п’яніти від дешевого вина.

Моя дівчинко печальна, моя доле золота,

Я продовжую кричати, ніч безмежна і пуста.

Плач Єремії. Вона

Телефон заховала в сумку, щоб очі не муляв. Однак ніхто їй не подзвонить сьогодні, як ніхто не дзвонив ні вчора, ні позавчора. Цей «ніхто», який мовчить уже тиждень, мабуть, геть-таки забув про її існування. Ну що ж, нехай так і буде! Все вирішив сліпий випадок – необережне слово, яке вирвалося не там і не тоді, коли треба було.

Навіть не довелося лимон їсти, шукати шляхів до відступу, окреслювати темні плями на сонці, тримати оборону – все скінчилося, не почавшись. Чи не цього вона, власне, й хотіла, несвідомо прагнула? Мабуть, цього.

Чому ж їй так нерадісно? Можна пишатися собою, своєю здатністю до вольового імперативу, розсудливою поміркованістю, статуарною незворушністю і водночас бути безмежно нещасною, збляклою, знеструмленою, знебарвленою. Сіра буденність існування ще ніколи не була така очевидна, як тепер. Ніщо вже не принесе ні насолоди, ні задоволення, якщо він не подзвонить. Для чого ця нещодавно зроблена зачіска, цей новий одяг, що його купила в пориві натхненного перевтілення, якщо він цього не побачить, не скаже більше, що вона Юнона, довершена й незбагненна, і що про неї він завжди мріяв?

Вона Юнона? Вона Сахара! Була принаймні такою собі пустелею, випаленим простором, де лише пісок усього колишнього пекельного життя скрипів на зубах, струменів дрімотним маревом під сонцем, розпечений чи радше доведений до позначки кипіння. А може, вона була безмежною тундрою, над якою ніколи не сяяло яскраве сонечко, і ніщо й ніхто не жив там, крім холоднокровних, байдужих до всього риб? Звідки ж їй було знати, що можливе диво – диво відродження?

Якщо і виникала колись така думка, то пов’язувалась із далеким майбутнім: от колись, коли вже не буде війни і всі житимуть мирно й щасливо, можливо, тоді, коли діти виростуть і підуть у своє самостійне життя, одного разу (про це поки що рано загадувати) вона, може, теж зустріне якусь людину (чоловічої статі, звісно ж), яка зрозуміє її без слів. Але це сталося так несвоєчасно і несподівано, неочікувано і стихійно, – без жодного попередження чи натяку. Так емоційно і вкрай виразно, що встояти було неможливо.

Вкотре подумала про його втечу. Мабуть, вона таки справді дуже його образила, якщо він так побіг. Але ж і не сказала тверде й невідворотне «ні». Невже її голос, інтонація, увесь її вигляд не виказували сумнівів і непевності? Хіба він не побачив, що це не був момент прощання, а хвилина сильного душевного сум’яття? Чи просто не захотів побачити, перейнятий лише самим собою? І вона раптом усвідомила, що цей момент – момент образи від висловленого сумніву чи якоїсь думки з натяком на критику чи претензію – невідворотно настав, бо Макс такий є. Він такий – гоноровий, бо справжній львів’янин, дражливий, бо справжній поет, гордовитий, бо таки красунчик, що звик до жіночої уваги, невпевнений у собі, бо і досі сам-один.

Ліза заскочила її зненацька (саме сиділа спиною до входу) і бурхливими вітаннями перервала хід її думок.

– Ні, ну що ти! Зовсім ти не спізнилася! Це просто я раніше прийшла, бо звільнилася раніше. Сідай, зараз щось замовимо.

Так, який у них тут великий (і такий доречний) вибір алкоголю! Ціни, правда, ще ті, але якщо взяти цілу пляшку цього вина? І Ліза не проти? Невже і в неї є підстави напитися, втопитися в хмільній невагомості? Є причина звільнити голову від думок, а серце від страждань?

Та невже, Лізонько? Бачилась із моїм. Цікаво-цікаво! І що ж він хотів? Бо він би просто так не став із тобою зустрічатися. Він узагалі нічого просто так не робить! Розказав тобі нашу історію?

– Ти, Альонко, мене вразила! Таке завжди тишко, така заучка і відмінниця, а тут диви що встругнула! Я ж думала, що це він тебе вигнав, а виявляється – ти сама?

І відразу ж, ні сіло ні впало, почала про свого Олежика сумну повість, розділи якої давно всі знали: і грошей не заробляє, і вдома не буває, і з друзями, знаєш, напивається…

– Почула, що гречка знову має подорожчати, після роботи забігла в супермаркет, навантажилася, ледве додому дотягла, прилізла, двері відчинила – мати рідна! Все вдома перекинуте, Серьожка фломастери гризе, а він сидить і футбол дивиться!

Здогадувалася, звідки вітер дме. Тільки як же ти, Лізонько, могла забути цей фіолетовий безкоштовний макіяж лівого ока (легенда тоді була для непосвячених – тенісний м’ячик, звичайна жовта фосфорична кулька, що вперто пролетіла повз ракетку), але ти ж знала правду? Знала, бо саме тобі тоді телефонували, розповідали, шукали співчуття.

Звісно, дуже шкода, надзвичайно шкода, що так сталося! Його шкода – себе шкода – дітей шкода – батьків шкода. Але й бути поганою решту свого життя – поганою господинею, дружиною, матір’ю якось теж не хочеться!

– Та я згодна помиритися й повернутися до нього, але лише за умови, що він буде притлумлювати агресію. Цього можна навчитися! Я читала, що навіть після десяти сеансів у хорошого психолога вже значно легше опановувати себе!

Дзвонити йому і неодмінно – зараз? Дзвонити, щоб що? Аби відзвітувати, що місію виконано? Із завданням успішно впорались? А сам же він чому не прийшов? Не подзвонив? Не написав?

Сама не гадала, що посвариться з Лізою. Сама від себе такого не очікувала! Чим же Ліза винна? Її просто використали, як робили це не раз і з усіма? Все ж вона парламентер, їй випала почесна місія нести білий прапор перемир’я! Миротворцям завжди честь і хвала, пам’ять у поколіннях, і нема чого виливати на них емоції, що призначені геть не для них…

– Альонко! Ну, ти не ображайся! Я ж як краще хочу! Ти не думай, що я тебе не підтримую! Ви ж стільки років разом, у вас стільки спільного! А найголовніше – діти! Про них слід думати у першу чергу! Ходімо, ми тебе до батьків підкинемо, ти ж тепер без коліс…

Оце так історія! Так Олег ці дві години просидів-прочекав у машині? Не дав би поговорити спокійно? На які жертви довелося піти заради збереження чужої родини!

Слухала й не слухала Лізиних роздумів про світову економічну кризу, вставляючи необхідні за сценарієм «охи» та «ахи», згадувала й не згадувала про родину, свої обов’язки, а думками вперто поверталася до Макса і знову мордувалася цим риторичним «чому?».

– У тебе що, хтось уже з’явився?

Лізине запитання було таке несподіване, що ледь не бовкнула «так», але радше рефлекторно (не підвів інстинкт самозбереження), ніж свідомо захитала заперечно головою.

– Це правильно! І не треба! Не дай Бог ще твій про щось таке дізнається, взагалі приб’є тут усіх!

Хотілося розказати Лізі про руду Лариску, про фарбовану блондинку, яку побачила тоді, з Ладиного під’їзду. Хотілося крикнути щось таке про рівноправ’я (чого мені не можна робити те саме, що й він?), про помсту (аякже – око за око), але знову подумала про Макса, про те, що його вже напевно ніколи не буде в її житті. Тому яке це все має значення? Для чого тоді це все? Якщо він не захотів прийняти її кохання, їй тепер однаковісінько – повернути його законному власнику чи просто ліквідувати, як непотрібний і навіть небезпечний атавізм.

Розділ вісімнадцятий

В моём доме не видно стены.

В моём небе не видно луны.

Я слеп, но я вижу тебя.

Я глух, но я слышу тебя.

Я не сплю, но я вижу сны.

Здесь нет моей вины.

Я нем, но ты слышишь меня.

И этим мы сильны.

Виктор Цой. Дождь для нас

Макс прокинувся надвечір. Добре, що субота, і нікуди не треба йти. Мінералки, звісно ж, не залишилося. Але в крані завжди є вода! Ги-ги – у крані завжди є вода – тарам-та-та, тарам-та-та. Класна рима! Класний перший рядок! От тільки що далі? Що далі писати? Та і як, власне, писати, якщо в голові – цілий оркестр поховальних дзвонів! Ох, давно вже так не напивався! І по кому цей подзвін? По його втраченій молодості?

Він би ніколи так сам не ужерся, якби не цей Артурчик, земляк-львів’янин, молодий перспективний політик (а вчився, між іншим, на одному з ним курсі), лідер партії «Молодь – за справедливість!» (починали одночасно, але ж стартові капітали були різні) – єдиний і неперевершений Артур Редьковський.

Долаючи земне тяжіння, яке чомусь саме сьогодні вирішило відверто і нахабно нагадати про себе, пішов на кухню. Вода й аспірин! Чи навпаки – аспірин і вода! Тільки б допомогло! Краще вже вмерти!

Знову заліз у ліжко, а в голові, як у бджолиному вулику в розпал робочого дня, – сотні бджіл, і кожна несе оце своє жахливе бдж-ж-ж-ж! А ось і перший спогад (отже, не все ще втрачено) вчорашнього вечора-ночі: вони з Артурчиком до хрипоти сперечаються про політику (як два фахівці, звісно ж), навколо них уже утворилося вакуумне поле, бо ніхто не хоче слухати їхніх одкровень (тим краще), і розмова плавно з’їжджає в інтимні сфери.

Як це так вийшло? І головне, навіщо? Взяв і просто з телефону заліз в Інтернет, а тоді просто на Альонину сторінку, став цьому Редьковському під носа тикати. Знайшов перед ким душу виливати, обрав достойного порадника!

– Нащо вона тобі здалася? Заміжня, двоє дітей! Ну то й що, що з чоловіком не живе? Сьогодні – не живе, а завтра – помиряться! Стоп! Дай ближче роздивитися! Знайоме прізвище! Слухай, та я ж колись знайомився з її чоловіком! Точно! На відкритті «Ібіци»! Ой, ну й козел! А тебе хіба там не було? Га? В Іспанії був? От хочеш знати мою думку?

Думку Редьковського знати вже не хотілося, але довелося слухати хвилин двадцять. Редьковський, загинаючи пальці своєї пещеної руки, яка помітно й красиво погладшала, став по пунктах перераховувати всі ризики й небезпеки стосунків із Альоною (ніби він сам цього не знав і про це не думав, до того ж не один раз), лякати наслідками для кар’єри і життя (та не такий уже страшний той чорт, як його малюють!), і закінчив несподіваним панегіриком на честь Кіри.

– Слухай, старий! Я все розумію, ти парашутист зі стажем, такі ситуації тебе заводять і додають адреналіну, але тобі вже давно не двадцять років! Кіра для тебе – ідеальна пара, одружуйся – не пошкодуєш! Її батя тобі знаєш, яку кар’єру забезпечить?

Так, іншим завжди легко радити! Радити легко, особливо, якщо сам уже встиг два рази «родину завести»! А втретє? Ні, не поспішаєш? Чому? Більше не хочеться? Отож! Нікому не хочеться змішувати чисте і світле кохання з якимись обов’язками та побутовою рутиною, перетворювати вівтар храму на домашнє вогнище, на якому та, що вчора була втіленням досконалості, натхненно варитиме борщі…

– Ой Максе! А може, тебе як вимираючий вид «чоловіка красивого» занести в Червону книгу України? А що? Зареєструю таке подання: «Прошу оголосити Макса Домбровського національним скарбом України, надати державну охорону, убезпечити від матримоніальних зазіхань протилежної статі, призначити щорічні видатки для підтримання належної фізичної форми»! А що? Поставлять тобі в паспорті такий штамп: «Для шлюбу не надається. Державний скарб України. Охороняється законом».

Редьковський розтирав сльози п’яного сміху по блискуче-представницькому обличчю.

– Чуєш, Максику! Якщо ти не збираєшся з Кірою одружуватися, давай я на ній оженюся? Бо просто шкода, що така дівчина і з такої родини пропадає! А ти і далі зустрічайся зі своїми подружками!

Бач, розумний який! Хто сказав, що він не одружиться з Кірою? Одружиться, тільки не зараз, може, за рік-два. Власне, вона все це знає, і теж погодилася, що квапитися не варто.

На цьому розмова зайшла в глухий кут. А може, просто ресурси їхніх організмів уже було повністю вичерпано. Чи навпаки – вщерть заповнено? Ще невиразно, як у тумані, пригадувалося, що барменша допомогла їм викликати таксі, як він допомагав Редьковському (а може, навпаки – Редьковський допомагав йому) сісти в машину, як той слинив на прощання його щоку і в п’яному розчуленні пропонував махнути наступного тижня на корпоратив у Туреччину («За партійним списком, all inclusive – усе на дурничку! – відкриття пляжного сезону… та ти відразу не відмовляйся! Приїдеш, як новенький, – і Альона твоя нікуди не дінеться, засумує за тиждень і буде дуже, ну дуже, поступлива!).

У голові помітно проясніло. Встав і відчинив вікно. Як тепло надворі! По-весняному тепло, і від цього навколишнього пробудження так щемко на душі. Чи від нього? А від чого ж іще? Останнім часом почали подобатися жіночі імена на «А». От якби в нього колись народилася дочка, він би також назвав її якимось співучим іменем на «А». Алісою, наприклад. Так, Аліса, мабуть, добре було б. Тільки йому не хочеться дочки, і сина йому теж не хочеться. Мабуть, справді він не створений для блаженства в колі родини. Нічого вже тут не вдієш! Справді, не зустрічав він іще такої, яка б затьмарила-заступила собою весь навколишній світ із усіма чарівними створіннями. І Альона – не виняток. Така, як усі. Цікава тим, що нова, але згодом з’явиться інша, і вона перестане бентежити думки й серце.

Але чому вона не дзвонить? Хоч би написала що-небудь. Хоча б якусь банальну есемес-дурницю: «Была без радостей любовь, разлука будет без печали». Підтвердила б уже чи заперечила свої почуття. Оця невизначеність – найгірше, що може бути! Невизначеність просто дратує! А кайф, до речі, річ конкретна – або так, або ні. Як ні – побажали одне одному щастя й розбіглись, як так – розмова триває.

Знову повернувся в ліжко. Дивився у вікно, де догорала смуга легкого весняного дня. Та нікуди вона не дінеться! Й не таких обламували! Сама назад попроситься! Забренчала модна мелодія на телефоні. Швидко схопив його, але побачивши на екрані слово «КІРА» скинув дзвінок. Спати хочеться, а не спілкуватися. Зранку передзвонить. Спати.

Розділ дев’ятнадцятий

Ти – моя остання любов,

Моя машина, моя машина.

Ти і я напилися знов.

Моя єдина на смак бензину й кави.

Океан Ельзи. 911

«Треба узгодити певні моменти. Сьогодні заїду по тебе о 18:20 на роботу», – це коротке наказове есемес-повідомлення без підпису надійшло сьогодні вранці рівно о дев’ятій. Як це схоже на нього: пунктуальна безапеляційність, стримана безособовість, емоційна замкнутість – нічого зайвого, дуже конкретно й чітко.

Нащо заїде? Які «моменти»? Отак просто після майже чотиримісячного повного мовчання бомбонути повідомленням? Вона сказала Лізі, що не проти повернутися, але за однієї умови… Вона сказала Лізі, що не проти, але радше гіпотетично, ніж конкретно. До того ж виконання її вимоги – обов’язкова передумова. А що там Ліза переказала? Сам лише Бог знає, якщо відразу ж наступного дня така реакція.

Декілька разів набрала його номер. Цікаво все-таки, які питання буде винесено на розгляд? Скинув, чим не надто і здивував. Ага, надіслав іще одне повідомлення: «Я на зустрічі, говорити не можу. Все – ввечері». Цікаво? Цікаво. Страшно? Страшно.

Подивилась у вікно. На душі зробилося так тоскно, так порожньо. Ось він і настав, той давноочікуваний і передбачуваний день. Було важко повірити, що він отак просто її відпустить. Демонстрація демонстрацією, але життєва позиція власника навряд чи колись зміниться. Так хотілося-мріялося… Чого? Жесту, пориву, який би виходив за межі цієї жорстокої, для неї в його житті окресленої парадигми? Та навіть цих банальних трьох слів, які вона почула вперше й востаннє ще перед весіллям, а потім на всі її запитання-благання тільки ухильне «ну, ти ж і так знаєш, що кохаю», і ніколи прямо й відверто, з власної ініціативи.

Може, не в цьому щастя? А в чому ж тоді? В шубах – дублянках – золоті – діамантах – машинах – квартирах – будинках? Мабуть, у цьому, адже, якщо не відчуваєш цінності кохання і воно не переповнює твоє серце, то цю пустку необхідно заповнити чимось іншим. І головне, якимось шостим чуттям відчула – нічого не зміниться! НІЧОГО НЕ ЗМІНИТЬСЯ! Нічого не зміниться? Зміниться! Бити він її перестане! Нехай кричить! Нехай! Хай кидає тарілками і чайником! Нехай переб’є хоч усі свої коштовні сервізи, але до неї він уже не доторкнеться! НІКОЛИ!

О! Обідня перерва. Треба вибігти, хоч щось купити на вечерю, бо хтозна, як там складеться – о 18:20. Торкаючи магнітною карткою пропускний турнікет, раптом остовпіла, не відразу побачивши зелену дозвільну стрілку переходу. Знайомий силует! Макс стояв у кінці вестибюля біля виходу!

– Максе! Привіт! Максе!

Не почув, чи що? Швидко йде до виходу. Наздогнала його вже на дворі, вчепилася за рукав, ледь не послизнулась на сходах.

– Максе! Що ти тут робиш? Я страшенно рада тебе бачити!

– Салют! Був тут у справах…

Синя відстороненість. Війнуло таким холодом, що навіть відступила, заскочена.

– Послухай, Максе! Я не хотіла тебе образити! Ну, тоді. Я просто сказала те, що думала, цілком щиро, без жодного натяку!

– Я ніколи ні на кого не ображаюся! До речі, що ти там сказала?…

– Байдуже! Те все не має значення! Знаєш, я так скучила, може, сходимо кудись пообідати? А, не можеш… Поспішаєш? А ввечері, на жаль, не зможу я. Ні, сьогодні – ніяк. А завтра – так! Де? О котрій?

Стояла й дивилась, як він намагався втиснутися на своїй автівці в щільний денний потік машин. Вдалося, але не відразу. Повільно віддалявся у цій звичній міській штовханині, доки не зник остаточно, повернувши на світлофорі ліворуч. Це просто диво, що вона його зустріла! Вийшла б на хвилину раніше чи пізніше, і просто б не застала його!

А може, він приходив до неї? Чому ж тоді не подзвонив, щоб спустилась? Якщо справді у справах, чому ж не зайшов? Прекрасно знав (бо вона сама йому казала) і поверх, і номер офісу. Невже він такий гоноровий? Але це – все одно! Це байдуже, якщо вони помирилися, а завтра навіть побачаться!

Так швидко день минув. Час. Час зблизився невідворотно й невблаганно, і стрілки великого циферблата біля ліфта вже показують п’ятнадцяту хвилину по шостій. Треба виходити. І справ ніяких, як на зло, немає, щоб хоч трохи затриматися. Хоч би ліфт застряг між поверхами цього кошмарного міжчасся!

Крок. Іще крок дерев’яними, ніби не своїми ногами. Пунктуальність передусім. Он уже його лискучо-чорна (певно, щойно з мийки) представницька машина. Клацнув замок, і передні двері навпроти водія відскочили-прочинилися так, що утворилася невеличка шпаринка. Сам і не вийшов. Як це типово! Все так, як було в попередньому житті: лише тоненька шпаринка, вузесенький прохід – вушко голки – до нього, до його душі. І спробуй (якщо у тебе вийде) ввібгатися в цю щілину, щоб увійти всередину!

Вона відчинила двері й стала:

– Привіт! То мені заходити, сідати чи що?

Стверджувальний кивок і недбало-іронічне «падай». Ні усмішки, ні привітання людського, тільки уважно-вивчаючий сіро-блакитний погляд. Ну, все ясно! Все, як завжди: вона повинна подолати це мовчання, зрушити цю нехіть, розтопити цей холод живим теплом свого серця.

Як шкода його! Як жаль, що він такий – неприступна сіра похмура скеля, об яку розбивалися й розбиваються хвилі її життя. І немає, і не буде, ніколи не буде на це ради!

А вона змінилася! В чому? Та в усьому! Починаючи з цього вбивчого яскравого червоного пальта (навіщо вона тільки його купила?), нової зачіски і закінчуючи цими просто-таки непристойними дармовисами, що, ніби вирізьблені з картону, й почорнені сніжинки, виразно мерехтять крізь волосся! Але головне навіть не це! Головне – погляд, що світиться (від чого? чому?) і ця прибито-щаслива усмішка!

Так, ця сліпуча голлівудська усмішка! Так і не вдалося її стерти! Який разючий контраст між тією Льоною (сплаканою, з перманентним відбитком смутку, нервового недосипання й вимотування, такою зів’ялою і навіть тьмяною), яку він бачив востаннє січневим холодним вечором, і цією красивою і ніби відродженою, ніби вже з іншого життя…

З іншого життя? З якого такого «іншого»? І яке в неї може бути інше життя? В неї одне життя, і вона повернеться туди, де її місце!

Навіть принюхався до неї, непомітно втягнув повітря з ароматом її парфумів і ще чогось такого приємного й рідного. Щось не так! Що ж не так? Може, вона для нього так убралася? І світитися теж може від щастя зустрічі з ним…

Ні! Не знала вона, що сьогодні увечері він тут буде! Щастя зустрічі… З ним? А якщо ні? Якщо не з ним? Та цього бути не може! Чи може? Їй би такого ніколи й на думку не спало! Чи спало б?

Всю дорогу розповідала про дітей, але він навмисне мчав, як навіжений, намагаючись усіх обігнати, всюди встигнути проскочити на «миготливе» зелене, а іноді – жовте, і один раз навіть на червоне, щоб тільки не слухати її, не чути її слів, що були зовсім не про те! Не про те, чого він хотів, не про те, чого прагнув почути! Вона справді така тупа чи тільки прикидається?!

– Та куди ти так летиш? Мені страшно! Не їдь так швидко!

Ах тобі страшно? А зараз тобі буде ще страшніше! Зараз буде просто неймовірно страшно, бо попереду крутий поворот зі спуском… Так, піддати газу! Йдемо на зліт! Бічним зором бачив, що заплющила очі й навіть голову в плечі увібрала.

Ось так! Так і сиди! І нехай твої сережки (і сердечко теж!) дрібно скачуть!

– Я що, власне, хотів сказати? Я хочу, щоб у дітей був свій власний, розумієш, їхній дім! Я не хочу, щоб мої діти тинялися по чужих квартирах! Я піду, а ви живіть у нашій квартирі…

Взяла його за руку, але він швидко висмикнув її.

– Ну, куди ж ти підеш? Може, помиримося? Як ти вважаєш?

– Не знаю!.. І поки що такої можливості не розглядаю!.. Отже, так, ти сьогодні все збереш, а завтра я після роботи заїду і вас перевезу! Як це не можеш завтра? Який ще день народження? То відпросишся – вдень перевезу!

Дивився в ліве дзеркало заднього виду, вивертаючи з Ладиного двору (цей проклятий дворик став просто-таки рідним за останній час), а в голові дзвеніли гвіздочки її підборів, що віддалялися і вже розтанули в під’їзді. Замислився і заглух, так до кінця й не розвернувшись. Стукнув кулаком по керму, аж загуло десь там, у нутрощах автівки (а вона ж, між іншим, ні в чому не винна), та й рука занила від удару.

Льона так і не сказала найголовнішого! Не спромоглася навіть вибачення попросити за цю всю свою поведінку! За свій дурнуватий демарш! За цю вічну ганьбу, яка незмивною плямою лягла на нього, на всю їхню родину через неї! Вона, бачте, пішла від чоловіка, бо він тиран і деспот, і не повернеться, поки психіатри йому мозок не вправлять! Ну-ну! Ще подивимося, по кому з нас психушка плаче! Ще побачимо!

Нарешті знову завівся. І, рвучко вивернувши, розтанув у ранніх квітневих сутінках.

Розділ двадцятий

Уяви собі – разом будемо ми!

Після осені довгих дощів, хуртовин зими.

Через простір, час, крізь вогонь і лід,

Як на двох одна мрія у нас – свій збудуємо світ.

Mad Heads XL. Найкраща мить

Звідки в неї з’явилась оця звичка – заїдати все солодким? Особливо погане – стресове – нервове – неприємне – яке нищить нервові клітини, які ніколи (ніколи!) вже не відновляться? Виснажує графік робочого дня? З’їж у солодкому блаженстві шоколадку! Воюєш із дітьми за хороші оцінки в щоденнику/табелі? Зажуй враження від їхньої шкільної науки морозивом – снікерсом – зефіром (біло-рожевим чи в шоколаді), потренуй щелепи грильяжем – кошичками – халвою – пахлавою – рахат-лукумом. Дали по пиці? Ну, це вже тягне на Київський або Празький торт…

А що? Алкашам можна? Наркоманам різним можна? А вона чим гірша? Тому сьогодні, біжучи на роботу після переїзду – повернення в рідні пенати, вороття блудного сина, точніше, дочки (і для чого вона тільки на це погодилася? все одно вже нічого хорошого не буде) – купила в кіоску біля метро велику (двісті грамів!) плитку шоколаду (не плитка, а гігантська плита!), і тепер, сидячи за своїм робочим столом, поїдала її шматочок за шматочком, розтягуючи насолоду.

Випросила зайву годину обіду (залишатися після роботи, щоб доробити недороблене, сьогодні аж ніяк не випадало) і летіла додому, точніше, до Ладиного помешкання, як обпечена. Запаковані речі (та й скільки їх там було?) вже стояли в коридорі, а він уже чекав на неї в машині біля під’їзду. Змогли взяти усе вдвох, і у вантажному ліфті ще й повно місця лишилося.

– Слухай! Ти завези це сам! Добре? Я однак зараз розпаковувати не буду! Бо мені на роботу треба…

Зрозуміла, що коли зараз поїде з ним цими міцно закоркованими денним рухом вулицями, то на роботу повернеться саме до вісімнадцятої години, якщо взагалі повернеться… Йому добре – він сам собі господар, а в неї спитають, де оте, що мало бути здане ще учора, і тоді доведеться лишатися після роботи, і пропало побачення!

Спостерегла таку знайому гримасу невдоволення на його обличчі… Зараз щось заперечить! Стовідсотково! Знайде привід відмовити! Але це ж була його ідея! Це все – його ініціатива! І хай уже врешті-решт хоч колись щось буде так, як хоче вона! Тому, не чекаючи на відповідь, випалила:

– Дякую! Ти мене так виручив! Ну бувай! Побачимось!

А далі – як на прискореній каруселі зворотного руху: метро, офіс, робота до вісімнадцятої (ні, у нуль-нуль, звісно, вибігти не вийшло) і подорож у незнане… А може, не таке вже й незнане?

Весняне тепло молодого дня, який умирав (такий молодий, а вже вмирає?)… До сутінок – цього часткового, неповного затемнення – ще години півтори. Чому він призначив їй побачення саме тут, у центрі історичного Подолу? Денний натовп уже розсмоктався, і вона йшла майже порожньою вулицею до цих, схожих на величезні кулі, фонтанів, що ховалися за деревами, вкритими першою зеленню.

У вітринах пропливало її відображення, відбиваючись у яскраво освітленому склі, подвоюючись і навіть потроюючись. Усе як у житті! Все як у житті? Роздвоєння? Роздвоєння, трагічне й невідворотне. Може, це не вона йде вечірньою вулицею, а лише її тінь? А сама вона зараз там, де й має бути – у себе вдома з дітьми й чоловіком? А ця тінь просто позичила її речі, наділа темні окуляри (про всяк випадок) і ступає на зустріч мрії? Але ця думка, як щось примарне (ніби справді тінь), лише на хвилинку виринула в голові і розтала швидко-швидко, як тютюнова хмаринка, що її залишив випадковий перехожий.

Вона прийшла перша, але вчасно, як і домовлялися. Побачила лавицю і зручно на ній вмостилася. Десь у сумочці були залишки шоколадки! І раптом, не обертаючи голови, відчула, що він теж тут, бо тепла радість розлилася, ніби він провів-погладив її по плечах і спині.

– Максе! Привіт! Куди підемо? Просто бродити набережною? Бо це так романтично?

Це й справді дуже романтично! Вона ніколи не гуляла набережною, хоча народилася й прожила тут, у цьому місті, все своє життя. Повз храми Святих Миколаїв (того, що Набережний, і того, що на воді), попід купецькими вузенькими вуличками, між Верхнім і Нижнім валом (невже колись тут і справді були укріплені, міцні й непробивні вали?), до Річкового вокзалу й Пішохідного мосту…

– Розкажи що-небудь про Львів, про своє дитинство…

Тільки народився у Львові? А потім тато-дисидент виїхав до Польщі? І його з мамою вивіз? Повернулися лише за незалежності?

– О-о-о! Czy zna pan język polski?

Пан знає! Пан знає навіть краще за самих поляків! Батько вважав, що мають повернутися, бо настав їхній час, час державотворення, і саме вони, родина Домбровських – батько й син – мають прислужитися Батьківщині і всі сили покласти на розбудову нової України. Тому факультет тоді ще нової і загадкової для всіх політології, стажування в Англії (так би мовити, на прикладі класичного парламентаризму), червоний диплом, пряма дорога в Раду. Вона завважила, що він навіть не намагається приховати скепсису, а навпаки – інтонацією і мімікою ніби підкреслює його:

– Ти знаєш, я не відразу, але збагнув, що тато не так і не того навчав мене! Всі його високі принципи й ідеали… Одним словом, у політиці ти повне лайно, якщо не маєш грошей. От і все! Це невідкритий закон політології, але це основний закон нашої української, політики! Шістнадцять років уже живу в Україні і ніяк не звикну до її абсурдного існування! Поїхав би вже давно, якби не батьки – вони не приймуть цього ніколи!

Оцей раптово відкритий перед нею простір існування «зайвої людини» (що виросла-не-тут-і-не-зараз, а в інших, може, й не цілком, але все ж інакших ментальних і соціальних умовах, і яку готували для великої і значної місії, що виявилася нездійсненною) окреслився так виразно і видимо, ніби вона сама пройшла цим трагічним шляхом. Він просто загубився на цій дорозі, в цьому величезному переселенні – панів «учорашніх» – у – панів «сьогоднішніх». Його батько не знав, а тому і йому не пояснив, що для чесних і принципових сьогодні місця ще менше, ніж за часів його молодості.

Його, її, всю їхню націю просто вкотре обікрали: в привабливу національну оболонку влізли ті самі обивателі й хами-пристосуванці, проти яких застерігав земляків свого часу сам Хвильовий. Чому решті було байдуже, а йому це боліло? Його так виховали? І знову подумала, ніби вже без жодного зв’язку, що вона – зайва-непотрібна в його і так непростому житті, що не хотіла би принести в його душу і йоти болю (але щось їй підказує, що це неминуче), та де знайти сили, щоб відірвати себе від нього, такого – навіть слів не добереш – прекрасного, теж не знала.

Потім, коли вони піднімалися вгору фунікулером, її гойднуло просто на нього.

– Обережно! Дивись, не впади! Давай, я тебе краще триматиму!

Руки підтримки чи міцні обійми? Ґречні обійми чи міцні руки? А візьмімо ще по квиточку та й з’їдьмо вниз! Давай? Давай! Перший поцілунок і мав статися отак – раптово і спонтанно в якомусь незвичному місті, щоб голова паморочилася від висоти й захоплення, і для тверезого роздуму, осмислення не було жодної хвилинки.

Скільки разів вони так проїхалися вгору-вниз? Двічі? Тричі? Вже біля метро, де їм треба було розходитися, Макс раптом сказав:

– Знаєш, ми оце гуляли з тобою, і я геть забув, що мені треба їхати годувати собаку!

Він міцно тримав її за руку, пропустивши свої пальці крізь її, міцно сплівши їхні долоні в один нерозривний вузол.

– І що?

– А ти поїдеш зі мною! Ти просто мусиш! Бо те, що сталося – оце випадання з часу – твоя провина!

Опиратися? Пливти за цією солодкою течією? Хоча б подивитися, де він живе? Одним оком поглянути, як він живе? І доки ж триватиме цей самообман? Просто взяти й отак спокійно сісти в цю вже знайому темну машину? Віддатися плинові почуттів, музиці радіоефіру? Отак зблизька, майже впритул вдивлятися в цей красивий профіль? І з кожним обертом колеса його автівки відчувати, як наближається мить невідворотного?…

Макс зупинився біля рогу свого будинку і впірнув до супермаркету на першому поверсі. Вона швидко дістала мобільний із сумочки й набрала домашній номер.

– Алло, мамо! Мамочко! Ти де? Ми вже з татом вечерю зготували! Зараз будемо речі розпаковувати! Що? Затримаєшся ще трохи? Не чекати тебе, лягати спати?

Вона відчула що їй раптом стало гаряче. Ніби повітря забракло, хоча в Максовій машині був увімкнений клімат-контроль, і бортовий комп’ютер показував + 22. Може, ще не пізно? Зупинитися над прірвою? Не впадати в це остаточне й цілковите божевілля? Вона напевне пошкодує про це! Пошкодує вже зранку, коли проспиться від хмелю цих заборонених і саме тому, мабуть, і солодких цілунків!

Вийти і втекти? Щоб потім шкодувати про це все своє життя? Все життя? Все життя – це задовго для втрачених ілюзій, а надто для свідомо знищених мрій. Задовго…

Розділ двадцять перший

Погляд без наївності,

Як стріла Амура.

Двісті двадцять взаємності -

Це ще не напруга,

Бо ми взірвемо світ,

Розлетиться атомами.

І нехай для всіх

Будем винуватими.

MAXIMA. Ми взірвемо світ любов’ю

Біла орхідея за білим тюлем на тлі темного нічного вікна (про те, що це не Максова квітка вона здогадалася відразу, навіть без його ствердно-заперечного: «Ні. Я не вирощую квітів… Ніяких квітів я не вирощую…»). Підсвічене невидимими прожекторами якогось нічного закладу небо – як на аеродромі, а на ньому – темні волокнисті хмари творять димовий ефект цієї миті.

Ця мить, блаженна, неповторна, така глибока й така нетривка, бо ось-ось обірветься, має обірватися…

Не думала, що буде так! Цілковите й безмежне щастя. І навіть цей шрам після кесаревого розтину (це вічне нагадування про те, що діти їй далися непросто) вперше її не бентежив – просто забула про нього, та й по всьому. Ще там, у ліфті, коли вони довго їхали на його двадцятий поверх і він почав нетерпляче цілуватися, вона ніби упірнула в це позачасся, коли зникає відчуття реальності, а стрілки годинника відраховують не секунди й години, а короткі, як видих, чи довгі, як замріяний погляд, миттєвості ніжності.

Він був дуже ніжним! Якось навіть по-дитячому ніжним, не як досвідчений чоловік, а радше як захоплений і розчулений отриманим дозволом юнак. І зараз, коли вона, прокинувшись (як вона взагалі примудрилася заснути? тільки ж на хвилинку заплющила очі), дивилася на нього, усвідомлення цієї його юнацькості стало ще очевиднішим. Можливо, тому він такий невпевнений у собі, хоч і старанно це маскує? Але сон якнайкраще видає природу людини! І от зараз, коли він перестав контролювати емоції, беззахисна дитяча наївність проступила в його обличчі з усією безпосередністю.

Котра зараз година? Третя ночі? Третя ночі! Боже! Хоч би він не покинув дітей самих і не пішов увечері, як обіцяв. Вона знову подивилася на Макса. Ні. Не треба його будити. Вона сама тихенько піде. Поправила ковдру, що сповзла, оголивши його руки й спину. Собака! Хоч би він не прокинувся! Макс зачинив його в іншій кімнаті, але ж це сторожова вівчарка, такий пес не лише гавкіт може здійняти! Страшна потвора! Навіщо він йому здався? Але він його любить. Це видно з першого погляду.

Затрималася на мить біля вікна – краса неймовірна! Ось вони переваги небожителів (бо двадцятий поверх таки значно ближчий до неба за її шостий): увесь світ як на долоні! В темряві, там, у нічній темряві, вгадувалося озеро, що його тьмяна поверхня відбивала світло набережних ліхтарів. Вогники по той бік озера. Там і її дім (до нього можна було б дійти за півгодини, але вночі страшно). Може, і в її вікні горить не гасне світло, бо її чекають…

Навшпиньках прослизнула до ванної, щоб одягнутися. Як тут багато жіночих дрібничок, яких вона спершу і не завважила! Він казав, що Кіра, його дівчина, просто не забрала своїх речей, але ж такі речі забирають насамперед! Хіба можна помандрувати кудись без зубної щітки чи без гребінця для волосся? О, вона блондинка, судячи з волосинок, що позалишалися на гребінці. І ця дивна відповідь на її запитання про собаку (ну справді, хто вигулює цього здоровецького пса, якщо Макс увесь день на роботі?), що, мовляв, знайшлися люди… В шафи вона, звісно, не зазирала, але не здивувалася б, якби там висів повний жіночий гардероб. Та й нащо йому самому винаймати трикімнатну квартиру, якщо не ділити її з кимось (щось таке навіть прохопилося в нього – що так ніби дешевше виходить, ніж самому оплачувати однокімнатну)?

Перервала потік цих безплідних роздумів. Залишилося найскладніше – викликати таксі чи, може, вже з парадного? Там точно нікого не розбудить, навіть якщо й голосно говоритиме. Грюкнула дверима. Поки піднімався ліфт, устигла таксі викликати, а есемески писала вже на ходу:

«Вибач, що так затрималась, чомусь усі довго не розходилися, а тоді ще караоке почали співати, я на годинник вчасно не подивилася. Зараз буду»

«Максе, знаєш, ти так мирно спав, що мені не захотілося тебе будити. Я пішла» Jпо-англійськи. Цілую ніжно. І ще разочок. І вже востаннє

По-весняному теплий вітерець огорнув хвилею того повітря, що утворюється від нагрівання міських кам’яниць, бруківки, асфальту і водночас вбирає в себе свіжість першої зеленої трави, пахощі невидимих чи просто непомітних квітів, чогось такого живого й незримого. Коли вона вийшла з таксі біля свого дому, то відчула, що спати зовсім не хочеться, ніби тих декількох годин, які вона проспала в Максовому ліжку, було цілком достатньо, щоб відновити сили. Може, посидіти ще на лавиці біля під’їзду, подихати цим дивовижним нічним нектаром? Вона ж майже не буває надворі, бо оті короткі перебіжки з дому в метро, а з метро в офіс (увечері – назад) навряд чи можна назвати перебуванням чи прогулянкою на свіжому повітрі. Звела очі на будинок. Одне вікно їхнього помешкання світилося. Ні. Мерщій додому.

Бачив, як приїхало таксі, як Льона вийшла, навіть чув невиразно її голос, коли розраховувалася. Чекав біля вікна після того, як вже отримав від неї повідомлення. Що вона собі думає? Відчув, як закипає злість, підіймається десь із шлунку й розливається гарячою хвилею вгору, до голови, знову опускається донизу, наливаючи свинцем кулаки. Вмазати б їй зараз! Щоб знала, як валандатися хтозна-де і з ким! Але водночас стало ясно, що цього разу доведеться стриматися. Нічого! Є й інші методи впливу! Ліг на дивані і накрився пледом із головою. Чув, як повертався ключ у вхідних дверях, як вона роздягалася, дуже обережно, намагаючись не шуміти, потім зайшла в кімнату, постояла біля нього, тихенько вийшла, вимкнувши світло. Зашуміла вода у ванній. Потім замкнулися двері спальні. Тиша.

Сів на дивані. Чому вона замкнулася? Боїться? Боїться… Чого? Невже думає, що він вламуватиметься у двері власної спальні до власної дружини? Хіба він остання скотина? Нічого навіть не сказала! Повірила, що спить? Повірила, що спить…

Підійшов до вікна, відчинив цілу половинку, не зважаючи на передранкові холод і вологість. Дивився на нічні ліхтарі, на їхнє неживе, холодне світло.

От і вона прийшла така чужа й холодна! Він думав-мріяв, уявляв… Уявляв – що? Думав – про що? Про те, мабуть, що все буде не так, як воно відбулося сьогодні, а так, як раніше, в їхньому попередньому щасливому (хай заперечує, якщо совість дозволяє!) житті. Як дурень накупив її улюбленої піци, дорогого вина… А вона на якомусь дні народженні в якоїсь новенької співробітниці… що її він і не знає навіть… Так уже повелося, що він знав усіх в її невеличкому колективі. Хто їй ця жіночка і хто він? Навіть порівнювати смішно! Льона повинна була бути сьогодні вдома! Вона не мала права нікуди йти, та ще й повертатися так пізно! І раптом гостро, до фізичного болю, виникло і пронеслося якесь неусвідомлене, а відчуте відкриття: вона його обдурила! ВОНА ЙОГО ОБДУРИЛА! Ба не була вона на дні народженні! Немає ніякої нової співробітниці! Захотілося негайно потелефонувати комусь, та хоч би й цій Олі з маркетингу, з якою Льона дружила, і все відразу з’ясувати. Він навіть кинувся до телефона, але згадав, що не має її номера, та і як о четвертій ранку комусь телефонувати? Ні, він не параноїк! Він не параноїк (хоча руки аж до болю стиснулися в міцні кулаки і виривалося якесь аж звіряче ревіння)! Але він усе з’ясує. Він усе з’ясує!

Розділ двадцять другий

Мы могли бы служить в разведке,

Мы могли бы играть в кино…

Мы, как птицы, садимся на разные ветки

И засыпаем в метро.

Высокосный год. Метро

Загуглив «послуги приватного детектива», трохи подумав, стер і написав «послуги детективних агентств». Ні, все-таки фірма – надійніше, бо не тільки ліцензією підтверджує свою кваліфікацію, а й офісним приміщенням засвідчує свою репутацію, так би мовити. Вибрав те, що було розташоване неподалік від його фірми. То які тут послуги? О! Те що треба! Підсвічена рубрика «Подружня зрада». Тиснемо. Перевірка партнера – одна з послуг детективного агентства «Статус-Кво». Повна конфіденційність – на високому рівні! – швидко і професійно – без зайвих підозр і недомовок – із застосуванням усіх новітніх засобів технічного прогресу – прослуховування – запис розмов – пересилка есемес-повідомлень – фотознімання – детальний опис способу життя – погодинний звіт. Наше гасло: «Ви будете знати все! І навіть більше!».

Чи хоче він знати все? Прочитати її любовні есемески до когось (не до нього!) і чиїсь – до неї? Роздивлятися світлини закоханої парочки (чи й, не доведи Господи, парочки, що кохається), де в ролі партнерки (ну й слово, він досі нікого так не називав!) буде (буде!) його, не Ростикова, ні Дімчина, а таки ЙОГО дружина! Вгатив кулаком по столу так, що в ньому аж ніжки завібрували. Біль трохи витверезив, привів до тями.

Нудотний спазм піднявся до горла. Добре, що нічого зранку не їв! Чув, як піднялася Льона, збирала дітей до школи, чимось шаруділа на кухні, причинила двері в його кімнату (щоб не заважати спати – яка турботлива!). Діти теж тихо й ніби урочисто (бо додому повернулися, до татка!) совалися коридором, про щось стиха, майже пошепки, перемовлялися. Коли вони пішли, він передзвонив до офісу, попередив, що буде після обіду й застиг у тяжких роздумах. Їсти не хотілося (хоча залишила все для нього – серветочками позагортала), спати теж різко перехотілося.

Нічне відкриття, що так шокувало і збісило його, тепер, уранці, після якихось трьох-чотирьох годин сну викристалізувалося й тяжким осадом лягло на душу. Було так сумно й боляче, як ще ніколи в житті! Як вона могла! І це та жінка, на яку він молився! Яку вважав безгрішною, просто святою! Так, у неї було багато мінусів, але вона завжди (саме із наголосом на «завжди») була вірною дружиною і хорошою матір’ю його дітям! Це він найбільше в ній цінував! Навіть тоді, коли вона пішла, ще й погрожувала подати заяву до суду, йому було не так боляче, як тепер!

Так, Льона пішла, але ж не до іншого! Це була проста демонстрація! Не більше! І він це знав, і вона це знала.

«Примирення неминуче, – без угаву повторювали її батьки, – Альонушка так тебе любить! А ти її?». І дивилися на нього благально-запитально (діти, певно, розпатякали про Лариску, а може, й про Ляльку), і це перекладалося: «Не кидай нашої Альонушки! Не заводь іншої! Вона трохи погарячкувала, з ким не буває? Вона ж отямиться!». Він відчував цю їхню невисловлену (завжди йшлося про щось стороннє, необов’язкове), але й без слів зрозумілу підтримку. Мало того, він і сам думав, що дружина покомизиться й повернеться і все буде ще краще, ніж було, бо вона вже матиме той сумний досвід «без мужика» (справді, що ж у цьому хорошого?) і цінуватиме його, а не прийматиме як належне.

Вона пішла, бо хотіла змін? Яких іще змін? Поміняти місце відпочинку з Туреччини на Кіпр? Чи купити нову машину? А-а-а!.. Не бити її? Та хто ж її бив? Сама завжди під рукою опинялася!

Вона пішла, щоб змінити їхній світ на краще? О! Вона змінила їхній світ на краще…

Десь на задньому плані свідомості – за ураженими самолюбством і гордістю, за огидою і відразою – зринула чітка і прагматична думка про те, що він зробить це не задля подробиць! Жодного задоволення від того, що йому повідомлять «із ким і де» він, звісно, не матиме. Але він здере з неї цю машкару мученицької святості! Хай усі взнають, що не лише він скотина в їхній зразковій родині! Що ніяка вона не жертва чоловіка-параноїка! А пішла, бо захотіла погуляти! Просто й банально! А якщо дійде до суду, спливе не лише його аморальний образ! Хай і Льона постане в усій красі!

Різкий (вже не вперше за останній місяць) біль десь там усередині, на рівні сонячного сплетіння відірвав від цього гасання по квартирі (ніби тигр у клітці власного відчаю). Хоч би до кухні доповзти, води випити і якийсь кетанов-анальгін проковтнути. Отак здохнеш, ніхто й не згадає, не те щоб заплакати…

Знову подумав, що треба піти до лікаря, перевіритися, і ця думка неприємним холодком страху заворушилася десь глибоко під волоссям, у черепній порожнині. Тут, із усім цим лихом, можна й хронічну хворобу заробити! Та й він із дитинства не любив усіх цих поліклінік, білих халатів, запаху того неприємного (дезінфекції чи що?), усіляких там аналізів (боляче, між іншим), ліків. Одним словом, попав…

Боже! За що це все? От живуть же люди тихо-мирно без горя-біди? Чому саме з ним? У його родині? З його дружиною? Невже він гірший за всіх? Невже так нагрішив? Чому полюбив таку? І, головне, всі думки – про неї! Не забути, не поміняти на іншу! Може, це й не любов уже, а просто звичка (все-таки стільки років разом)? Може, зустріне ще когось і знову, як і тоді, закалатає серце і захочеться літати? Світ не зав’язано на цій ненормальній Льоні!

Так стало шкода себе! Так захотілося елементарного людського співчуття, просто доброго слова, що рука сама потяглася до телефона:

– Алло! Лесюню! Впізнала? Що ж, не буду багатий! Слухай, а ти досі працюєш із нерухомістю? Квартиру треба! Кому? Мені! Бажано біля мого офісу! Що? До тебе? А ти хіба сама?

Вийняв велику дорожню валізу і почав скидати туди все, що під руку траплялося. Не любив він цього пакування, та й що його пакувати? Завжди це Льона робила, писала якісь списки перед поїздками, потім по пунктах викреслювала вже складене. Пішов у ванну, згріб усе зі своєї полички у великий пакунок. Що ще? Костюми? Один на ньому, а решту теж на собі перевезе, щоб не пом’яти. Нічого. Він постійно тут маячітиме. Хай не думає, що як дозволив повернутися, то вона влаштує тут собі затишне гніздечко! Він навмисне приходитиме в найневідповідніші моменти! Не дай Боже, якщо когось заскочить! Їй Отелло дідом Морозом видасться! Нічого! Життя покаже, що чи, точніше, кого вона там знайшла і на що проміняла своє забезпечене щасливе існування!

Риби! Як же він без риб? Він без них не зможе! Доведеться когось із офісу попросити, щоб допомогли перевезти. Взяв валізу. А чого, власне, він повинен тікати, мов злодій (бо Льона втекла, бач, як у тому фільмі – «У ліжку з ворогом», можна подумати, що він монстр)? Прийде ввечері, ще раз гляне, чи нічого не забув. Може, вона сама йому захоче щось сказати? І чого, власне, йому відразу речі перетягувати? А як не сподобається в тієї Лесі? Ні, він сьогодні теж ночувати не прийде, як вона! А тоді видно буде! Завтра буде видно…

Розділ двадцять третій

Осінній бойкот…

Між тобою і мною

Семизначний код,

Який не по зубах мені.

Всі хочуть новин,

А я не знаю, де сховатись,

Я один

Відколи ти сказала «ні!»

Святослав Вакарчук. На лінії вогню

Пробігла вниз обидва золотоворітські ескалатори, вскочила в останню мить у двері, що вже після стандартного дикторського попередження (обережно! двері зачиняються!) таки справді почали зсуватися, плюхнулась на вільне місце, щоб відсапатися (лише на хвилину, бо треба було відразу й виходити, робити пересадку), і бічним зором зауважила, що час побачення невмолимо віддалився від неї аж на п’ятнадцять хвилин. А вона ж іще й не доїхала! Не добігла! І навіть не мала часу передзвонити і попередити, та й мобільний між станціями не мав сигналу.

А от учора вона попереджала! Вона попереджала Макса вчора, що може не встигнути на призначену годину, бо сьогодні саме той день, коли має вести дочку до музичної школи. Та він категорично заявив, що пізніше в нього не вийде. Не вийде ні пізніше, ні раніше, а саме на ту годину, коли вона конче має бути в іншому місці. І таки справді має, бо в неї – родина, яка диктує безліч обов’язків. І те, що Макс увесь час намагався відокремити її від цього, зробити з неї такий собі субстрат Альони у чистому вигляді – без жодних домішок-дітей, не обтяжену жодними іншими справами – цілком поглинуту стосунками з ним (спершу це навіть тішило) – зараз, після триваліших стосунків, окреслювало небезпечну трясовину інфантильного, якогось навіть дитинного егоїзму.

Метелик у сачку? Зловлений-висмикнутий із природного оточення і закритий у скляній банці, щоб ним милувалися? Тільки вона не метелик і навряд чи зможе жити під скляним ілюзорним ковпаком!

На домовленому місці його не було. Минуло вже майже півгодини. Пішов? Пішов. Може, ще не пізно наздогнати його, все пояснити? Мовляв, так вийшло! Просто збіг обставин! Набрала його номер. Не відповідає. Постояла ще зо п’ять хвилин і побрела назад до метро. Пискнула есемеска в сумочці. Ні, не може бути, щоб він пішов! Зараз він прийде по неї!

«Пішов обідати. Потім одразу на роботу. Бувай!»

Бувай? Оце і все? Після цього виснажливого марафону на підборах просто «бувай?». Та за кого він її має? Вона що, дівчинка? Він думає, що їй більше нічого робити, тільки за ним по всьому Києву бігати?

Сонце світило так само яскраво, як і хвилину тому, але веселий весняний день раптом збляк, ніби вигорів на сонці чи припав порохом, який устиг уже з’явитися на молодесенькому листі, ще не вмитому квітневим дощем. Ну, і куди тепер? Знову бігти? Бігти на роботу, хоч і відпросилася на годину (щось вона останнім часом частенько відпрошується, хоч би керівництво зглянулося на її «сімейні» – така зручна відмовка – обставини), зануритися в справи, не доходячи до суті, просто механічно щось відписувати?

Безкрила фея Еліна (з мультика, що його дуже любила дочка), з тією тільки відмінністю, що та анімаційна фея спершу була без крил, а потім їх отримала, а вона літала-шугала на крилах щастя (може, не варто було так високо підійматися?), а тепер ураз упала, навіть і не впала, а таки добряче гепнулася. Гепнулася? Не те слово! Ще й ґулю набила, і не одну! А може, то і не ґуля зовсім, а щось значно серйозніше? Забиття душі? Струс серця? Перелом кохання?

Щось гаряче скрапнуло на руку біля самого обличчя (ці поруччя у вагонах майже як турніки), по-зрадницькому поповзло щокою вниз. Цього тільки бракувало! Ловити на собі співчутливі погляди випадкових перехожих? Чи лякати їх чорно-маслянистими смужками туші, що пунктиром визначать ці маленькі траси непроханих сліз? Але жоден вольовий імператив сьогодні не спрацьовував! От просто не могла опанувати себе, хоч і звикла до суворого внутрішнього самоконтролю, чи це життя привчило її?

Боляче. Чому ж так боляче? Зрештою, хто він їй, а вона йому, щоб висувати якісь претензії-докори? Але навіть у таких стосунках, можливо, нетривких і одноденних, хотілося тепла, а не жорстокості! А може, він просто не вміє давати тепла, якого вона прагнула-шукала, і все, що міг, уже дав? Дав і – пішов. Просто розтанув на весняному сонечку, як останній сніг десь у холодному завулку, що виходить на тінистий північний бік?

Відчула, що просто фізично не зможе зараз піднятися в офіс, усміхатися до всіх, відповідати на якісь незначні й несуттєві запитання, які проте висмокчуть із неї рештки сил, просто імітувати розмову, вдавати, що все чудово – настрій суперовий! Так, у неї ще є півгодини. Сіла на лавицю в невеличкому скверику. Дістала люстерко. Туш попливла несильно, ці невеличкі патьоки зараз прибере хустинкою, і буде так, як і було. Добре, що він так одразу, по-чоловічому, розрубав цей міцний вузол (якийсь просто морський вузлище!), що утворився між ними. Вона б не змогла. Їй сил не вистачило би піти, спаливши за собою мости. Вона не змогла й не схотіла б цього зробити, хоч і знала, що так правильно, так має бути, так буде краще для всіх. А він зміг? Він зміг.

Дістала телефон, зайшла у вибрані контакти:

– Сергію Миколайовичу! Так, це я! В мене так склалися сімейні обставини, що сьогодні не встигну повернутися. Можна, я в суботу відпрацюю? Не треба? Зарахуєте за те відрядження? Дякую! Тоді до завтра!

Єдине бажання зараз – залізти в Інтернет чи, може, у Скайп? Зв’язатися з Ладою, терміново-невідкладно! В них там ніч, але вона почекає, коли Лада прокинеться. Ніхто, крім неї, більше не знає і не повинен дізнатися. Боже, так хочеться співчуття! Хай хоч хтось скаже їй сьогодні щось приємне!

Всі контури сьогоднішнього дня після обвалу – цунамі – вибуху, – саме такі визначення пасують до бурі її почуттів, хоч і стосуються зовсім іншого, – як у тумані, нечіткі й розмиті. Ніби крізь сон – забирала дітей, готувала вечерю, щось механічно перевіряла в зошитах, відповідала на їхні запитання, а голова, її голова жила окремим життям.

Здається, пішов дощ. Чи, може, це тільки здається, а ніякого дощу і, тим більше, зливи (судячи зі звуків) немає. Хіба на сьогодні обіцяли дощ? Може, й обіцяли. Останнім часом вона не цікавилася погодою.

О! Характерні викличні! Є контакт! Кинулася до комп’ютера, перечепилася об валізу (як вона її не завважила, стільки ж разів пробігла туди-сюди). Валіза? Що за валіза? Миттєво дійшов до свідомості красномовний жест чоловіка! А де ж він сам? І котра вже година? Глипнула на годинник, який безтурботно показував п’яту (мабуть, таки вечора, не ранку ж), хоча за вікном – уже темно. Чи ще темно? Все ясно: годинник спинився! Просто взяв і спинився, втомився відраховувати години їхнього розлагодженого життя, цього їхнього божевільного існування, що зійшло з рейок чи злетіло з котушок. Але, певно, вже пізно. Тиша в дитячій. Невже її дітлахи самі поснули?

Що? Її пояснення плутані й непослідовні? Чи, може, навпаки надто ясні й безжалісні, як сама правда?

– Ладо! Ну що ж ти мовчиш? Скажи вже хоч щось!

– Альонко! Цей чоловік абсолютно не вартий тебе! Його привабливість у його недоступності! Повір, якби він вирішив жити з тобою, все б швидко закінчилося! Тобі просто бракує чоловічої уваги й товариства. Потерпи трохи! Ти знову все це матимеш!

Так, Лада, безумовно, права! Їй треба було, щоб хтось оформив те, що вона відчувала, але не могла вербально і довершено озвучити. Всі ми женемося за ідеалом! Поки не наздогнали, здається, ось він і є! Але хто витримає статуарну позу живого пам’ятника при близькому спілкуванні?

У всьому права Лада! Справді, хто хоче, той дзвонить – стає на її місце, розуміє, співчуває, зрештою, просто відповідає на дзвінок. Так, він навряд чи подорослішає, бо не має в своєму житті обставин, які б стимулювали рух у цьому напрямку. Справді, в неї з ним спільне лише одне – любов до нього, прекрасного. Все так! Тут важко щось заперечити. Про все Лада подумала, але одного таки не врахувала, лише про одне не сказала і не дала інструкцій до дії: якщо він подзвонить (тобто повернеться) чи просто покличе її (телефоном чи сам, особисто) – вона прийде. Вона неодмінно прийде!

Розділ двадцять четвертий

Наші білі дні, ночі неземні,

З пам’яті не стерти!

Це зі мною вперше…

Забирай собі, подаруй собі

Моє дивне серце і кохай відверто.

АнтитілА. Моя дівчина

«А! Забув тобі сказати! Я продав твою машину! І брюліків-бірюліків можеш теж не шукати! Все продав! Сам купив – сам і продав!» – у голові вертілися ці, кинуті їй в обличчя, слова (слова-кинджали, що певно й мітко влучають у ціль), навіть не кинуті, а видихнуті – між іншим – ніби все так і має бути: «Я продав твою машину, я викинув твої прикраси, я наступив на тебе (пробач!) і розчавив – я зіпсував тобі життя, я маю на це повне право!». Він стояв біля дверей діловито застібаючи якісь кишені на валізі, що, роздуті від чогось об’ємного, ніяк не хотіли піддаватися:

– А! Іще одне! Ти не думай, що ти тут житимеш! Я це житло розміняю! Чи продам! Ще не вирішив. Зроблю, як мені буде вигідніше!

Злочин і кара? Злочин і кара. Ну так, усе правильно, все справедливо… Все в цьому світі обраховано з математичною точністю, і за все, за найменшу йоту щастя, за життєвий промах, за звичайну похибку чи болючу помилку буде виставлено справедливий, безсторонній рахунок: що заробив – те і маєш. Нічого ніколи не мине безслідно. Ні для кого. А взагалі, звісно ж, його правда. Та й не потрібно їй нічого! Яка вже з того всього користь?

Провела ганчіркою по піаніно, змітаючи серйозний, майже завтовшки з палець шар пороху. Але навіть це прибирання: викидання якихось запліснявілих недоїдків із холодильника, перепирання білизни, миття підлоги і вікон, перепаковування речей і шаф (ці такі нелюбі раніше заняття) – навіть це давало тепер якусь незбагненну насолоду. Почуття дому (щось таке на кшталт «мій дім – моя фортеця») навіть не в сенсі цього трикімнатного комфортабельного помешкання, а як відчуття свого куточка, прихистку, такої собі мушлі, в якій можна зручно заховатися від усіх і перечекати, перележати негоду. Діти розбрелися по кімнатах у своїх справах. Усі живі-здорові, сонечко світить надворі. Може, це і є щастя? Є дім (хай і тимчасовий, хоча й не вірилося, що ось продасться, і вже якась інша родина тут житиме, і чужі діти розноситимуть свій сміх між цих колись найрідніших для них, для неї стін!), є діти, а решта – було-загуло і, мабуть, уже не повернеться.

Не повернеться? Про чоловіка якось і не думала останнім часом. Навіть зраділа (аж сама здивувалася), що він пішов. Невже вона його розлюбила? Він був так само рідним, як і колись, і кожен його біль (навіть від урізаної пучки) відлунював у ній так, ніби нервові клітини його тіла тісно переплелися-зрослися з її власними. Мабуть, події останнього півріччя зруйнували щось крихке і неповторне, що існує в усіх стосунках і якщо зникає, то вже не відновлюється.

Це було навіть не розчарування! Ні! Вона давно вже звикла й змирилася з чоловіковою недосконалістю. Це, певно, була втрата довіри. Все просто: якщо довіру втрачено, її вже не повернеш. Немає і не буде.

А Макс? Чи буде Макс у її житті? Чи справді він потрібен їй у її і без того досить непростому й необлаштованому існуванні? Вони різні? Вони неймовірно різні! Зовсім як оті лебідь і щука, що впряглися в один і той самий віз (невже цей віз – кохання?), але зрушити його не здатні, радше розтрощити (і то що швидше, то краще) цими своїми потугами.

Образа на Макса минулася. Майже відразу. Вже наступного дня вона й не сердилася. Але пауза затяглася: він не дзвонив – вона теж не дзвонила, він не писав – вона теж не писала. Обрив електромережі, знеструмлення почуттів…

Тепер, із майже чотириденної відстані, дедалі очевиднішою була його невпевненість у собі, старанно замаскована гонором – гордощами – пихою, а насподі, під цим, – маленький закомплексований хлопчик, якому для самооцінки просто необхідно, щоб хтось біг за ним услід. Просто якийсь дитячий егоїзм (а може, він іще й справді не виріс і поки що не знайшлося тієї, заради якої треба було б подорослішати?). Оте його запитально-ствердне «я – тобі – не – потрібен» повсякчас крутилося в голові. Чому він узагалі так подумав, сказав?

Часто раніше думала, що її чоловік занадто самовпевнений (це завжди лякало) і як би добре було відчахнути маленьку частку його єства з тими самими молекулами – генами – клітинами – ДНК тієї самої самовпевненої віри в себе та й виготовити профілактичне щеплення для всіх слабкодухих – легковірних – безхребетних – інтровертивно-інертних – полохливо-закляклих! Отаке щеплення зробити б Максу! Щоб не сумнівався в собі й інших, щоб вірив у неї, в її щирість!

Він не повірив її почуттям… Не повірив лише тому, що засумнівався – чи справді потрібен їй такий, як є, що в нього (саме у нього) можна по-справжньому закохатися?

Чи питання і не стояло так: вона і її почуття? А просто випадкова – на вечір – а зранку вже й імені не згадати? Хотілося кричати від самої такої думки! Ні, він – не такий! Не такий він! Це точно!

Залізла в Інтернет. Хоч на віртуального Макса поглянути, якщо в реалі вже зась! Так, ось останній його запис (це коли, позавчора?): «Гуляв із псом і знайшов на смітнику трьох іще сліпих, мабуть, новонароджених кошенят. І що за люди в нас?! Довелося завести їх на Птичку. Заплатив, щоб забрали. Сподіваюся, в усіх трьох будуть чудові нові господарі!». Фото трьох сліпеньких порятованих котусиків докладалося до публікації. Десятки зо два захоплених відгуків зворушених панянок! Щедрі обіцянки дописувачок подарувати мішок корму благородному собаці (це він привів господаря на місце злочину), стримано-манірні відписи Макса – атмосфера невимушеного спілкування і жодного натяку на душевне сум’яття. Життя триває? Життя триває.

Що ж, нічого особливого й не сталося. Банальна Love Story з банальним і прогнозованим (тільки не думалось, що the end прийде так швидко) кінцем. Кошенят він жаліє, а людей (живих, із емоціями й переживаннями)? Але його вчинком не можна було не захоплюватися. Справді, небагато її знайомих (та й вона теж) учинили б так само за подібної ситуації. Може, й собі висловити щире захоплення рятівником кошенят? Написати, який він мужній лицар! А він відповість у своїй звичній лаконічній манері щось на кшталт: «Дякую! Втішений!». І тоді вона кине ще якусь репліку і врешті-решт цей словесний пінґ-понґ завершиться на двадцятому поверсі?

Згорнула його сторінку. Хай усе буде як буде! Покладеться цього разу на втручання вищих сил. Хай попрацюють на її благо (чи, може, все ж на шкоду?) і все розв’яжуть своїм безпосереднім втручанням! Недарма ж давні греки так любили завершувати вистави цим раптовим втручанням deus ex machina – ось спускається з рукотворного неба до античного амфітеатру божество, вказує перстом на героїв і проголошує свою священну волю. І все. Усе з’ясовано і вирішено – жодних моральних тортур і переважувань, відміряна порція щастя на золотій тарілочці. Бо справді, ці котурни гордощів, ці маски незворушної беземоційності не дають і не дадуть зійтися! Це вимірювання: хто кому перший має подзвонити-написати – це шлях у нікуди, політ на планету розбитих сердець.

Підійшла до дзеркала. Зловила своє відображення. Волосся відросло. Довге, аж за плечі. Не стригтиметься! Не буде (хоч і жарко влітку з таким довгим)! Аж до осені. А восени зістриже. Нащо воно їй тоді – під шапкою і без Максового кохання?

Розділ двадцять п’ятий

Ну от і все – як у п’ятому класі:

я боюсь підійти і три слова сказати,

так ніби губи заклеїли скотчем,

а всередині током по серцю «коротить».

АнтитілА. Ів Кусто

Незвичний холод сьогоднішньої ночі (досить несподіваний, як на кінець квітня) скував тонкою непомітною кригою калюжі від недавнього дощу. Чому природа так немилосердно чинить зі своїми ж творіннями, з власними дітьми? Он перші ніжні листочки перехнябленими клаптиками звисають із гілочок – їм теж холодно! Вони теж хочуть тепла і любові! І він? І він. Він також! Макс підняв комір легенького плаща (сьогодні можна було й тепліше вдягнутися): не готувався він до того, що доведеться тут стирчати до лиха!

Знову не спав до четвертої, все сидів у вітальні біля комп’ютера, боявся йти в спальню, до цього самотнього ліжка, на якому знову мучитиметься безсонням, марно чекаючи сну. Самому дивно. Звик уже до того, що жінкам важко пройти повз нього. Чи доля в нього така, чи, може, покликання? Звик до жіночої уваги. І звик до того, що всі приходять, щоби піти: він нікого не тримав і не затримував, тому що обов’язково знайдеться інша, наступна, цікава, нова. Думав, так буде й цього разу. Пішов не замислюючись, бо був певен: побіжить за ним. Не побігла. Не побігла? Воно й на краще: так здалося тоді – без сцен і дорікань, дзвінків і переслідувань. Однак вона – не та, з ким можна мати щось серйозне й тривале.

Коло звужувалося. Оці всі роки (де тільки вони й взялися?) – зафіксовані в паспорті, відраховані банальними й непотрібними свічками на святкових тортах – лягали тяжким баластом на самоусвідомлення… бо ж так хотілося-прагнулося бути-залишатися молодим! Завжди!

Всі університетські, й не лише університетські, друзі вже давно поодружувалися, пообростали дітьми – тещами – квартирами – машинами – якимись дачками – земельними ділянками – клопотами – турботами – безкінечною роботою без відпочинку! А він на їхньому тлі (не розгодований домашніми котлетками) видавався значно молодшим, привабливішим, вільнішим…

Неодружений, бо ще не дозрів, не визначився, не знайшов, не встиг, не захотів, не повівся, не впіймався, не одурився, не знадився, не захопився ніким аж так, щоб бути певним за себе/за неї на все подальше (їхнє спільне – їхнє спільне? який жах!) життя.

Захотів – полетів у Барселону! Захотів – на «Чайку» стрибати з парашутом! Захотів десь розважитися – теж, будь ласка! І ніхто не нависає, не стоїть над душею, не контролює, не вимагає звіту, не перевіряє, не зіставляє фактів, загалом не наважується вказати, де – коли – з ким йому бачитися-спілкуватися!

Був, щоправда, й інший бік у цієї принадливої медалі. Час. Він невблаганно й суворо, як непідкупний і страшний у своїй принциповій невідступності прокурор, відраховував години, знай рухаючись уперед. Контингент улюблених нічних клубів помітно молодшав… Його жарти й приколи цим новим молодим відвідувачам (точніше, відвідувачкам) не здавалися смішними (йому, правду кажучи, теж було з ними не надто цікаво), і дедалі менше людей (серед друзів-знайомих) лишалося вільними для гулянок і просто – щоб підтримати компанію.

Кожен рік привносив нові й нові втрати (як на лінії фронту): то той зник за дверима РАГСу, то інший безвісти пропав, а знайшовся вже невільним.

Так само і з жінками… Ті, з якими він зустрічався ще в студентські роки, несподівано випливали з глибин соцмереж, обіймаючи власних дітей майже такого самого зросту! Пізніші (періоду «від двадцяти до тридцяти») – теж були майже всі щасливо пошлюблені. Хто залишався? З кого було обирати? Переходити на заміжніх, таких, як ця Альона?

Тоді й з’явилася Кіра. Ідеальна претендентка на роль дружини. Не юна, але й не його ровесниця – молодша на чотири роки (цілком розумна й прийнятна різниця), з родини відомого політика (рідна племінниця – це не сьома вода на киселі, та і її тато теж був не остання людина), розумна, освічена, а найголовніше, просто красуня, майже модель! Усі радили, надто – його батьки, які досі в таких справах зберігали нейтралітет, одружуватися. Він і сам розумів, що кращої годі й шукати. Але чи він занадто довго жив сам-один і вже так звик, чи проступив отой його споконвічний страх помилитися-прорахуватися, та зробити цей остаточний крок – чомусь не міг.

Коли після неймовірних зусиль із її боку погодився жити з нею разом, першою ж його вимогою стало: «Ніщо не має змінитися в моєму житті! Все має бути так, як було!». І Кіра це прийняла. Тихо розчинилася в його побуті: гуляти з собакою (чим не перевірка почуттів, тим більше він іноді справді не може) – прибирати й прати – готувати (але таки готувати, а не просто куховарити) – покірливо витримувати його поганий настрій – а головне, не заважати жити так, як йому хочеться! Її поступливість подобалась і дратувала водночас. Зрозуміло було, що якусь іншу – яскраво-артистичну чи темпераментну, так би мовити, «з характером» – він просто б не пустив на свою територію (Кіра з цієї точки зору була просто ідеальна!), але чомусь тягло (інколи навіть у Кіриній присутності) до тих, перших…

Його все влаштовувало. Її ніби теж. До чого ж тоді ці дурні істерики щодо штампу в паспорті? Він би став її дужче кохати? Навряд чи… І коли через усе це виникло помітне напруження, Кіра (все-таки вона розумниця!) вибила в тата якесь стажування і поїхала на місяць у Швейцарію. Позавчора повернулася, але поки що до батьків, щоби відпочити з дороги і не заважати йому завершити проект (така була офіційна версія). Чекала від нього цього вирішального кроку? Чекала.

Може, пора було нарешті зважитися? Остаточно й невідворотно подорослішати? Відмовитися від своєї такої зручної інфантильності (життєвої позиції і життєвого вибору водночас)? Але тут так недоречно познайомився з Альоною! Не думав, що ще здатен так захоплюватися! А головне, все якось відразу пішло не за планом, виломилося за рамки банального адюльтеру! Все могло бути так просто! Нащо було ускладнювати? Лізти в душу?

Це все вона! Якась демонстрація моральних принципів! Копирсання в собі! Кому це потрібно? Так – то «так», ні – то «ні»! Вона його зачепила! Вивела з рівноваги! Нагадала щось давно забуте й відкинуте, щось, що мирно спочивало, поховане насподі душі. Ніби не з цього століття! Наче щойно з інституту шляхетних панянок!

Це все вона! Це вона не хоче його відпускати, тримає в полоні, з’являється в снах (якщо ці короткі двогодинні дрімання можна назвати сном), лізе в думки! Образилася (ти ба яка ніжна)! Образилася, що пішов, не відповідав на дзвінки, за те дурне повідомлення…

Він, може, теж образився на те, що більше не передзвонювала, не писала, не озивалася! Теж іще Снігова королева – Принцеса на горошині (чи на гордині) – Несміяна недоторкана! Ціни собі скласти не може! Та він теж не хлопчик на побігеньках! Не стрибатиме під її дудку! Хай іде, якщо хоче, ніхто її не буде тримати!

Другий тиждень уже минав, відколи вони посварилися (хоча ніхто наче й не сварився), а його так тягнуло… до неї!

Його тягнуло? Його тягнуло. Але першому миритися? Перепрошувати? Ніколи цього не робив, просто не вмів, та й пізно вже було вчитися (себе не переробиш).

Приходив учора в обід в її офісний центр. Як дурень, простояв на прохідній біля входу. Не вийшла. Не обідала чи що? Що вона думає? Що відчуває? Може, вже давно помирилися з чоловіком (повернулася ж у їхнє спільне помешкання), а як зустріне, то лише посміється з нього? А він геть і не до неї приходив! У нього документи. Важливі. Їх не можна водію доручити. Треба особисто завезти й усе підписати!

Сьогодні вирішив чекати біля входу знадвору (бо там камери всередині, охорона: хтозна, що вони подумають). Вже минуло п’ятнадцять хвилин. Невже й сьогодні не вийде? Чому серце закалатало, мов шалене? Невже? Вона? Всміхається. Побачила його. Можна все пробачити за саму цю її усмішку!

Побачила його! Заскочена зненацька, навіть кинулася бігти. Тільки от він її не помітив чи що? Закрив на ходу якусь течку і попрямував до машини.

– Максе!

Не чує? Не чує. Що ж кричати – щоб ці охочі до новин офісні служаки повивертали собі шиї? Пострибала через сходинки вниз, помчала доріжкою, якою щойно ішов він, підбігла до машини.

– Максе!

Затарабанила у вікно. Відчинив дверцята. Холодний непривітний погляд (дякую, що не сказав: «Чого тобі?»). Ні! Блакитний прекрасний погляд:

– Привіт! Як життя?

Не сказала, але подумала (подумала, що, може, приходив до неї? хоча навряд чи), та вголос – щось зовсім інше:

– Побачила тебе і так зраділа! Давно не бачилися! Я так скучила!

Враз потеплілий погляд. Чи це тільки здалося? Пауза? Пауза, нічим не заповнена прогалина…

– Ти помітив, що зацвіли перші тюльпани? Завтра відкривається виставка…

– Ти запрошуєш?

– А ти погодишся?

Повітря відчутно потепліло, прогріте несподівано яскравим сонечком, що раптом з’явилося з-за хмар. Тоненька крига калюж скресла – ніби й не було її зовсім. А може, і справді не було, а лише здалося? Весь цей холод просто привидівся? Весь цей холод просто привидівся…

Розділ двадцять шостий

Не цілуй, не цілуй, не цілуй,

коли не любиш!

Ти ж на ранок усе забудеш,

ти все забудеш…

ТІК. Не цілуй

Холоне вже вкотре підігрітий чайник. Забуті білі чашки зі звислими на довгих ниточках жовтими етикетками безпорадно стоять посеред столу – між ним і нею, не здатні заповнити холодної порожнечі, наситити теплом близьку прохолоду весняної ночі. Пити не хочеться? Пити хочеться! Горло пересохло і піднебіння, в якому застрягли так і не вимовлені задерев’янілим язиком слова.

Важка гнітюча тиша. І тільки крізь розчинене вікно долітає тужливий гудок переведеного на літній розклад нічного потяга. Чому кричить він так сумовито, адже там, десь у причеплених до нього вагонах, перші відпочивальники – весела, безжурна публіка? А завтра він буде біля моря, де сліпучо-білі чайки імітуватимуть його звуки, старанно видивляючи свою здобич між хвиль.

Вона одноманітно і механічно розправляє і розправляє невидимі заломи на білій скатертині. Він просто дивиться у вікно за її спиною – крізь неї, не помічаючи (не помічаючи?) ні її обличчя, ні його виразу… Чому прийшов? Без попередження. Без дзвінка. Без запросин. Так, ніби повернувся з роботи. Так, ніби й не було цього майже піврічного окремого існування.

Зелене і велике, мов штучне, яблуко, яке котресь із дітей виклало з холодильника, помило, а безжурно схрумати, відкушуючи кусник за кусником, забуло… Може, це воно і є – цей споконвічний плід розбрату й спокуси? І це через нього перших людей вигнали з раю? І завдяки йому посварилися пресвітлі богині й упала Троя? І їхня родина затріщала по швах і розлетілася на два великі уламки, які колись були одним злютованим цілим? Ні! Цей генетичний ядучо-зелений мутант ні в чому не винен! Він навіть надгнити не може, й черва його ніяка не візьме! Він – неприродний витвір, штучно наділений солоденьким смаком і невизначеним ароматом, навіть собі ради дати не може, якось уплинути на чуже високоінтелектуальне життя й поготів…

– Ти знаєш, я давно тобі хотів сказати…

Як недоречно перервав йому мову цей котячий вереск! Ну справді! Березень давно минув, минув і квітень, ось уже й травень добігає кінця. Та й вуличних приблудних котів у їхньому респектабельному спальному районі майже немає! Це просто якась містична проява! Нічна мара!

– Я знаю все, що ти хочеш мені сказати, – не сказала, але подумала…

Не зараз! Це тепер непотрібно! Колись – у болючому січні, нестерпному лютому, сльозливому березні – так от колись вона б усе віддала за ці слова, за одне-єдине слово «повернися!». Але їй так старанно демонстрували – зверхньо й жорстоко – її ж таки власну непотрібність і недоречність, що ці ролі, спершу виконувані невміло, ніби на пробу, а може, навмисно й показово, щоб налякати й уразити опонента, міцно приросли до них – не віддереш! Страшна і невідворотна несвоєчасність, яка відчувалася майже фізично.

Не лише несвоєчасно й запізно, але й страшенно недоречно… Його вечірній прихід, що зруйнував усі плани, – це якась дешева і затягнута мізансцена…

Весь божевільний травень! Травень із Максом! Цей смак побачень із ним, заборонених, уривками, з домішкою екшену, з великим і неозорим, як море, почуттям провини (так що й не знати, чого більше було – несамовитого щастя чи безмежного горя). І раптом – його сестра з офіційним візитом (такий собі артобстріл): як ви там, мовляв, біднесенькі, поживаєте? А потім свекруха «попросилася» відвідати онуків. Її великі, досі гарні очі в облямівці перших зморщок, випромінювали живий відчай. Цей благальий погляд розказав значно більше, власне, став емоційним підтекстом до скупої інформації про виразку шлунку, яку діагностували в її сина. Вона ні про що не просила, нічого не випитувала. Просто сиділа й дивилася, не зводячи очей з Альони, ксерокопіюючи кожну її рису-думку, відбиту на обличчі чи озвучену жестом.

І тоді вже прийшло усвідомлення, що все – кінець – третій дзвінок – закінчення перерви чи то вакацій – сутінки після сонячного дня – темрява ночі. Якась незрима, але майже фізично відчутна парадигма її життя, з якої, здавалося, вона вирвалася, засмоктувала її назад, невпинно, невідворотно…

Вона чекала чогось такого, навіть не так, вона була готова до цього – випадкової зустрічі – зумисного вторгнення – продовження сімейного життя – поновлення Status quo, чи пак світової рівноваги…

Устала й зачинила вікно. Холодне повітря знадвору. Холодне повітря знадвору? В травні?

– Тобі холодно?

Відчула спиною його погляд, доданий до слів, як колись. Як колись? Як тоді, коли все ще тільки починалося, коли щоранку на столі чекав новий букет і кожен день, що минув нарізно, був ніби рік? Це було? Це було.

– Тобі холодно? – сказав чи саме вирвалося, а хотів сказати зовсім не те й не так, а просто підійти і обійняти ці вузенькі, такі рідні плечі, а потім покласти на стіл два заброньовані тури (вона так мріяла про Шрі-Ланку, а він усе відкладав: не хотілося, часу не було, не актуально та й дорого, зрештою) – тільки вписати дату вильоту.

– Мені не холодно, – відповіла майже механічно (знаєш, просто душа замерзла на цьому життєвому протязі, просто руки схололи, а вуста закрижаніли, так що й язиком важко ворухнути, а ще дуже соромно, навіть в очі тобі несила дивитися!), а сама все не відходила від вікна, видивляючись щось на порожній нічній вулиці.

– Ти могла б сісти?

Якось важко розмовляти зі спиною, взагалі дуже непросто, майже неможливо оформити вербально все те, що передумалося-переболілося останніми місяцями. От як сказати їй, що вона єдина, що за всіма цими ногами – зачісками – усмішками він нічого не побачив, не знайшов для себе? Чому він має казати, що безмежно сумував без неї? Це все слабкість! От раніше вона сама чудово виходила з таких ситуацій! І рота не треба було відкривати, лише мугикати в потрібний момент, кивати, просто погоджуватися. Зрештою, він прийшов – цього достатньо.

– Сядь, нам треба поговорити.

Чому її погляд такий відчужений, про що вона думає, не взагалі, а саме тепер, у цей конкретний момент?

– Ти хочеш повернутися? – нарешті промовила те, чого він не міг вичавити з себе весь вечір. Накрила своїми малими беззахисними його важкі, покладені одна на одну долоні, і він лише тепер помітив, що на тому її пальці, де мала бути, де була колись обручка, вже і білого сліду немає – слабенького знаку її колишньої присутності. А його власна обручка сяяла біло-жовтим золотом, уп’ялася в палець (чи, може, в душу?) – носив, не помічаючи, не відчуваючи її ваги (або й сенсу), так, ніби народився-зрісся з нею.

Ти хочеш повернутися?! То чому просто не сказати цього, не зробити? Мовчиш. Дивишся в стіл. А ці думки – про тебе, про мене, про нас (чи це «нас» узагалі можливе?) – зависли в повітрі, такому густому від невисловленого – несказаного – невимовленого – прихованого десь глибоко насподі (але хіба від себе самого втаїш?).

Зняв піджак, діловито (а може, по-домашньому?) повісив його на вільний вішак у шафу, стягнув краватку, взявся за верхній ґудзик сорочки і крадькома глипнув на неї – а що як? Що, як прожене різким поглядом – рухом – словом? І все це невисловлене, ця нібито мовчазна згода, це прийняття – все це йому здалося (він просто побачив те, що хотів побачити, почув між її скупими словами те, чого прагнув почути)? Але ні. Вона ніби вся заглибилася в себе, прибираючи посуд зі столу. Ось згасло на кухні світло. Задзюрчала вода у ванній. І раптом тихо й несміло (він навіть не відразу збагнув, що то) десь у коридорі заграла мелодія мобільного. Її мобільного? Її мобільного! Хто міг дзвонити о другій ночі? Хто міг дзвонити їй о другій ночі? Номер не визначено? Ага! Отже, номер не визначено? А якщо він зараз відповість цьому загадковому абоненту?

– Алло! Алло! Алло! – і ще голосніше – Алло!!!

Мовчання? Мовчання! Затих шум води (просто фізично відчув, що вона щось почула і дослухається, сторожко, настрахано), і він навшпиньках, мов тінь тіней, прокрався до спальні і ліг на своїй половині ліжка…

Місто спало. Десь там, за вікнами, місто спало. І чітко окреслені контури мостів, перекинутих через гігантську ріку, відбивалися в атраменті її вод, відсвічувалися пунктирами вогників, затемнювали і без того важку й непроглядну темінь хвиль під собою. І ця темна, ще холодна вода не була нездоланною перепоною, бо існували мости. Існували мости…

Довго була у ванній, ще довше стояла під дверима спальні, шукаючи (начебто) щось важливе (може, нічний крем?) у шухлядках комода. Потім знову повернулася до кухні, налила води. Задивилася на ці безкінечні (з висоти) парковки-пасовиська за вікном. На них рівними рядами спочивали чотириколісні друзі, лискучі боки яких відбивали ліхтарне сяйво вперемішку з тьмяним, місячним, непотрібним і недоречним тут, у цьому урбаністичному зоопарку. Бо всі ці автівки справді нагадували великих і малих гіпопотамів (підліткового віку чи й зовсім малюків), що ліниво розляглися і задрімали в симетричному порядку, очікуючи на ранок нового дня.

Потім, коли вона таки наважилася зайти до спальні, він уже спав, умостившись ницьма і повернувши голову до неї. Лягла й накрила його відкинуту руку своєю…

Розділ двадцять сьомий

Ой верше, мій верше,

Мій зелений верше.

Юж мі так не буде,

Юж мі так не буде,

Як… як било перше…

Українська народна пісня

«Знаєш, так буває… Так буває в житті. Може, так буває в осінній сльотавий вечір, більше схожий на глупу ніч без зірок, коли холодно й вогко, і колючий вітер оскаженіло зривається на перехожих, як добре натренований пес…

А може, так буває, коли в довгому білому казенному коридорі з’являється давно очікувана постать лікаря. Вона, ця постать, наближається, знімає втомленим рухом маску з обличчя, не просто біло-блакитну стерилізовану пов’язку, а службову машкару сухої діловитості, і намагається знайти слова співчуття до рідних чи близьких, які просиділи страшні, непритомні години тут і ще мають надію, якій теж судилося померти. І безжально відтяти надію мусить ця-таки постать у білому (бо ж страшний зміст того, що сталося, дійде до присутніх не відразу: спершу до них наблизяться слова чи, може, вони наблизяться до слів – будуть чути їх і не розуміти, спостерігати, але не відчувати)…

Мабуть, у такі моменти і зринає оте цілком доречне «так буває», а вслід за ним «так треба»…

І ще знаєш, я зрозуміла, що ніщо в цьому житті не відбувається згідно з нашими бажаннями. Лише всупереч нашим сподіванням, але так, як хочеться – прагнеться – мріється – ніколи.

Я хотіла змінити своє життя – переписати цей пульсуючий життєпис – зробити нову викрійку власної долі – сім разів відміряти собі нове й одним акуратним рухом ампутувати старе – напророчити і втілити – змінити траєкторію польоту – виїхати на постійне прожиття в країну щастя… Може, я щось не так робила? Бо так і не наблизилася до тієї умовно-позірної лінії кордону, перетнувши яку починаєш жити «новим життям»?

Від себе не втекти? Чи не втекти від власної долі – карми, що нависла брилою, а може, вже впала, заваливши єдиний прохід уперед? Біг по колу? Біг по колу – по спіралі – стрибки по граблях (а що! такий новий суто український вид спорту!).

Я маю відпустити Макса! Я маю його відпустити… Я маю відпустити Макса? Але я не хочу, не можу його відпускати! Я поділяю всі твої думки, погоджуюся з усім, що ти мені писала, що говорила, Ладо! Знаю, що він недосконалий, відчуваю всі його недоліки, як свої власні, але, знаєш, попри все він виявився саме тим, кого я завжди хотіла, яким снила, про якого мріяла! Він прийшов, і я зрозуміла, що це він!

Я маю відпустити Макса. Його кохання – це дар мені. І жодних побутових домішок. Їх не може бути. Їх просто не існує в його ідеальному світі. Жодного спільно-комфортного проживання. Ніяких розмов про найближче майбутнє. Немає спільних планів, як не існує спільного й офіційно визнаного «ми». Може, ця невагомість почуттів і становить той неповторний чар, і породжує той наркотичний ефект і однозначну залежність від нього?

Вчора, гуляючи зоопарком (ідилічне видовище – тато, мама і двійко малюків), я раптом усе збагнула! Це просто було якесь осяяння: Макс не створений для блаженства! Як пушкінський герой, а може, байронівський? Хтозна. Намагатися впрягти його в сімейний віз – те саме, що переробляти якусь спортивну «купешку» на сімейний мінівен: технічно, може, і вдасться, от тільки нащо?

Чому хочеться вічної любові від тих, хто не здатен на стосунки, довші за миттєвість? Це закон? Це закон. Дивний закон ще дивнішої закономірності…

Щасливі всі: мої і його батьки, наші діти, всі родичі і знайомі, навіть сусіди. Навіть у нього цілком задоволений вигляд. Чому ж я така нещасна?

Реанімація родини? Хіба можна реанімувати те, чого вже не існує? Ці фальшиві фрази, як завчені ролі, що промовляються самі за себе, бо – так треба, так має бути, бо це вписується в суспільну парадигму? А як долучити до цієї-таки парадигми руду Лариску, що фурією вдерлася минулої суботи?

Шуба. Все через шубу, якої не було. А може, шуба ні до чого? Просто Лара вирішила всім повідомити, що вона тут жила і навіть пам’ятає, де складені рушники та білизна?

Виявляється, почуття провини вимірюється в грошовому еквіваленті. Можна віддати гроші за шубу і нарешті випхати Лару геть. Можна скупити іграшковий магазин для дітей і ювелірний – для дружини. А довіру? В якій валюті заплатити за операцію з її відновлення?

Я й забула, поки оповідала все це, що мушу відпустити Макса, маю сказати йому, але як це зробити? Знаєш, було б добре, якби він сам, з будь-яких мотивів (зрештою, це не має жодного значення – розлюбив сам чи тебе розлюбили), пішов би від мене, пішов би перший, не озираючись, не згадуючи, не пишучи, не дзвонячи, не приходячи, пішов би так, ніби нічого й не було. Ніби нічого ніколи не було…

Ти не дивуйся, я стерла всі наші розмови, знищила всі твої листи й отримані файли, вичистила майже під нуль пам’ять домашнього комп’ютера. Писатиму тобі з робочого. По скайпу теж поки що не треба дзвонити. З твоєю квартирою все добре – була там позавчора, все перевірила, трохи позмітала порохняву з книжок, а фікус, фікус я забрала ще раніше, з ним теж усе гаразд!

Я, мабуть, вже морально готова до того, що маю відпустити Макса. Єдине, до чого я не готова і не знаю, чи зможу підготуватися – це жити після того, як я його відпущу…

Я не знаю, як мені без нього жити, бо я… я його кохаю…»

Розділ двадцять восьмий

Там, там, там, тільки там,

де нас нема – там не падає зима.

Тільки там, тільки там,

де нас нема – з неба!

Океан Ельзи. Тільки там, де нас нема

Тихо заграв десь під купою одягу телефон. Відповісти? Саме зараз? Та вимикати теж не можна. Їй не можна. Тепер не можна. Хоч би ввімкнула режим «без звуку»… В цьому нескінченному хитросплетінні тем і мотивів, основним завданням якого було вирватися з дому бодай на кілька годин (яке щастя, що саме сьогодні відбувається щорічна зустріч однокурсників), такі деталі, як повна шумоізоляція і мобільна недосяжність, якось відійшли на другий план.

Крізь напіврозсунуті фіранки струменіло нетипово блакитне, як на травень, небо, розкреслене світлою літаковою смужечкою, що зникала очевидно майже на очах. Щасливці, які відірвалися разом із цим крихітним літачком від землі, через декілька годин будуть за тисячі кілометрів звідси… Куди летять вони перелітними птахами? В незнаний теплий вирій, де немає ні турбот, ні жалю, ні зітхання?

Макс теж спостеріг цю лінію перельоту.

– Ледь не забув. Ось, хотів тобі показати.

Заскочив назад у ліжко і почав показувати на телефоні записи останнього парашутного стрибка. Слухала і не чула його оповіді, пересипаної технічними деталями. Який же він дітвак! Ні, він не хвалиться, йому це справді потрібно комусь переповісти, поділитися враженнями з кимсь близьким і рідним.

На незнайомих словах, термінах, якими Макс сипав, забувши, що вона не розуміє більшості з них – майже не акцентувала уваги. Їй просто хотілося запам’ятати цю мить – ось він, гарний, коханий, сяє від захоплення, мов хлопчак, однією рукою притискає її голову до себе, а іншою вправно ковзає по екрану, переміщуючи картинки. Але все це має скінчитися! Вона ще не сказала, але вже, здається, пора. Так, пора…

Чому він спохмурнів, ніби прочитавши її думки чи раптово побачивши їхнє майбутнє?

– Ти знаєш, маю тобі щось сказати…

Сів на ліжку, відвернувся до вікна. Невже? Невже він перший скаже те, з чим вона так довго зволікала – відтерміновувала – відкладала?

– Я їду в Сінгапур. Буду третім секретарем у посольстві. Це надовго. На три, а може, й на чотири роки.

Вона мовчки дивилася на його напівпрофіль, а він усе говорив про свої почуття, про безвихідь матеріальну і кар’єрну (не все ж йому тинятися по найманих квартирах, вже пора власне житло мати, та й помічником депутата вже якось несолідно бути). Розповідав про розчарування Україною (дуже коротко й натяками – вона не раз помічала, що це табуйована тема і він її завжди старанно намагається оминути, за винятком небагатьох моментів; може, зараз був саме такий випадок?). Знову згадував, як мріяли в Польщі про нове життя на Батьківщині, як потім повернулися в перші роки незалежності, як сподівалися, вірили…

– Та я приїду скоро! Може, навіть на Різдво вдасться вирватися! До того ж є Інтернет…

Про що він? Невже планує підтримувати з нею стосунки? А як же дипломатична репутація? Чи це він каже для проформи, щоб уникнути скандалу? Може, він думає, що вона від цієї звістки закатає істерику?

– Знаєш, іще одне… я не знаю, як ти до цього поставишся… мабуть, негативно… але ти мусиш знати… там така умова… ну, розумієш, дипломати мають бути одружені, інакше не пустять… одним словом, я одружуюся з Кірою…

І нічого. І серце не зупинилося. Просто вмить постать чоловіка біля неї, ніби віддалилася на сотні кілометрів. Немов він уже був там, в Азії, десь біля екватора. Ні сіло ні впало спливло в пам’яті: «В бананово-лимонном Сингапуре, в бури-и-и, когда поет и плачет океа-а-ан, и гонит в ослепительной лазури-и-и птиц дальний караван… в бананово-лимонном Сингапуре, в бури-и-и, когда у Вас на сердце тишина, Вы, брови темно-синие нахмурив, тоскуете одна-а-а». Це Вертинський? Це – Вертинський. Так, безперечно, Вертинський… У бабусі була платівка… Чому вона зараз думає про це? А про що їй думати? Про що їй тепер іще думати?

– Що? Такий я тобі не потрібен? Тепер уже не потрібен? Взяла, що хотіла, а тепер повернешся до чоловіка?

Забігав по кімнаті, на ходу натягуючи одяг, не попадаючи руками в рукави. Треба було вставати, одягатися і йти, а краще – бігти якнайшвидше і якнайдалі! Тільки б не заплакати! Принаймні не тут і не зараз!

Кинув сорочку, яку так і не вдягнув, сів біля неї.

– Чому ти мовчиш? Скажи хоч щось!

Подивилася йому просто в очі. Який він гарний! Дуже гарний! Хоч би надивитися востаннє, напитися цієї сині!

А може, якщо довго дивитися на нього, то виникне ефект перенасичення (як у дитинстві, коли наїдався чогось дуже смачного, улюбленого, поки дорослі не бачили, як кажуть, «доривався», а потім уже не те що їсти – дивитися не міг на те «улюблене»)? І вже не кортітиме? Не линутиме вустами до його напіврозтулених, як оце тепер?

Що за дивний звук? Чіткий і ясний у напруженій тиші їхнього німого діалогу! Ніби хтось намагається відімкнути вхідні двері! Ключем? Відмичкою?

– Це Кіра! Швидко! У ванну!

Її одяг, сумка, черевики – все кинуте жужмом на підлогу, і сама вона на тій же підлозі – зіщулена – обхопила себе за ноги.

– Я її зараз виведу! А ти спокійно вдягнешся і підеш. Дверима не грюкай, вони зачиняються без проблем! Я подзвоню!

Останні слова, промовлені пошепки, ледь чутно. Тихенько й обережно причинені двері. Повна темрява, така, що першої хвилини нічого не можна розрізнити, але вже за якусь мить проступають обриси предметів і тоненька смужечка світла пробивається крізь замкову шпарину…

Ні, це не масний похабний анекдот! Це її власне життя! І це вона сидить у чужій ванні і сторожко й нажахано прислухається, а ще – намагається розгледіти щось у цю невеличку шпарину. Спочатку видно тільки ноги – стрункі, на підборах, чути звуки цілунків. А ось вона нахиляється до пса, що, привітно помахуючи хвостом, вибіг до неї. Відкидає з обличчя довге біле волосся. Вона гарна! Максу до пари!

Уривки розмови… Питає її, що сталося? Чому не поїхала з батьками? Хотіла побачити його? Зробити сюрприз? (Так! Сюрприз вийшов розкішний! На славу!) Ага! Пропонує їй піти прогулятися з собакою, заодно й купити дещо (яке все-таки щастя, що в нього є цей пес).

Почула, як клацнув замок, але вийшла не відразу. Довго вдягалася в напівтемряві, не вмикаючи світла, соромлячись навіть власного віддзеркалення. Ще ніколи в житті не було так соромно! Провалитися крізь землю? Дуже було б доречно – впасти на перший поверх крізь усі двадцять, тільки б швидше вирватися звідси! Яке щастя, що ця дівчинка ні про що не здогадалася! Не вистачало ще її розбите серце взяти на карб власної совісті!

Що вона накоїла! І що вона собі думала! Точніше, про що?

Обережно вислизнула з ванної. Виловила з власної сумки записник, видерла з нього аркушик. Ручки не знайшла. Згадала, що бачила десь на кухні олівець. Знайшла і просто тут, на кухонному столі, написала великими буквами «Максе!», але тоді обережно, майже непомітно виправила на «Максику!» (назвати його так ніжно востаннє, хоч він і страшенно не любив цієї пестливості, але востаннє – можна, востаннє все можна).

«Ти ж розумієш, що це кінець. НАС – не існує. Не в цьому житті, не в цій реальності… Якби написати таку гру, створити віртуальну дійсність, де Макс і Альона могли б жити щасливо. Мешкати разом. Існувати у вигаданому світі…

Якби ж усе було так просто! Так просто, як набрати в Google: «Київ – крапка – юа». Просто набрати: «Київ – крапка – юа» – й опинитися в ірреальному просторі власних бажань…

Так тривати не може. Ти розумієш, що так не може більше тривати? Нічого вже не буде. І не треба приїжджати на Різдво, принаймні не до мене!

У тебе буде сім’я! У тебе буде Кіра! І ти забудеш мене! В чужій красивій країні ти швидко мене забудеш!

Але я тебе ніколи не забуду! Допоки дихатиму, я не забуду тебе! Я не забуду тебе, Максе, бо ти – найкращий! Ти – найкраще, що було, що сталося в моєму житті!

Мені дуже важко тобі це сказати, може, так – на папері – навіть і ліпше? Мені вкрай важко сказати, але я маю. Я маю сказати тобі… Прощавай, Максе. Прощавай.»

Замислилася, куди б покласти цю свою записку? Зважаючи на останні події, на комоді біля дверей не залишиш… Пошукала очима його портфель. Ось і він, на тому ж комоді, замкнутий на ключик, який завжди в Макса. Бо ж у нього в цьому портфелі секретні документи! З Верховної Ради? З Верховної Ради! А якщо отак устромити в шпаринку? Чудово! Впала, мов бюлетень у виборчу урну!

Якась зла радість наповнила єство! Прислухалася до перестуку власних підборів. Подалі від цього будинку! Подалі від нього! Нехай! Нехай одружується! Їде до Сінгапуру! А вона… Вона піде зараз на зустріч однокурсників! Ще встигне! І вбрання відповідне (не пропадати ж марно такій красі).

Ні, на метро не поїде! Побачила підсвічений маячок таксі.

– До ресторану «Совського»? Скільки? Чудово!

Розділ двадцять дев’ятий

Я покажу їй, де цвіте любов,

Як віками творили нове життя,

Але правда ця накриває знов:

Не моя, не моя, вона не моя.

АнтитілА. Рожеві діви

Чи існують ідеальні стосунки? І якщо так, то які вони, ці ідеальні (а може, ідеалістичні) взаємини? Чи це взагалі можливо – знайти (чи створити зі свого ребра?) таку жінку, з якою можна було б і жити, ще й водночас кохати її? Таку, яка б не набридала вічним жіночим скімленням, не викликала б відрази домашніми капцями, лицем без косметики, махровим (який жах!) халатом – отими незчисленними побутовими дрібницями, які невидимим шашелем вгризаються в образ коханої і руйнують його вщент? А найголовніше, таку, до якої б неможливо було звикнути – призвичаїтися – пристосуватися – прилаштуватися – приноровитися – приладнатися – зростися – зліпитися, яка, попри кохання, турботу і ніжність, не зв’язувала б, не висла б непотрібним і обтяжливим баластом, а залишала простір для маневру, поважала б чоловічу свободу і волю… Одним словом, таку, яка була би безкінечною книгою нових вражень – переживань – здібностей – емоцій – звабинок – масок – ролей – позицій – миттєвостей – варіацій – епізодів – поглядів – роздумів – історії (як та східна Шахерезада, що звела з розуму падишаха своїми казками – аби тільки, щоб цих втілень було понад тисячу, щоб обсяг такої жінки-книжки дорівнював цілому життю)…

Таких не існує! Такої не існує! Він, Макс, знав це краще за інших! Бо в нього – досвід спілкування з жінками… Так, він – чоловік із досвідом і ніколи цього не соромився. А що тут, власне, такого? Існують же різні нумізмати з філателістами. Чому ж їх ніхто не осуджує? Просто в нього таке хобі – любити жінок! І жінки, до речі, завжди відповідали йому взаємністю, навіть більше – його домагалися, його кохання завойовували, зате сам він ніколи нікого не силував – не змушував – не переконував – не заохочував – не схиляв – не підманював – не обіцяв нічого такого, що могло б спонукати до думки про спільне подальше проживання. І ніколи такого ще не було (авжеж, ніколи!), щоб хтось ішов від нього першим! Бо це його прерогатива – грюкати дверима – тихенько вислизати – розчинятися, не привертаючи зайвої уваги – ніжно цілувати прощальним цілунком – карати своїм зникненням – милостиво дозволяти жити далі спогадами про нього – стирати контакти з пам’яті телефона – вносити до «чорних списків» занадто настирних користувачок…

Макс сидів на водійському місці, поглядаючи крізь тоноване віконне скло на пішоходів, що пробігали доріжкою до метро і в зворотний бік до офісного центру. Припаркувався навмисне за деревами, щоб автівку було майже непомітно з вулиці. Це допомагало і водночас заважало: машину не дуже видно, зате і йому важко розгледіти те, що потрібно…

Нетипова для кінця травня спека змусила всіх раптово роздягнутися (якісь суцільні голі ноги, руки, плечі, спини), і це теж відволікало увагу (погляд мимоволі фіксується не на тому, і якась дурня лізе у голову), а треба напружено вдивлятися, щоб її не проґавити (до того ж він зовсім не знає її літнього гардеробу).

Зняв обручку з безіменного пальця, покрутив, знову надів. Як дивно почуватися одруженим (ніби впійманим), враз опинитися серед тих, на кого ще вчора дивився презирливо і зверхньо, як на старшокласників, своїх учорашніх товаришів, дивляться юнаки з категорії «вісімнадцять плюс», прикладаючись до пляшки пива і, ніби знічев’я, прогулюючись під огорожею школи, – ось, мовляв, дивіться і заздріть!

Одружився… З ким не буває? Це його особиста справа! І що, власне, такого сталося? Що її так обурило? Ну, зареєстрував шлюб з іншою! І що? Так треба було! Для справи – кар’єри – соціального статусу – батьків – дітей (може, йому колись теж захочеться мати дітей) – суспільного ланцюжка врешті! Для нього це був вимушений крок, не більше. Вона, між іншим, теж не вільна, була і залишається заміжньою. Хіба це їм заважало? Чому ж його штамп у паспорті справив на неї таке враження? Чи, може, вона думала собі, що він стане її законним чоловіком, а вона – його дружиною?…

– Зараз, на жаль, абонент не може прийняти ваш дзвінок. Зателефонуйте, будь ласка, пізніше, або відправте СМС-повідомлення! – кинув телефон на сидіння поруч, затарабанив пальцями по керму.

Вона не може прийняти його дзвінок (уже два тижні, між іншим). А коли зможе? А йому лише трохи більше місяця в Україні залишилося… Ніколи не думав, що вона така жорстока, якась просто залізна! Телефон вимкнула? Так надовго? Невже… невже поставила мітку на його номер? Невже наважилась? Але він не з тих, що так легко здаються! Може, саме цей її вчинок розбудив у ньому якийсь атавістичний азарт мисливця – наздогнати здобич! Знайти спосіб! Не телефоном, то особисто! Особисто – навіть краще, бо не вивернеться, загіпнотизована його поглядом, прибита до землі силою тяжіння…

А може, його одруження тут зовсім ні до чого? Вона ж знала про Кіру й раніше… Зміна статусу… А якщо річ не в цьому? А в чому? Відчував: щось змінилося. Щось сталося. Але що? Тепер її забирають після роботи великою чорною машиною, такою зачорненою, що й не роздивитися, хто там усередині, та й здалеку все одно важко щось угледіти…

Її забирають після роботи? А це що означає? Ну, по-перше, не можна підходити, а по-друге… Помирилася – возз’єдналася з чоловіком, а він тепер небезпечний свідок і учасник (два в одному) її вчорашнього адюльтеру? Вона його просто використала? Ні! Ніколи він у це не повірить, хоч і ляпнув тоді спересердя! Просто вперлася в цей моральний принцип: у нього тепер сім’я! І все тут!

А от його ніколи не обходила її родина, не цікавили діти-чоловік. Він цілком по-філософському сприймав це як факт об’єктивної реальності. Все це є в її житті. То й що з того? На те, як він до неї ставився, що відчував, це аж ніяк не впливало! Чи впливало? А може, саме в цьому і була заковика? В тому, що вона була «чиєюсь», як ота гарна дівка, котра тільки тим і гарна, що «засватана». Можливо, ту гостроту й силу почуттів і було зумовлено тим, що в підсвідомості весь час бовваніло: «не моя», «невільна», «чужа»? Хоча… На момент їхнього знайомства вона не жила з чоловіком, просто офіційного розлучення не оформила…

Заплутався. Заплутався? У собі чи в хитросплетіннях їхнього спільного сюжету, такого тривіального, на перший погляд, що не варто і згадувати? Може, воно й так – не варто і згадувати. Тільки чомусь забути несила… Тягне… Тягне всоте набрати номер «абонента», який от саме зараз «на жаль, не може прийняти ваш дзвінок», зайти на сторінку в соцмережі, на якій тиша і незмінність, зупинитися на півгодини-годину обідньої перерви під її офісним центром, ніби так – перепочити – вже третій день поспіль… А сьогодні – апофеоз цього божевілля! Приїхав о восьмій (за годину до початку її робочого дня), щоб не проґавити… Не проґавити? На роботу? В це скляне приміщення? В інше життя – життя без нього? Не проґавити чи не відпустити?…

І що її врешті не влаштовувало? Чому до його відльоту все не могло залишатися так, як є? А от він хотів би (так, саме з акцентом на слові «хотів»), щоб усе було (просто залишалося…) по-старому! Щоб усе було так, як два тижні тому! Не може бути, щоб вона все забула! Не віриться, що вона розлюбила! Просто неможливо, щоб вона відкинула його!

Абсолютно байдуже, як це називається (хай собі каже, що це кохання, якщо їй так більше подобається)! Все одно, що буде завтра (та й яке спільне завтра може в них бути?), навіть сьогодні! Аби тільки вона знову приходила, знову обіймала-цілувала, аби тільки вона… знову належала йому!

Все має бути так, як було… Вона не зможе йому відмовити. Бо… бо йому так хочеться, бо так мусить бути…

На щастя, Редьковський поїхав «на роботу» до свого виборчого округу, а ключі від хати залишив (про всяк випадок) йому. Тому ніхто більше не завадить, не зашкребеться в неслушний момент! Може, саме це її так уразило? То хто ж знав? Він цього аж ніяк не міг передбачити! Це просто випадковий збіг обставин, не більше. От про це вже точно згадувати не варто!

Проста лляна сукенка, перехоплена на талії білим вузеньким ремінцем, розпущене волосся розсипалося по плечах, світлі, якісь дівчачі черевички на платформах. Це вона? Це вона. Геть не змінилася і все ж не така, як була… В чому ж відмінність між тією, яку по-зрадницькому покинув тоді, і цією, що впевнено й швидко біжить доріжкою на роботу?

Догнав у два кроки. Поглянула (з погано прихованим розпачем, чи це лише здалося):

– Ти щось маєш мені сказати?

Чи він має їй щось сказати? Так! Він має їй щось сказати! А чи вона натомість хоче йому сказати «щось»?

– Може, й ти щось скажеш? Наприклад, «добрий день»! Для початку було б цілком доречно…

Показав очима на невеличкий скверик за її офісним центром. На його ранкових доріжках було порожньо й по-літньому сонячно.

– Я не можу зараз… на роботу запізнюся…

То вона не може? А доведеться! Доведеться! Хай навіть ціною запізнення на роботу! Зупинився і зупинив її, різко й грубо схопивши за руку.

– Ти що, не розумієш, що нам треба поговорити?

Мовчить, дивиться кудись убік (на скляні вертляві двері чи що?), може, боїться, щоб знайомі чи співробітники не побачили?

– Через місяць мене тут не буде! Чи тобі цілком байдуже?

Невже і цей аргумент не подіє? Не змусить її серце битися швидше, не розтопить лід у цих очах? Тільки зараз десь там, усередині, ворухнулося: а може, вона й рада, що він їде? Схопилася за це, як за рятівний круг, бо як очі не бачать, то й серце не болить?…

Роззирається налякано. Боїться, щоб ніхто не помітив! Дбає за репутацію? В нього теж, між іншим, репутація!

– Ти не читав мого листа?

– Якого ще листа?…

Ледь стримав лайку, що вже була на язиці, готова зірватися, стати таким собі словесним ляпасом. Що його так розлютило? Її спокійна відстороненість (жодного натяку на почуття, ніби не обличчя, а машкара якась) чи цілком недоречні тепер вигадки (який іще лист, про що мова, жодного листа ні поштою, ні e-mail від неї він не отримував). Майже тяг її за руку до дерев ранкового скверика, до самотньої лавки за ними. Не опиралася, йшла, аж бігла, прилаштовуючись до його швидкої ходи, і весь час щось намагалася пояснити:

– Я тоді тобі в твій портфель кинула… я думала… думала, ти відразу помітиш, прочитаєш і все зрозумієш… правильно зрозумієш…

Який портфель? Який лист? Дивився на неї, слухав її виправдання, але не чув – не розумів їх змісту. Вона була так близько… І він зовсім цього не планував. Навіть не думав про це! Та коли побачив її обличчя поруч, наодинці (не озирався перевірити, але якимось шостим чуттям осяг, що вони тут самі) – це сталося мимоволі… Її вуста, заплющені очі і цей довгий (цілу вічність) поцілунок.

– Сьогодні? І завтра не зможеш? Тоді післязавтра? Скину тобі адресу есемескою, якщо ти мене розблокуєш нарешті! Розблокуєш? Тоді до післязавтра!

Дивився, як ішла викладеною ажурними плитками доріжкою, заходила у вертульку дверей, проводила магнітним бейджиком по турнікету. Кольори стали насиченіші чи це просто легка тінь майже невидимої хмаринки набігла на сонце? Чому ця ранкова зелень стала виразніша і темний відбиток сплетених десь там, угорі, гілок творить на землі, на траві, на доріжці дивне рухоме мереживо? А ці посвистування невидимої пташки, такі по-літньому піднесені й радісні? Чому він спостеріг це все саме тепер?

Сидів і не міг звестися, скутий якоюсь нехіттю. Може, все навколо і те, що всередині, – це і є щастя? Чи щастя – це коли серце вистрибує від самого тільки погляду на неї? А може, це ті години й хвилини очікування заповітної зустрічі?

Хай буде, що буде, але цей перший місяць літа (їхній останній місяць) він утримає! Він не пропустить цього першого місяця літа…

Розділ тридцятий

Цвіте терен, цвіте терен,

А цвіт опадає.

Хто в любові не знається,

Той горя не знає.

Українська народна пісня

Заповнені, забиті вщерть вечірні парковки біля будинків. Ще не так і пізно. А місць уже немає, вільних місць уже немає. Точнісінько як у житті…

Ще не пізно. Велика вертка стрілка, що безліч разів за день обганяє (і ще не раз обжене) малу й неповоротку на крутих поворотах долі, не добігла й восьмої вечора.

Ще не пізно. Ще можна все повернути. Повернутися назад до теплого затишного кубелечка, де він сидить і щось видивляється в Інтернеті (а може, переглядає газету чи занурився в якийсь інший текст), діти плавають акваріумом-квартирою, як дві великі чудо-риби, шукають, чим би поживитися-розважитися. Повернутися, щоб більше не відчувати цього паралізуючого страху, болючого (до судом у шлунку), липкого й огидного. Не відчувати докорів сумління. Може, його взяти й ампутувати, те кляте сумління? А чого ж, ампутують же всілякі непотрібні органи на кшталт апендикса? А що відчувати потім? Тихе божевілля, гучний відчай, змитий ранковим душем, щоб ніхто не бачив (крім послужливого крану), ніхто не бачив її сліз, не чув (окрім тепленької води), як тихенько й похапцем чавить вона в собі ще не народжені ридання?

Божеволіти від самої думки, що більше ніколи (ні завтра, ні післязавтра, ні через місяць) Максове обличчя не буде поруч! Його руки…

Уявляти, як він лягає в ліжко з іншою – кохається – прокидається – всміхається – снідає – підвозить на роботу й зустрічає опісля… Ненавидіти її, ні в чому не винну, лютою ненавистю (до скреготу зубів) лише за те, що вона, так, саме вона, а не хтось інший, Максова дружина…

Сьогодні було просто. Вчора треба було бути вдома. Просто треба – без пояснень. А сьогодні вона на своє несміливе прохання затриматися на кілька годинок після роботи (звісно ж, із колегами, це такі милі кавові дамські посиденьки) раптом почула милостиво-ствердну відповідь:

– Але, будь ласка, будь о десятій вдома, щоб я не хвилювався.

Макс їй сьогодні снився. Знову снився. Прийшов до неї урочистий і незвичний, в окулярах і темному костюмі. В житті вона ніколи не бачила його в окулярах! Знала, що в нього поганий зір, що носить контактні лінзи, але в окулярах бачила лише на світлинах, зроблених років зо п’ять тому. Прийшов попрощатися. І не дивно, він же скоро їде! Ця думка, що дамокловим мечем нависла над усім її теперішнім існуванням, проявилася вві сні, в цьому віртуальному прощанні…

Вона вже розповіла йому про це. В обід, коли дзвонила сказати, що сьогодні вийде, сьогодні все вийде і вона прийде на ту адресу, яку він вислав їй есемескою…

– Ти хочеш, щоб я сьогодні був в окулярах? – промуркотів він, щось собі подумавши (що подумавши?) після паузи. Та байдуже. Власне кажучи, наплювати – в окулярах чи без них – аби був – прийшов – існував – дивився своїм бездонним поглядом. Адже залишилося так мало! Так мало хвилин щастя! Ця величезна клепсидра (для неї вона була не просто зримою, а фізично відчутною, ніби частина тіла, органічна складова її єства!) – клепсидра часу, їхнього часу, який було приділено їм двом, у верхній своїй частині була майже порожня. Весь пісок чи вода (а може, пісок із водою?) перебігли – перетекли – просочилися – пересипалися – перемістилися – перескочили в нижню, майже вщерть заповнену, і не було жодного шансу перевернути цю безжальну посудину й змусити час до нового відліку їхньої спільної ери.

– Якби ти не прийшов, я б померла! – сказала вона йому. Не сказала, а довірила своє найпотаємніше, як їй здавалося, найвагоміше підтвердження всіх не раз мовлених «кохаю», які він приймав за належне, приймав сміючись, ніколи не повертаючи навзаєм (атож, і я вкладаю в наші стосунки багато почуттів! я взагалі не починаю стосунків без почуттів!). От і тепер – лише короткий смішок на це її вимучене зізнання, ніби це такий її веселий, вигаданий нею дотеп!

Де ж Максова машина? Він сказав, що чекатиме на неї в машині. Швидше б знайти її серед цих сотень майже однакових чорно-сріблястих автівок (любить же народ ці депресивні кольори: у чорній – солідно, по-діловому, а в зеленій або червоній – уже ні, не той фасон!), бо й Макс не був у цьому оригінальний, теж обравши чорну.

Немає. Немає? Двічі обійшла парковку. Не може такого бути! Він же прислав їй повідомлення (авжеж! іще п’ятнадцять хвилин тому, що вже чекає!), може, вона адресу переплутала? Повернула до будинку, щоб іще раз подивитися на його номер на білій, підсвіченій ранньою лампочкою, табличці. Раптом хтось сильно й боляче схопив її за руку вище ліктя й розвернув на сто вісімдесят градусів. Встигла вловити знайомий запах. Знайомий запах парфумів…

– Ти? Що ти тут робиш?

– А що тут робиш ти? І де твої колеги? Може, на каві залишилися?

Неприємний кислий присмак у роті, а в голові – ніби рій розлючених, розтривожених бджіл… Враз похололі ноги підгинаються, відмовляючись іти… Вона б і не йшла, якби її воля! Та він швидко й невблаганно тягне її, затиснувши руку в сталевих лещатах. Тягне у вузьку щілину між трансформаторною будкою і двома гаражами, що майже впритул до неї примостилися.

– Чого ж ти, люба, опираєшся?! Ходімо! Там нас чекає один дуже знайомий тобі чоловік! Ходімо! Він щось має… він щось ду-у-уже хоче тобі сказати!

У невеличкий (може, метр на три) вузький простір чомусь набилася купа народу! Тут важко дихати, бо металеві боки буро-коричневих (може, це колір «хакі»?) гаражів розігрілися за день на пекучому сонці, а тепер, як батареї центрального опалення, віддають-випромінюють це акумульоване за день тепло.

Це Макс? Це Макс?! Невже цей заюшений кров’ю із заплилим лівим оком, весь якийсь брудний і обдертий чоловік, що його двоє здоров’яг міцно тримають за руки, і є її Макс?! Червоні плями крові на білій тенісці (вона знає цю його теніску! їй завжди вона подобалася! точніше, їй завжди подобався Макс у цій тенісці! вона йому страшенно пасувала!), темні сліди від носаків… Хто ці люди? Чому? Чому вони били його? За що?

– Ой, Льона-Льонка! – він нарешті відпустив її руку і навіть трохи відштовхнув від себе. Вона, скориставшись цим, відразу ж кинулася була до Макса, та заклякла, знову схоплена в металеві лещата.

– Чекай, Льонко! Ти спершу поглянь на нього! Поглянь! Поглянь, як слід! І подивися на мене! Хто цей шмаркач? Чого досяг? Що дав тобі, ну крім… крім сама знаєш чого! І що дав тобі я?! Що дав тобі я, який відмив тебе, відчистив, вивів у люди, та що там казати – зробив із тебе людину!

Зацьковано й слухняно переводила погляд, не фокусуючи нічого в його свідомому полі. Якась мошка задзижчала в повітрі й, принаджена запахом липкої, ще не засохлої крові, сіла Максові на щоку. Він запручався, звільнив свою руку, щоб її, цю капосну комаху змахнути, і його відпустили, розтиснули лещата – всі зачаровано слухали хрипку мову цього високого, показного чоловіка, в яку дедалі частіше домішувалася лайка.

– Тобі так хочеться її? – штурхнув Льону в спину до Макса, – То чому ж тоді одружився з іншою? А, чуєш, давай мінятися: я тобі свою Льонку, а ти мені свою, – забув, як її звати, вибач!? Твоя і молодша, й красивіша… Не знаю, чого тобі ще треба? Та в кожного, звісно, свій смак…

Братва біля Макса захихотіла, не відверто, а так, ніби крадькома, в кулаки, прикриваючи смішок за машкарою діловитості (мовляв, ми тут на роботі, виконуємо свій обов’язок, але ми теж люди! тому й усміхнулися), і це допекло дужче за всі його слова і погрози. Допекло так, що сльози сорому й злості підступили до горла:

– Та пішов ти! Пішли ви всі!

Хотіла проскочити повз нього у вузьку шпарину проходу, туди, де у вільному світі поволі заходило чудове багряне сонце, смуги якого відбивалися червоними плямами на вікнах декількох видних звідси будинків, та він знову штурхнув її, цього разу вже не стримуючи сили, так що заточилася, ледь не впавши.

– Куди? – його лице враз набуло страшного звірячого виразу, від удаваної жартівливості не лишилося й сліду. – Куди? Ми ще не завершили! Ти захотів її (з ким не буває! по собі знаю, як вона діє на мужиків!), але ти не врахував одного нюансу! Це чужа жінка! Це – мати моїх дітей! Вона – моя! Затям це раз і назавжди: вона – моя!!! А тепер твоя черга! Зроби все правильно, бо від цього тепер залежить твоє життя! Твоє подальше життя…

Дивилася на Макса, на його пересохлі, розбиті губи, якими він ворушив, намагаючись щось вичавити з себе, і невимовний жаль ріс, наче плід, десь глибоко всередині. Жаль, великий і темний, як ніч, що невблаганно насувалася хтозна-звідки, всесильна й неозора; жаль до цього потовченого-побитого чоловіка (як же він поїде тепер у те посольство? як пояснить удома?), до себе – пташки з підрізаними крилами, що так і не змогла навчитися літати, до нього, хоч який він був, але не заслужив, звісно ж, не заслужив ні її зради, ні брехні…

– Альоно! Послухай! Я… я більше ніколи тебе не потурбую… я тебе більше ніколи не потурбую…

Глухий, якийсь ніби спитий, надтріснутий голос… Про що це він? Що це за визнання перед цими лакузами? Чого це раптом?

– От і молодець! – Солоденька і від цього ще гидотніша посмішка дисонувала і його злими, аж чортячими, очима. – Зараз хлопці тебе завезуть у райвідділ, оформлять розбійницький напад, випишуть довідку, тому, повір, проблем у тебе не буде ні вдома, ні на роботі. А спробуєш смикнутися, моя течка (ти в неї зазирав, усе бачив!) ляже, куди слід…

Що коїться? Про що він? Які можуть бути домовленості в нього з Максом? Невже Макс отак просто відмовився від неї? Зрікся вже двічі, як той невірний апостол (чи слід чекати й третього разу)? Злякався? За своє теперішнє влаштоване життя, за посаду?

– Максе! Не слухай ти його…

Не встигла договорити, власне, докричати (не помітила, коли й перейшла на крик): важкий ляпас стулив рота і таки збив із ніг, проте наступної миті та ж сама рука, яка щойно била, швидко підвела й поволокла назад, у прохід, туди, де згасав прекрасний вечір чудового літнього дня.

– Все! Finita la comedia! А з тобою будемо вдома розбиратися!

Ці слова перекрили останнє, що встиг їй у спину вигукнути Макс. Вона тільки розчула «змусили» і чи «пробач», чи «не плач»… Вона радше відчула, ніж побачила, що його знову б’ють, і, обернувшись, ледь розгледіла його згорблену постать із піднесеними руками (намагався закрити голову й обличчя) – ні, його вже не били, тільки шарпали і щось пояснювали, голосно й смачно матюкаючись.

Майже поруч із трансформаторною будкою з приліпленими до неї гаражами на спортивному майданчику хлопці, ще, власне, пацани, весело ганяли м’яча. Вони чули якісь крики та лайку і, чи наслідуючи невидимих дорослих, чи вже й самі були навчені і давно мали матюччя в своєму лексиконі, але й собі вряди-годи кидалися різними «б…» і «х…» – так, знічев’я, для зв’язки слів.

Розділ тридцять перший

Чи я в лузі не калина була?

Чи я в лузі не червона була?

Взяли ж мене поламали

І в пучечки пов’язали —

Така доля моя! Гірка доля моя!

Українська народна пісня

Від битого скла на підлозі (потовчені вази, скляні рамки від фотокарток, статуетки, порцелянові свічники, шибки з дверей – усе, що може битися, розлітаючись на тисячі дрібнесеньких кавалків, на зоряний пил, усе, що трапилось під руку – в обсяг зорута досяжності) – блискучий сріблястий килим… Він виграє в світлі нічних ліхтарів, які скісними струменями б’ють крізь відкрите (фіранки зірвано) вікно, відбиває всією своєю поверхнею згустки фар нечисленних цієї глухої опівнічної пори автомобілів.

Пульсує кров у розбитій губі. Пульсує кров у розбитому серці (ще пульсує кров у тому серці? може, краще вже їй зупинитися?). Друга чи третя година напівсну-напівмарення.

Його немає. Де він? Одягнув переляканих дітей, які, ясна річ, прокинулися від цього содому й гоморри, і кудись забрав. Він сказав (сказав їм, не їй!), щоб вони не розпускали шмарклів (так і сказав: «Не розпускайте шмарклі! Ви вже не малі!»), що повезе їх до бабусі. Він сказав, що повезе їх до їхньої бабусі…

Ні, він не бив її. Він ніби свідомо оминав її, не наближаючись, усім своїм виглядом демонструючи огиду до неї. Може, краще б уже побив? Усе одно ця сила ненависті (руйнівна, безтямна, неконтрольована, а навпаки – всеохопна) рвалася назовні чорними енергетичними хвилями, трощачи усе на своєму шляху.

Невже це вона викликала – виростила – виплекала в ньому цю страшну й безмежну злість, жахливу в своїй неосяжності? Він ніколи таким не був! Так, він і раніше бував лютим, аж білів від цього почуття, що закипало десь усередині. Але ще ніколи він не був таким… таким подібним до звіра! Коли він тут усе трощив червоними від власної ж крові кулаками, глухо рикаючи, вона раптом зрозуміла: то не він, то розбуджений у ньому звір!

«…людина – це такий собі перемикач, на кшталт звичайного настінного, який вмикає або вимикає світло… все в людині залежить від отої клавіші перемикання… натиснеш в один бік – і до тебе обернуться всміхнено-сонячним боком… натиснеш в інший – маєш звірячий вишкір…»

Яка цікава думка оце застрягла їй у голові! Застрягла і мляво ворушиться різними семантичними відтінками. Майже афоризм. І головне, її власна! Може, записати десь, поки не забула? Раніше вона любила записувати думки. Колись давно… В іншому житті…

Четверта чи п’ята година напівсну-напівмарення. Не помітила, коли провалилася в тяжкий бляклий сон, темний, як підвал без вікон-дверей, глухий і затхлий, увесь просякнутий застояним підземним повітрям.

Прокинулася від одноманітного скреготливого звуку: його мама (сама Алла Леонідівна!) змітає в совок скляні скалки, а більші – руками в рожевих господарських рукавичках – обережно складає у цупкий поліетиленовий мішок. Може, вдати, що спить? А коли вона піде, непомітно дременути звідси якнайдалі…

Заплющила очі, відвернулася від дверей. Від пекучого сорому не хочеться нікого бачити. Що ж це? Що ж вона наробила? Із собою? Своїм життям? З його життям? Не хотіла нікому завдати зла… Не хотіла ніякого зла нікому… І що тепер? Як тепер пояснити все отим людям – її рідним, про яких вона і думати забула, та й чи варто пояснювати?

Якби все не розкрилося! Якби ж… Він би поїхав, і ніхто б не дізнався! Ніколи!

Та закон є закон! Закон виявлення всього таємного! Невже не буває в цьому суворому законі винятків? Жодних винятків не буває у цьому суворому законі життя! Все одно правда спливе, хоч би й через багато років, випавши в невідповідний момент таким собі скелетом із шафи…

Почула якісь голоси в коридорі. Мама. Цього разу вже її мама. Розмовляє з ним. Слова чутно не всі, деякі не розібрати через гучне схлипування.

Ось він – той човник дитинства, в якому було затишно й безпечно. Білі бантики й гольфи, накрохмалені фартушки – мамина донечка, кругла відмінниця, грає на фортепіано, піонерзагін, щоправда, не очолює (хоча мамі хотілося б! та й класна керівничка начебто не від того), бо трохи соромиться і з трибуни виступає не дуже впевнено (обрали цю горласту Юльку!), дуже чемна й вихована. Жодних підстав для хвилювань. І так було завжди! Так було ще вчора!!! Може, це все неправда?! Не може бути, щоб це була правда!!! Та певно ж, це якась помилка!

– Мамо! Мамочко! – по-справжньому заплакала, тільки коли побачила її таке рідне, розпухле від сліз обличчя, коли вона підійшла і війнуло знайомим корвалолом.

– Як же так!? – навіть не спитала, а самими очима впилася в обличчя. – Це правда?!

Правда, мамо! Ой правда! Як і те, що я не знаю, що мені робити тепер з оцим моїм життям, яке ти колись мені дала! Не знаю, як зменшити твоє горе, та чи й узагалі можливо його зменшити, заспокоїти твою душу, змусити серце битися тихіше, не в шаленій і безвихідній аритмії?

– Ти вставай, умивайся і йди на кухню, чуєш, попий там чайку! Я тобі вареничків із вишнями привезла… Вони там, на кухні…

У туалет попросила двері не зачиняти, до ванної пішли разом. Та не бійся ти, мамо! Не бійся! Не зроблю я нічого поганого! Вже зробила все, що могла, що хотіла!

Що це ще за прес-конференція? Всі сидять круг столу, а він, діловитий і підтягнутий, як завжди, щось розказує, розмахуючи заклеєними медичним пластиром руками. Керує зрежисованим ним же дійством – цілком у своїй стихії (пригадався отой смішний – іще з дитинства – персонаж, який вигукував сам до себе: «Чи є у вас план, містере Фіксе», – і сам собі давав ствердну відповідь…). Пригадала й мимохіть усміхнулася, відразу ж упіймавши на собі строгий і осудливий погляд свекра, який мовчки, рукою вказував їй на вільний стілець.

– От ви самі все побачите… там, усе написано… читайте.

Поклав на стіл звичайну картонну білу папочку, на якій стандартне слово «справа» було заклеєне жовтим постером. «Сухоярська Альона Василівна», – швидко прочитала не дуже розбірливі, ніби квадратні слова. Всі мовчки чекали. Сигналу? Дозволу? Якогось знаку, аби присунути до себе цей загадковий рукопис і зануритися в читання цікавого роману? Чи, може, їм не дуже хотілося докопуватися до таких нюансів?

– Читайте! – майже наказово звернувся до батька, її батька. – Читайте! Про світло очей, мову речей! Вам буде цікаво! Ви ж залюблені в поезії!

Вона вмить спалахнула (думала, що в тій папці якісь фотокартки, а там, виявляється, роздруківки її і його есесемесок, електронних листів?!). Та як він міг? Хто дав йому право порпатися в її особистому, виносити це на загальний розгляд?! Він, спостерігши її реакцію, вмить обернувся до неї:

– О! Моя дружина прокинулася, вмилася, вбралася, зачесалася і хоче нам щось сказати! Звісно ж, про мене! Я ж тиран і деспот, бачте, до чого довів бідну жінку!

Театр перед мікрофоном – театр вихідного дня – театр одного актора – ляльковий театр, у якому всіх смикає за мотузки один і той же ляльковод. Бенефіс, прем’єра чи, може, просто якийсь шеренговий спектакль, виконуваний регулярно двічі на місяць, якщо акторський склад не хворіє чи не їде на гастролі… Для чого це дійство? На кого мають справити ефект його слова? Слова про неї, яку шанували, як Мадонну, що завжди була на першому місці – як кохана дружина, як предмет гордощів (о! це вже трохи ближче до істини!), була на п’єдесталі поваги…

Це все неправда! Неправда це все! Вона була й залишалася річчю! І ставилися до неї, як до речі!

– Ось доводжу до вашого відома, що я продав машину, яку купив колись (мав такий гріх!) своїй дружині. – Схвальні погляди свекрів. Він тряс якимось новим папірцем. – А гроші поділив порівну й відкрив два рахунки на обох дітей.

Блазень! Як же вона його ненавидить! Не через цю машину! Не через можливу втрату всього цього матеріального! А через оце лінчування! Через учорашнє! Через Макса!

Пекуче бажання дістатися банкомату й зняти все: зарплату, преміальні, призбиране й відкладене на «чорний день», – зняти все, аби найняти (добре було б, тих самих!) горил, щоб били його, лупили по морді, дубасили, куди влучать! За Макса! За неї! За батьків! За дітей!

Фантастичні думи, фантастичні мрії…

– Та я можу знищити її! Відібрати дітей! Відсудити квартиру! Звільнити з роботи! Закатати у психушку!

Мама вся тремтить від затиснутих, почавлених у собі ридань, тато сполотнів і незмигно дивиться на нього. Холодний страх аж до противного стукотіння зубів, до підгинання колін, до огидно липкого поту. Зробити щось! Негайно! Зараз! Аби тільки не мордувати батьків!

– Пробач! Пробач мені! – треба попередити, загасити ще в зародку цей новий спалах люті, залити його, поки ще не пізно. І, зрештою, це все – правда, таки завинила, страшенно завинила перед ним, батьками, всіма…

– Що ти там шепочеш?

– Пробач! – трясуться коліна, але треба, так – треба зробити ці декілька кроків до нього. Швидше! Хутчіше ввімкнути перемикач на світле, поки ще є шанс хоч щось виправити! Тільки б не так, як учора! Що завгодно, тільки б «сьогодні» не стало вчорашнім смерчем потрощеного скла!

Мама перестала плакати, підвелася з місця і теж просить пробачити її дочку (лихий поплутав! слабка жінка! не встояла!), якось смішно притискаючи свої маленькі кулачки до грудей. Алла Леонідівна й собі підвелася і, обіймаючи його за плечі, просить не рубати з плеча, дати дружині останній шанс і навіть радить випробувати її (це як – мов пральну машинку? натиснути на кнопку й подивитися чи вода не протікає? чи знову слідкувати – фіксувати – фотографувати кожен її крок, кожен жест?). Свекор скрушно зітхає і дивиться на неї вже не так осудливо… Чомусь раптом згадалася страшна сімейна таємниця про нього, про його відхід із родини (його синові не було тоді й десяти), дворічне проживання із колегою-лікарем – дізналася про це цілком випадково: якийсь далекий родич бовкнув сп’яну на чиємусь дні народженні. Тому, мабуть, і мовчить, нічого не каже – бо в самого пір’ячко на писку аж по самісінькі вуха!

– А я не вважаю, що треба було стежити за моєю дочкою! Прослуховувати її телефон! Оприлюднювати її листи!

Спершу на ці слова її батька ніхто не зважає – це занадто дисонує з утвореною ідилією: обидві матері благають зглянутися, дочка ледь не навколішках перепрошує (ніби це й не він водив сюди дівуль, коли вони посварилися і роз’їхалися!) – сеанс колективного гіпнозу… Тоді батько підводиться, присуває до себе папку з яскраво-жовтим постером, наклеєним на слові «справа», і розриває її. Спершу навпіл, натужно, прикладаючи значні зусилля (так! матеріалу назбирано чимало – голими руками важко взяти!), а тоді у якомусь нервовому зрушені мотлошачи кожну з двох частин на дрібне лахміття.

– Ти міг її спитати?! Просто взяти й спитати?! Зраджує вона тебе чи залишається вірною?! Навіщо – це?! Навіщо – так?!

«Ревізор», фінальна сцена? «Перед грозою»? «Знову двійка»? Все не те! Спокійно, аж занадто спокійно, підкреслено спокійно й чемно, з правильно розставленими акцентами, приємною посмішечкою просто у бліде, аж знекровлене, обличчя її батька:

– Я Вас прошу негайно, просто зараз покинути мій дім! Можете зустрічатися з Вашою дочкою де завгодно, але в своєму домі я більше Вас бачити не хочу!!!

Розділ тридцять другий

На ковре-вертолете мимо радуги

Мы летим, а вы ползете, чудаки вы, чудаки!

На ковре-вертолете… Ветер бьет в глаза…

Нам хотя бы на излете заглянуть за…

Агата Кристи. Ковер-вертолет

– Ти мене кохаєш?

– Угу…

Але погляду від ноутбука так і не відірвав. Переглядає якісь програми, спритно, професійними рухами натискає комбінації клавіш – ні на хвильку (на жодну хвилиночку!) не відриває своїх рук із довгими красивими пальцями від клавіатури.

Там, за вікном, – липнева спека: все печеться в розжареному повітрі без надії на порятунок, бо жодного, бодай найменшого деревця, яке б відкинуло крихітну рятівну тінь, тут немає (та і які можуть бути дерева на льотному полі?). А всередині під дією невидимих кондиціонерів повітря не прогрівається вище комфортних двадцяти п’яти (з плюсовою позначкою, звісно ж). Тут зручно і затишно, незважаючи на велику кількість людей (а може, зручно й затишно, бо Макс поруч? Макс нарешті поруч і можна опертися на його плече, можна притиснутися до нього, можна просто сидіти поруч і мовчати – все можна!). І тут достатньо простору, щоб загубитися, достатньо м’яких зручних крісел, щоб зручно розсістися, випростати ноги, відкинутися. Все добре! Аж занадто добре, з огляду на події останніх тижнів!

Щоправда, існує табло із зеленою смужкою, яке не дає остаточно розслабитися. Табло, на якому невпинно миготять букви (але розібрати можна! навмисне сіли так, щоб можна було розібрати!) – весь час в обсязі зору, бо на ньому має вискочити оте заповітне «ДУБАЇ», а звідти вже прямий рейс до Сінгапура. Сінгапур…

Розкрила паспорт, який досі тримала в руках (цікаво, а Макс свій заховав? скосила очі – заховав…): «Домбровська Кіра»! Татко постарався: домовився, щоб їй теж видали дипломатичний, окрім простого закордонного, ще не простроченого (з дівочим прізвищем). Бо їй так захотілося! Саме так! Відтепер скрізь і всюди – лише Домбровська! Так аристократично! Тільки от по-батькові… Іванівна… трохи не пасує. Але що поробиш? Хто тепер по-батькові звертається?

Угу? А їй достатньо й «угу»! Навіть цього куценького й неуважного «угу» – цілком достатньо. Їй – достатньо. Ну й що з того, що весілля не було? Проста процедура реєстрації і святково вбрані батьки в ресторані (Макс категорично відмовився, заявивши, що йому це не треба! так і сказав: «Мені цей цирк не потрібен!») – і жодних тобі друзів-знайомих (навіть ніхто й не побачив її тріумфу!). Не було білої сукні? Не було фати? Не було лімузина? (Кіра зітхнула й знову скосила очі на Макса.) Це все могло бути, але цього не було! Ну що ж – штамп у паспорті цінніший за умовності!

Хай тепер усі ті, що бігали за ним, ловили кожна на свій манер і за допомогою різних маневрів (але так і не зловили!), вмруть від заздрощів, горя, люті – коротше, від усього того, що здатна спровокувати звістка про Максове одруження. Бо Макс таки одружився і не з кимось там, а саме з нею! Бо він любить її! Тільки її, а решта – дурниці! Так, юнацькі пустощі!

Кіра стримала позіхання (спати хочеться страшенно! вчорашні проводи несподівано затягнулися ледь не до ранку…): їй на мить здалося, що на табло (на тому самому, над воротами їхнього вильоту) сталися якісь зміни. Ні, жодних змін, і голова знову похилилася на Максове плече. Бути поруч із ним (на цілком законних підставах!), вдихати його запах, дивитися, як світиться на його темній футболці її біляве волосся. Хіба це не щастя? Хіба це не своєрідний, лише нещодавно віднайдений сенс буття?

Макс її любить! Він, безперечно, кохає її! Тільки її! Інакше для чого це все? Родина? Закордонне відрядження?

Аутотренінг не допоміг? Аутотренінг не допоміг… І знову піднялися каламутним осадом думки. Та страшна субота (за тиждень до шлюбу! вона була з батьками на дачі), коли десь у надрах сумки задзеленчав телефон (а може, то був дзвін від її розбитого серця, яке порцеляновою балеринкою впало й розсипалося на сотні дрібних уламків?). То дзвонила Віка. Вона удавано співчутливим голосом (чи все ж співчувала цілком щиро?) повідомила, що на власні очі бачила, як Макс увійшов до свого під’їзду з «якоюсь» (що то за «одна» Віка не знала, присягалася, що вперше її бачила).

Проклинала подумки таксиста, який їхав занадто повільно, хоча й прекрасно розуміла, що він не винен, бо й справді відстань чималенька і година з гаком – це рекордний час на її подолання…

Стояла хвилин десять у під’їзді, не наважуючися зайти… Не сміючи зайти… Не бажаючи почути слова про кохання до іншої, побачити на власні очі ту, на кого її проміняли, і водночас понад усе прагнучи роздивитися її, розпізнати невидимі знаки Максового кохання, щоби потім скопіювати їх і стати для нього найжаданішою, як ця щасливиця…

Ні. Він їх не знайомив… І не виправдувався… Не впав на коліна… Не благав пробачити…

Він не робив нічого, що вказувало б на якісь додаткові (сердечно-інтимні!) обставини. І тільки коли він не пустив її в квартиру, перепинив у коридорі, загородивши собою прохід, вона відчула, що це правда, що тут хтось є, крім нього. Вікуся не збрехала…

Як зручно мати собаку! Для таких випадків зручно мати собаку. Прогулятися з собакою – це шляхетніше за пакет зі сміттям, який просто негайно треба винести, щоб не смердів!

Коли вони, нагулявшись, повернулися, її вже не було в помешканні. Інтуїтивно відчула: її немає…

Вона пішла, та з’явилася ця пожежа в Максових очах, відверта неуважність, і відстороненість, і вже звичне «втомився… болить голова» в ліжку… На всі допитування (може, захворів? неприємності на роботі? щось сталося?) – незмінна («в мене все добре») відповідь…

У той страшний вечір, коли він так довго й ретельно збирався (попросив попрасувати улюблену теніску!) на зустріч із Редьковським («Тобі там буде нудно!» – відкинув категорично її несміливу пропозицію піти з ним: «Там буде суто чоловіча компанія!»), знову виник той противний і липкий страх, а з ним і передчуття якоїсь катастрофи.

Він не повернувся того вечора. Тобто того вечора він не повернувся сам. Пізно, майже о першій ночі, його привели попід руки двоє міліціонерів, брудного й закривавленого. Смерділо алкоголем, засохлою кров’ю, ще чимось… Чимось огидним, тим, про що не хочеться чути, на що не хочеться дивитися… І тоді вона зрозуміла, миттєво усвідомила, що якби з ним щось сталося, вона… Вона б не змогла далі жити, існувати в світі – без – Макса…

І тому вона відразу, з першого слова повірила всьому, що розказали ці двоє з міліції (а Макс криво посміхався розбитим ротом і дурнувато хихотів, коли заходило про зловмисників, хитренько поглядаючи то на одного, то на другого товариша з органів). Вона повірила… А ще зрозуміла, що віднині й довіку житиме в тій половині світу, де буде брехня – плутанина – міфотворення – бажане замість дійсного – запасний варіант – інший план дій – підміна – фальсифікація, але де буде цей чоловік, де буде спільний простір, де будуть вони… І не потрібна їй правда!

– Ну, побився з кимось по п’яні! Загоїться як на собаці! – буркнув її батько, який, звісно, був не в захваті від цієї пригоди (виїзд на посаду за декілька тижнів! а якщо у МЗС дізнаються?), але й особливої трагедії в тому не вбачав. І тільки очі Максового батька, те, як він дивився на свого сина, знову ніби відхилили завісу над тією правдою, про яку вона не хотіла нічого чути…

– Ця жінка приходила подивитися квартиру. Буде винаймати її після нас, – сказала вона Віці й сама в це повірила.

Не було ніякої «іншої». Немає. Не буде. А все, що було, розказали їй двоє міліціонерів…

– Кірусю! – Макс потягнувся в своєму кріслі, і її голова залишилася без опори, – Слухай! Піди придивися собі якісь парфуми в «дьюті-фрі»… І мені заразом щось глянеш… Цілком покладаюся на твій смак! На картку.

Він встав і трохи походив, щоб розім’яти ноги. Кіра пішла? Здається, таки пішла. Знову сів, підсунув ноутбук. Всі садна й подряпини зійшли з лиця, – а з душі? Чи забуде він колись цю ганьбу, приниження й безсилу лють, що клекотіла (та й досі клекоче!) всередині (піти б, повибивати цьому козлу зуби, і хай уже показує цю свою течку, кому хоче! може, так воно й краще буде?), палахкотить, не вгасає, та й чи згасне коли? Забуде він її? Логіка й досвід усіх його стосунків давали однозначну відповідь – забуде…

Файли під паролем. А який пароль? Такий складний, триступеневий (ніби й собі вже не довіряв!), що й сам сумнівається, чи згадає його? Відкрилося… Отже, не забув…

Ось її листи, зібрані в одну дуже секретну течку (чи думала вона колись, що він такий сентиментальний, що зберігатиме це, як найбільший скарб, перечитуватиме?), ось вірші з другої теки… А в цій – фото… Ось усміхається, саме прибігла на півгодини після роботи (біла блузка і темна спідниця – все за офісним дрес-кодом). Усміхається (чи він забуде коли цю усмішку?)… А ось улюблена «Спляча красуня»: очі заплющені, волосся розсипалося по подушці, ковдри немає (здається, того дня було дуже спекотно! занадто спекотно, щоб укриватися!), стрункі ноги, лінії стегон, груди – майже довершена, якби не цей шрам унизу живота – від кесаревого розтину, не лише косметичний дефект, а й постійне нагадування, що вона «чужа», належить іншому, якому народила дітей, який був і залишиться першим у її житті не лише за хронологічним порядком… Вона не спала. Погодилася на цю світлину. Погодилася після довгих умовлянь…

Видалити це все? Всі ці течки з паролями (звісно ж, різними, бо всяко буває)? Знищити? Одним натиском клавіші DELETE? Щоб більше не було… Не манило… Не надило контуром нездійсненного, проекцією мрії… Щоб тільки одна стерильно-біла порожнеча – і тут, у комп’ютері, і там, у серці?

Рука завмерла, так і не натиснувши на ту кнопку невідворотності. Рука завмерла, бо що? Ще не готова? Чи час не настав? Час забуття чи безпам’ятства?

А вона так і не подзвонила ні разу… Хоча могла ж? Могла з роботи, з якогось автомату в обід, із телефона співробітниці врешті-решт… Відлітає, не попрощавшись і не простившись із нею, не подивившись в очі, не перепросивши… Чи це потрібно? Їй? Йому? Мабуть, зайве.

Оголосили посадку. І відразу жива черга зарухалася крізь останній пропускник-кордон тут, в Україні, вперед, тамуючи збудження, страх і нехіть до цього перельоту…

В обличчя вдарило спекою – несподівано і відверто, а головне, неочікувано, бо знати – одне (звісно, бачив на табло, що надворі плюс тридцять п’ять), а відчути – зовсім інше. У цьому гігантському хоботі, де треба було швидко рухатися (аби задні не наступали на ноги!) вперед і вперед до вузького проходу в череві літака, раптом панічно відчув усю хибність останніх своїх життєвих кроків! До болю чітко усвідомив помилковість оцього всього: посольсько-сінгапурської роботи, одруження не з тією, втрату коханої, крах ідеалів, брак життєвих цінностей, відсторонення від себе, зради самого себе. Відчув безслівно, на якомусь глибинному внутрішньому рівні: все – мало – бути – не – так! А як? Може, ще не пізно? Все виправити? Почати спочатку?

– Чоловіче! Ви йдете?! – якась літня пані настирно термосила його за наплічник (він і не помітив, як спинився, більше того, Кіра, яка останнім часом – після всіх цих подій – ретельно його пильнувала, теж не помітила, що він спинився, діловито крокувала на зустріч світлому майбутньому, – ще крок і розчиниться в темному проході літака). Це, мабуть, доля втрутилась, у вигляді цієї гладкої тітоньки…

Він смикнувся, щоб скинути руку дами (ціле ручище!), і швидко посунув уперед, маневруючи між пасажирами свого рейсу.

Розділ тридцять третій

Под небом голубым есть город золотой

С прозрачными воротами и ясною звездой,

А в городе том сад – все травы да цветы,

Гуляют там животные невиданной красы…

Аквариум. Город золотой

«Я забуду тебе. Забуду, коли листя опадатиме з дерев, і осіння пустка сторожко, крадькома гулятиме порожніми дворами, драною кішкою перебігаючи крізь вулиці – арки і проходи між будинками – пішохідні переходи – безлюдні завулки – шумні проспекти. І коли останній листочок злетить з останнього дерева мого міста, я забуду тебе. Я забуду тебе назавжди. Остаточно. До безпам’ятства. До деструктивної амнезії. До повного склерозу. Ось як я тебе забуду!

Спершу я забуду твої губи, які так ніжно, так жадібно, так гаряче торкалися мене. А потім я забуду твоє волосся, яке так легко, так звично, так природно лягало під мою руку. А насамкінець я забуду твої очі, які промовляли без слів, так відверто, так спокусливо, так виразно. Назавжди забуду всього тебе з усіма потаємними місцинками твого єства!

Я забуватиму про тебе зранку. Я не згадуватиму про тебе вдень. Я не пам’ятатиму про тебе ввечері. Я не дивитимуся снів про тебе. Я вчитимуся забувати тебе, ніби виконуватиму марудну й одноманітну фізичну вправу.

Я забуватиму тебе, коли сміятимусь над жартами і коли плакатиму від нестерпності буття, коли буду у веселій і галасливій компанії і коли буду самотньо тулитися в куточку дивана; коли працюватиму й коли відпочиватиму. Я забуватиму тебе повільно й поступово, дедалі більше занурюючись у непам’ять, а іноді забуватиму тебе стрімко й уривчасто, ніби падаючи в бездонне провалля чорної порожнечі.

І одного разу (може, на це навіть піде не один рік) я забуду тебе аж так, що сила земного тяжіння вже не матиме наді мною влади… І я стану вільна. Остаточно вільна. Вільна від тебе…

І навіть якщо це все не подіє й не допоможе забути тебе, я все одно забуду тебе!

Я могла написати тобі листа й скинути його електронкою (скажімо, з чужого комп’ютера, з чужої адреси, від чужого імені), я могла б подзвонити тобі на твій засекречений, але знаний мені (до кожної окремої цифри!) номер, я могла прийти, щоби попрощатися. Але я не написала, не подзвонила і не прийшла. Навіщо? Що б це змінило у нашій конкретній ситуації? Що б дало тобі? Що б внесло в мою долю?

І тоді я вирішила забути тебе. Я не проходила вулицями наших маршрутів, я старанно обминала (до заплющених очей!) ту станцію в метро (ту саму, на якій ми познайомилися), я не читала твоїх віршів (особливо отой, про спалену фортецю, що ніби стоїть і тримає оборону, хоча це – лише видимість, омана, бо всередині її давно випалило всежеруще полум’я любові!), я не згадувала твій голос, я не дивилися на небо (бо там літаки й парашутисти), я не шукала на карті Сінгапур, я не уявляла твоєї зовнішності, я не озиралася на псів певної породи, я не знайомилася з помічниками депутатів (навіть, якщо це були жінки!), і з народними депутатами я теж не знайомилася, я не заходила на твою сторінку. Я не робила цього всього з дуже простих й егоїстичних причин – аби не відчувати болю, пекучого й гострого, а іноді важкого й тупого, який часом роздирав мене навпіл, інколи одноманітного й нестерпного, як стоматологічний бур…

Якщо душа не плоть, чому вона болить? Чому її можна поранити, якщо вона не тілесна, не матеріальна, не фізична?

Знаєш, я інколи думаю, як добре, що ти – у Сінгапурі, до якого не дійти, не добігти, не докричатися… Ні, справді, як все-таки добре, що ти в Сінгапурі! Сінгапур – це так далеко, майже як інша планета! І це чудово! А то що, як мені дуже-дуже захотілось би (до божевільного блиску в очах!) побачити тебе? Що б мене тоді стримало? А так – у Сінгапурі… І все…

А на роботі мене підвищили, тож доводиться частіше затримуватися (посада вимагає!), а інколи я їжджу у відрядження. Але вдома мені нічого з цього приводу не кажуть. Ми взагалі майже не розмовляємо. Та й про що нам говорити? Про те, як навчаються діти? Що купити на вечерю? Обговорювати погоду? Ми й не спимо разом. Спершу він знаходив причини ночувати в іншій кімнаті, а потім і офіційно переїхав на «постійне місце спання». І діти вже звикли: так і кажуть – «татова» і «мамина» кімнати. Може, воно і краще так? Мені чогось здається, що він чогось жде від мене. Тільки чого? Я вже сто разів перепросила, ставала навколішки, благала, а він лише посміхається, і я не розумію: пробачив чи ні? Мама каже, що такі речі важко пробачити, ще важче прийняти, але можна забути. Я думаю, може, згодом, коли мине ця осінь і зима, знову настане літо й буде тепло, ми поїдемо кудись у незнані прекрасні краї, де ласкаве сонце і тепле море, і тоді він забуде… Забуде, як жахливий сон, як книжку, що не сподобалась, як фільм, який справив гнітюче враження?…

А загалом, у нас чудова родина, навіть взірцева: без мордобою, алкоголю й матюків. От так і живемо…

Ти заходив на мою сторінку. Для чого? Для моєї невимовної радості (не забув! пам’ятає!) чи лише для того, щоб лайкнути мою нову фотку, щоб бездушний комп’ютер видав мені бездушний звіт: «Максу Домбровському і ще вісьмом користувачам сподобалася Ваша світлина»…

А коли я була в Дніпропетровську (у відрядженні), зайшла в Інтернет-кафе (чесно – вдома і в офісі не наважилась би!) і теж відкрила твою сторінку… Як ти цікаво пишеш про Сінгапур! Твоїм друзям подобається і мені теж сподобалося! А ще я подумала: а що, як ти написав це для мене? Щоб я знала, що в тебе все гаразд, що ти тепер маєш нове хобі – дайвінг?

І ще я подумала: може, це і є той самий небесний град, отой Київ – крапка – юа, де Макс і Альона можуть бути разом? Обмінюватися смайликами? Махати одне одному віртуальними ручками? Жити в цьому ірреальному світі разом без болю й туги, нікому не завдаючи прикрощів і смутку?

Моя подруга, в квартирі якої я жила (пам’ятаєш тоді, взимку?), не повернулася, продовжила своє стажування ще на дев’ять місяців, майже до наступного літа. Перед Різдвом, коли випаде сніг, запасний ключ від її квартири я надішлю на Головпоштамт, на твоє ім’я. Всі поїдуть кататися на лижах, а я залишуся… Я залишуся у Києві і щодня приходитиму на ту квартиру. Якщо тебе не буде там до кінця свят, мені доведеться поміняти замок…

Я так хочу, щоб ти пишався мною! Всіма моїми досягненнями! Аби знав, яка я! Яка я насправді, не та брехлива сучка, що бігала до тебе на побачення від чоловіка! Не та, що підставила тебе своїм коханням! А інша – добра, чуйна, любляча… Мені так хочеться, щоб саме ти думав про мене так!»

Сиділа, ніби застигла, втупившись поглядом у монітор, але не бачила написаного, навіть не намагаючись вникнути в це поєднання літер… Рука, що завмерла на мишці, потягла стрілку курсора вгору, де серед функцій електронної скриньки, підсвітилася зеленим, активуючись, команда «видалити». Натиснула. Вимкнула живлення. Зібрала речі й вийшла в коридор одягатися. На столі секретаря у приймальній побачила звичну останнім часом записку: «Альоно Василівно! Зачинивши двері, не забудьте натиснути на червону кнопку сигналізації! Здайте ключ на вахту. Дякую, Аня». Бідна дівчинка! Справді, чому вона має чекати на всіх, хто не встиг закінчити своєї роботи протягом дня?

Осіння вільгість, що проникала скрізь: під пальто, піджак, блузку – аж до голого тіла, до справжніх дрижаків, – особливо неприємна першої миті, коли ще несеш у собі частку тепла з приміщення. Коротенька доріжка до метро враз стала довгою і нестерпною, просто справжнісінька via dolorosa!

Самотня жінка на порожній вечірній вулиці швидко йде вперед, з кожним кроком віддаляючись від офісного центру з його яскравими вогнями – перманентним освітленням, ледь вловним удень і таким феєричним уночі. Ось її вже й не видно – вийшла зі смуги світла, що, ніби чарівне коло, обводить цю модерну споруду. Але ще долинає, все тихіше, стукіт її підборів…

Звичайна автостоянка, яких сотні розкидано по спальних районах міста. Вщерть забита автівками (і це ще не вечір! не ніч, а лише початок вечірнього збору!), а нові знай з’їжджаються, шурхотять гравієм під’їзної доріжки, вписуються в рівні ряди згідно з номерками, чітко стають на свої місця. Ось одна машинка (про такі кажуть – «дамська») стоїть тут уже з літа. Під двірники набилося якогось сміття, колеса напівздуті (бо давно ніхто не їздив, не підкачував). Стоїть такою собі нечупарою серед вимитих і блискучих сусідів. Сирота казанська… Але сьогодні в неї свято: прийшов господар, оглядає свою власність, відчинив дверцята, багажник (навіть капот навіщось відкрив!), вставив ключ – ні! не заводиться: акумулятор сів… Треба тепер знімати, заряджати… От клопіт! Але нащо? Все одно поки що стоїть…

Стоїть. Бо він так і не зміг її продати… Не зміг, хоч і покупці були. Звідки й дізналися? Він оголошень не давав… Може, знайомі розказали чи ці – охоронці на стоянці (от їхнє яке собаче діло? заплачено ж на півроку вперед! то й що, що ніхто не їздить?).

Не зміг продати чи не захотів? Не захотів розстатися з оцим матеріальним свідченням його щастя? Колишнього… Назавжди втраченого… Того, що вже ніколи не повернеться, не відродиться, як ніколи вже не відродиться віра в людськість, у кращу її половину…

Пішов дощ – раптовий і холодний, рясний осінній дощ. Заліз на водійське сидіння. Це здається, чи тут і досі зберігається її запах? Ледь вловний аромат, що сочиться від її тіла, волосся?

Набрав на телефоні її номер. На екрані загорілася зелена трубка:

«Телефон абонента або відключений, або перебуває поза зоною дії мережі»…

Розділ після останній

(якого могло й не бути!)

It’s my life,

It’s now or never,

I ain’t gonna live forever.

I just want to live while I’m alive.

(It’s my life)

My heart is like an open highway,

Like Frankie said,

I did it my way.

I just wanna live while

I’m alive. It’s my life!

Bon Jovi. It’s My Life

А все могло б (і не тільки могло!) бути інакше… Все ВЖЕ інакше.

Ось я прокидаюся (знову не втрималася і заснула… ох уже ця сієста!)…біля басейну. Я прокидаюся біля басейну? Може, це не я? Або я, але все навколо мене – басейн, зелено-ядуче руно газону, рівного й акуратного (бо ми, як і всі наші сусіди, наймаємо цього мексиканця, який за помірну плату раз на два тижні дає лад цій дзеркальній тверді біля дому), під’їзна доріжка до гаража на дві автівки, невисокий, радше символічний паркан навколо будинку, та й сам оцей типовий каліфорнійський котеджик, що відрізняється від решти на вулиці лише рядочком чорнобривців (посіяла їх навесні, навіть не підозрюючи, який вони викличуть фурор і безкінечне й одноманітне «what is it?») – оце все лише плід моєї уяви – зорова галюцинація – сон у сні – дитяча мрія – серіальний наїв – сльозлива белетристика – алкогольний одур – наркотичний кумар?

Я прокидаюся від того, що тінь від парасолі, під якою я лежу в своєму шезлонгу, вже не прикриває мене цілком – ноги знову опинилися в досяжності сонячних променів! І хоча осіннє сонце не так пече, як гріє, певно, мені це таки дошкулило. Тут, у Карпінтерії, в самому осерді Каліфорнії, навіть восени випадають спекотні дні…

Незабаром четверта p.m., як тут кажуть (розумники – все б їм спростити!), і це значить, що в кінці вулиці безшумно з’явиться оранжево-червоний шкільний автобус, ледь припорошений пилом, мов переспілий і трохи перележаний абрикос. А тоді трійко дітей (двоє моїх і Сашин син) із веселим перегукуванням, в якому уривки слов’янських речень намертво зчепилися з германською аналітикою – в смертному лінгвістичному двобої (виживає сильніший!), виваляться просто на дорогу біля нашої хвіртки. А я з Мотею (улюбленим карликовим песиком мого чоловіка) вже чекатиму їх, обійматиму по черзі, розпитуватиму про справи й різні події там, у школі, з якої вони, власне, повернулися.

– Very well? – заглядаю кожному в очі.

– Ye-e-e! Very well! – впевнено салютує кожен із них.

Це театральне дійство для сусідів! Інакше не можна. Інакше тут не живуть… «Very well!» – одна універсальна відповідь на всі питання – вітання – соцопитування – вигуки – звертання, магічна формула американського успіху, пароль і гасло в одній фразі, віддзеркалення «їхнього» мислення, трафарет поведінки, суспільний дрес-код, еталон мислення. А решта – то компетенція твого психолога…

Саша буде близько шостої (звісно, цього довбаного p.m.!). Точний час залежить від того, чи треба буде йому щось купити (якщо я подзвоню й попрошу його про це). З сусідньої Санта-Барбари (тієї самої кумедної Санта-Барбари з безкінечного серіалу!), до якої мій чоловік їздить на роботу, десь приблизно півгодини часу, тож якщо немає справ – о шостій він удома: вечеряє, дивиться новини, готується до пробіжки, іноді рушає велосипедом, а Мотя – його вірний джура – лунким дзявканням сповіщає сусідів про відбуття-прибуття. Я не супроводжую його: ми не можемо кидати дітей самих, поки їм не виповниться дванадцять років (усім трьом!), бо за законами штату Каліфорнія це кримінальний злочин. Сусіди донесуть… у поліцію…

Тепер я точно знаю: не краса врятує світ! Аж ніяк! Його врятує доброта! Доброта, в якої (точніше, в якого!) лагідні й розумні очі і який ніколи не образить навмисно. Хай він вкритий ластовинням, місцями так густо, що на руках і передпліччях воно зливається в суцільне золотисте сяйво, має рідкі зуби й великі залисини, та він не прагне мене змінити, перебравши й перекрутивши кожну грань мого єства – від імені до найменшої хиби чи ґанджу, як такий собі кубик-рубік, і не соромиться, що деталі моєї біографії кинуть тінь на йогу бездоганний (слава Богу, не депутатський і навіть не дипломатичний!) життєпис.

Я зрадила свого колишнього чоловіка двічі. Вдруге, коли почала листуватися зі своїм однокласником Алексом Левковичем (для мене він був і залишається Сашею, і жодні обставини його, а тепер уже й мого американського життя не змусять мене називати його інакше!), розлученим громадянином США. Ані відчай, ані безвихідь мого тодішнього існування в Україні не змусили мене шукати порятунку десь у нетрях Інтернету, слід яких виводив десь аж на берег незнаного океану. Мені просто хотілося жити! Бути хоч для когось цікавою! Аби хоч хтось (хай і надвечір, а іноді вже й глибоко поночі!) радів моїй появі (і мені було плювати, що це лише зелене коло моєї присутності на сайті)!

А потім (майже через рік) він освідчився мені, тоді ще заміжній жінці, і я погодилася… Хай десятки моїх київських знайомих заздрісно шепотіли за спиною, що я купилася на Америку! Не буду спростовувати цих припущень, щоб не вбивати їхньої віри у власну геніальність і обраність! Хай Алла Леонідівна (колишня свекруха) зашипіла презирливо просто в обличчя «ку-у-ур-р-рв-в-ва-а-а!», а потім ще й додала, що «хто зрадив раз – той зрадить двічі!»… Якби вона тільки знала, з якою насолодою я подала заяву на розлучення! З яким задоволенням видихнула на одному пориві просто таки в пику її синочкові:

– Вдавися своєю квартирою! І своєю ділянкою теж удавися! Начепи на себе всі мої брюліки! І шуби-дублянки теж можеш сам носити! Мені від тебе нічого не треба! Нічого твого мені не треба!!!

Ох, що з ним сталося, коли на його верескливу заяву про те, що дозволу вивести дітей він ніколи не дасть, я спокійно і повільно (ніби розтягуючи задоволення) витягла зі своєї чорної шкуратяної теки (о! я теж тепер мала теку, тільки соліднішу за його картонну на зав’язках!) заяву Макса про побиття, витяг зі справи, заведеної по цьому факту в прокуратурі, ще купу солідних довідок про тяжкі тілесні ушкодження, непоправні психічні втрати, одним словом, усе те, що в Україні можна «завести» на людину, маючи гроші й зв’язки…

– Що це? – знову верескнув він.

– Це – від п’яти до семи років, залежить від того, на скільки Макс домовиться через свого тестя (ну, ти знаєш його прізвище!)…

І мій колишній чоловік швидко й без зайвих слів підписав усі необхідні папери. Він не турбував нас до відльоту, не прийшов проводжати і більше взагалі не цікавився нашою долею, так, ніби з цим офіційним дозволом видав нам і своє офіційне зречення.

Іноді я заходжу на його сторінку, дивлюсь на світлини його нової дружини, схожої на мене, мов дві краплі води, лише на дев’ять років молодшої. Від знайомих знаю, що він удало прооперував виразку, пройшов реабілітацію і зараз готовий завести дитину в своїй новій родині. Він успішний і забезпечений – нічого не змінилося в його житті. Здогадуюсь, що він спілкується з дочкою і сином і що щедрі доларові купюри надходять на свята не лише від бабусі з дідусем.

Так, звісно, завдячую цим усім Максу! Він не зміг мені відмовити, коли я подзвонила і сказала, що мені потрібна його допомога. Прилетів за тиждень (йому саме треба було бути в Києві на черговій ротації) і, піднявши всі свої колишні депутатські й нинішні дипломатичні зв’язки, видав мені на руки весь необхідний компромат.

Ми зустрілися в його улюбленому ресторані, в якому два роки тому стартували наші почуття. Сидів і виливав на мене неземну синь своїх очей, засліплював усмішкою на засмаглому обличчі (ось він – сінгапурський шарм!), намагаючись весь час зловити мій погляд в об’єктив своєї свідомості. Марна справа! Та й навіщо? Мій життєвий урок я засвоїла добре! Ні! На «відмінно»!

На його провокативне «чи ти справді любиш цього Алекса Левковича?» – лише всміхнулася. Ніколи! Ніколи більше ні один сантиметр своєї душі я не звірю тому, хто відмовився від мене, як від речі, хай і потрібної, улюбленої, та все ж – речі. А на його благальне «скажи, що ти досі мене кохаєш!» я спокійно, весело і з невимушеною усмішечкою відповіла:

– Кохаю? Дурненький! Мабуть, нам обом було нудно… От і все!

Розділ після-післяостанній

(цього вже точно ніколи не було)

Last Christmas,

I gave you my heart,

But the very next day,

You gave it away,

This year, to save me from tears,

I’ll give it to someone special.

George Michael. Last Christmas

– Пані Левкович! Прошу! Сідайте!

– І вам доброго, пане Козлов!

Вмощуюся на м’яку софу навпроти лікаря Козова (звісно, лише подумки називаю свого психолога Козловим!), хоч насправді мені тут ані затишно, ані зручно. Візити сюди тривають уже півроку (Саша наполіг, категорично заявивши, що «депресія – не грип: сама не мине»), результату – нуль, але ми всі сповнені оптимізму. Адже пан Козов – російськомовний лікар (моя англійська досі потребує вдосконалення), такий самий виходець із «совка», і, хоч став американцем на всі сто, все-таки йому простіше зрозуміти загадкову слов’янську душу.

Сьогодні, напередодні Різдва, пан Козов сповнений оптимізму як ніколи! Він переглядає свої/мої записи, роблячи якісь помітки:

– We all strive to become happy for the upcoming New Year!

– Я не пригадую вже таких почуттів. Може, колись у дитинстві…

– О! Our new New Year resolution is to become happier! Чи не так, пані Левкович? Чи не для того ви тут?

– Ви знаєте, я думаю, я тут тому, що моя родина може собі це дозволити…

– Не спрощуйте! Ось минулого разу ви сказали, що хотіли б повернутися в Україну, бо страшенно дратуєтеся від вигляду ситих і самовдоволених бюргерів навколо…

– А ще я сказала, що шляху назад уже немає. Друзі… колишні, які не зрозуміли мого вчинку, нинішні не-друзі… Мама після батькової смерті (його серцевий напад цілком на моїй совісті…) переїхала жити до мого брата… Будинок продали… У мене нічого там не лишилося…

– Пані Левкович! Ви прекрасно знаєте, чому виїхали з України і чому не зможете туди повернутися. Не дуріть себе. Ви не могли бути успішною ТАМ, а тут ви досягли успіху!

– От тільки не треба вписувати мене в цю американську формулу «make myself»!!! Не всі існують у цій парадигмі колообігу доларової маси! Те, що я пишу і мене друкують на моїй колишній батьківщині, ще зовсім не означає, що Я ДОСЯГЛА УСПІХУ! Радше навпаки: безвихідь – утеча в штучну реальність – задзеркалля свідомості – сурогат життя – світ, яким я його уявляю, а не в якому живу!

– Такі думки – наслідок депресії. Через рік ви остаточно звикнете до нашого стилю життя! Вже за півроку терапії почуватиметеся значно краще! Ось побачите! Я знаю, що кажу. Я теж пройшов цей шлях…

– Мені часто сниться один і той же сон (а може, це ніякий і не сон, а мрія?)… Мене виловлюють із басейну… поліція… заплакані діти… Саша, на якого показують пальцями сусіди («Алекс такий хороший батько! Чудовий сім’янин! І треба ж таке! Перша дружина втекла з якимось гангстером у Чикаго. А друга втопилася просто серед білого дня! Ви тільки уявіть!», «Ye-e, Alex is unhappy»)… Ну, ви ж знаєте, як воно буває… Але я вільна… вільна остаточно й безповоротно… назавжди…

– Пані Левкович!

Єлейний погляд лікаря Козова з-під стильних окулярів у чорній оправі чомусь викликає у мене не роздратування, як раніше, а сміх. Мені подобається його лякати! Хай думає, що я безнадійна…

– Розкажіть, які подарунки ви приготували дітям на Різдво! Ага! Як мило! А чоловікові? Чудово!

– Насправді, пані Левкович, у вас немає жодних проблем! Ви – щаслива жінка! Основна ваша проблема – це те, що ви не хочете бути щасливою! Ви шукаєте й шукали в попередньому житті, у колишньому шлюбі будь-яку зачіпку, щоб здаватися нещасною…

– Справді?… Так думаєте… Що ж…

– Незабаром свято! Your sad face makes everyone cry at the party! Подумайте над цим! І зробіть щось із цим виразом обличчя! Don’t be a Grinch over Christmas!!!

– Думаєте, спрацює? «Поводьтеся весело, і вам стане весело. Неодмінно»… Так, здається, написано… Таким має бути моє життєве гасло?

– Ви ж розумна жінка! Міркуйте логічно! Назвіть мені хоча б одну причину, яка заважає бути на Різдво веселою і усміхненою?

– А я вам хіба не розповідала? Я остаточно втратила Макса… Він прилітав сюди, до Каліфорнії… нещодавно… Але я відмовилася з ним зустрітися… Я не пробачила йому ні його тодішньої втечі, ні одруження… Чи можна бути такою жорстокою – як ви вважаєте, пане Козов?…Підкажіть, як мені тепер жити? Ви ж такий досвідчений психолог!

Лікар довго й зосереджено гортає течку в себе на столі (знову на мене завели течку!), нарешті знімає окуляри, довго дивиться на мене:

– Я не розумію вас, пані Левкович! Поясніть, будь ласка, хто такий Макс?

– Не зважайте… Вже ніхто…

Січень – Жовтень 2012

Київ

Content

Тетяна Белімова
Київ. ua

Передмова Розлучення як тренд, або Ще раз про кризу української родини

Розділ перший

Розділ другий

Розділ третій

Розділ четвертий

Розділ п’ятий

Розділ шостий

Розділ сьомий

Розділ восьмий

Розділ дев’ятий

Розділ десятий

Розділ одинадцятий

Розділ дванадцятий

Розділ тринадцятий

Розділ чотирнадцятий

Розділ п’ятнадцятий

Розділ шістнадцятий

Розділ сімнадцятий

Розділ вісімнадцятий

Розділ дев’ятнадцятий

Розділ двадцятий

Розділ двадцять перший

Розділ двадцять другий

Розділ двадцять третій

Розділ двадцять четвертий

Розділ двадцять п’ятий

Розділ двадцять шостий

Розділ двадцять сьомий

Розділ двадцять восьмий

Розділ двадцять дев’ятий

Розділ тридцятий

Розділ тридцять перший

Розділ тридцять другий

Розділ тридцять третій

Розділ після останній (якого могло й не бути!)

Розділ після-післяостанній (цього вже точно ніколи не було)