Татяна Полякова

Нейната малка тайна

На моята приятелка Ира — с любов и благодарност.

1

Тази история започна в едно казино. Само да не си помислите, че съм от онези жени, които постоянно търкат столовете там. Изобщо не съм от тях. В момента, когато тези събития започнаха, аз бях изключително скромна и дори девствена (звучи доста глупаво, но не съм привърженик на това да се ровя из мозъка си и да подбирам думи и изрази). Изобщо — независимо от възрастта си — аз бях скромна до безобразие, с което ядосвах приятелките си и тревожех мама, а към хазартните игри бях равнодушна, пък и нямах пари, така че появяването ми в казиното през онази вечер можеше да бъде обяснено само с някаква чиста случайност.

Беше краят на септември, в неделя се честваше Денят на учителя — свят за мен празник, който трябваше да бъде отбелязан. Така че за пръв път в живота си аз тръгнах заедно с моите колеги на ресторант. Идеята беше на Ира Вячеславска, тя също като мен бе завършила преди една година института и работеше в нашето училище. С нея следвахме заедно, само че Ира беше във физико-математическия факултет, а аз — в историческия, ала за разлика от мен, приятелката ми се учеше криво-ляво и посвещаваше по-голямата част от времето си на своя личен живот, но въпреки това без проблеми получи диплома, а сега мечтаеше да се омъжи за пореден път.

— Ако не се омъжиш, докато си студентка — поучаваше ме тя всяка сутрин, — смятай, че вероятността да си умреш стара мома е петдесет на петдесет.

Ира успя и да се омъжи, и да се разведе още в института, а аз предизвиквах у нея само съжаление и недоумение.

— Ти си красиво момиче — мръщеше се тя. — И защо така не ти провървя? — И веднага преминаваше към наболелия въпрос: — Училището е ужасно блато. Ако през първата година не се омъжиш — край, ще те засмуче. Колективът е женски, цял ден търчиш по работа, а вечер на човек не приличаш… Не си успяла да мигнеш и вече си чукнала двадесет и седем. А след двадесет и седмата си година жените пускат във вестниците ей такива обяви: „Самотна, симпатична, мечтае да се запознае…“ — На това място Ира обикновено се чумереше злобно, после въздишаше и ме гледаше с укор: — А ти, чудо на природата, къде блееш?

Аз се усмихвах и свивах рамене, макар че излиянията на Ира ме навеждаха на размисли.

Родителите ми се разведоха, когато бях на четири години. Израснах в обкръжението на жени: мама, по-голямата й сестра и баба. За мен мъжете бяха чудновати същества и аз гледах на тях с любопитство и боязън.

В училище от пети до единадесети клас имах приятелство с едно момче, то беше със слабо зрение и понякога се съмнявах дали изобщо ме вижда? Сигурно ме виждаше, защото казваше, че съм красива. Въпреки че може би ме лъжеше.

Започнах да се срещам с него най-вече от чувство за вътрешно противоречие, защото — освен че имаше слабо зрение — то и фъфлеше, беше пълничък дребосък, четеше умни книги и назидаваше всички. Никой не искаше да си другарува с него. А на мен ми стана жал за момчето. С него живеехме в един квартал и на връщане от училище той обикновено се мъкнеше на около два метра след мен, но веднъж аз не издържах и му казах:

— Ей, какво се тътриш подире ми? Вземи чантата ми и върви до мен.

Той грабна чантата ми и като че ли се почувства щастлив от това.

На другия ден правеше всичко възможно да не се отделя от мен и след като убеди Димка Караваев да си разменят местата, дори се премести на моя чин. Естествено — това не остана незабелязано. Съучениците ни недоумяваха какво става. И тъй като те изразиха недоумението си в доста груба форма, аз стиснах зъби, нацупих се и продължих приятелството си с Вовка Воробиев — така се казваше дребосъкът — през следващите седем години. А най-малко по три пъти на седмица много ми се приискваше да го удуша.

Най-сетне ние завършихме училище. Вовка замина за Москва, постъпи в Московския държавен университет, а аз — в педагогическия институт, който беше близо до нашия блок, тъй като мама категорично заяви, че няма да ме пусне да уча в друг град.

В нашата група имаше петима младежи. Четиримата бяха красиви, вкарани в института от богатите си родители, а петият беше риж, с щръкнали уши и кръгло лице. Когато го погледнах за пръв път, дълбоко въздъхнах.

След две седмици той започна да ми хвърля пълни с копнеж погледи, след месец дръзна да ме заговори, а след още две седмици ме изпрати до вкъщи. Естествено — стана ми жал за него.

Вече бяхме в трети курс, когато той започна да гради планове за нашия бъдещ живот, а аз напрегнато мълчах. Горе-долу по това време нещастие сполетя нашето семейство. Баба ми и по-голямата й дъщеря — моята леля — тръгнаха за вилата с колата и катастрофираха. И двете загинаха на място, а мама влезе в болницата с инфаркт. Тя така и не се оправи напълно след смъртта на близките ни и скоро излезе в пенсия по инвалидност. А тъй като заради тези събития бях зарязала учението, аз отидох да се явя на изпит в дома на един от преподавателите ми. Той се отличаваше с повишен интерес към студентите от женски пол, имаше мазен поглед, палав нрав и беше в твърде напреднала възраст. След петнадесет минути напуснах апартамента му в състояние, близко до истерията. И се зарадвах, че моят риж дребосък е скромен, кротък и не пуска ръце.

По това време момчетата, които познавах, напълно бяха отписали особата ми, охотно споделяха тайните си с мен, безпардонно се възползваха от добротата ми и ме смятаха за „свое момче“: канеха ме на походи, молеха ме да предавам бележки на момичетата им и за рождения ми ден ми подаряваха хубави книги. Общо взето, аз бях доволна от това положение на нещата. Тревожеше ме само дребосъкът. Това, че щях да си изгубя с него поредните няколко години, беше ясно, но колкото повече наближаваше краят на обучението ни, толкова по-често той взе да ми намеква за женитба. Започнах да се тревожа: едва ли можех да му кажа твърдо не, а да живея с него в любов и разбирателство просто нямаше да ми се удаде.

За щастие той се страхуваше до смърт от войниклъка, затова след като завършихме института, замина за едно селско училище. То се намираше в отдалечен регион, до който беше истински проблем да се добереш, рядко идваше при мен и постоянно ме заварваше, зарината с училищна работа. Посещенията му ставаха все по-редки, за женитба вече почти не продумваше и при срещите ни все по-често гледаше встрани. Досещайки се за какво става дума, аз събрах сили, удостоих го с едно неочаквано и кратко посещение, заварих го в компанията на някаква розовобузеста брюнетка на около тридесет години и с облекчение се прибрах вкъщи: въпросът за моето омъжване беше свален от дневния ред.

Още в седми клас прочетох „Джейн Еър“ и започнах да мечтая за любовта. Естествено тя трябваше да е много голяма и за цял живот. Но сега наблюденията ми върху околните мъже ме притесняваха, защото на голяма любов изобщо не миришеше, а времето минаваше. На всичкото отгоре и Ира не спираше да нарежда. Тя започваше сутрините с фразата: „Какво ни готви идващият ден? Нищо хубаво…“, и завършваше с: „И така — още един ден на вятъра.“ Изобщо обстановката в учителската стая предразполагаше към тревожност, защото мъжете бяха само трима: физкултурникът — тих пияница без пукната пара в джоба, който постоянно и гальовно молеше някой да му даде двадесет рубли назаем; умореният и изнервен математик на доста преклонна възраст и три пъти жененият физик, зает в свободното си време да майстори аероплани, които изобщо не искаха да полетят. Останалият учителски състав беше женски, като на това отгоре само три от жените можеха да се похвалят със семейно щастие, а останалите мечтаеха да се омъжат или да се разведат, отглеждаха деца, караха се заради дежурствата и вземаха една от друга пари назаем до заплата. „Ще се скапем тук“, зловещо шепнеше Ира и се опитваше по всевъзможни начини да размърда застоялото блато.

В Деня на учителя ни дадоха премиални. За днешните времена сумата беше смехотворна и пъшкайки и страдайки, педагогическият колектив започна да пресмята за какво можеше да ги похарчи.

— Да идем на ресторант — намеси се веднага Ира. — В края на краищата празникът си е наш.

— С нашите премиални сме само за ресторант — изсумтя Зоя, преподавателка по английски и самотна майка.

— Ами ще ги допълниш с още малко — заядливо каза Ира.

— Като че ли имам.

— Дадоха ни заплати.

— А с какво ще живея, умнице? На теб ти е добре сама, ще плюскаш едни голи картофи, а аз имам дете и то се нуждае от витамини.

— Е… стига си мрънкала! — ядоса се Ира. — Ама че хора! Не можете ли да си направите празник поне веднъж в годината?

— Че аз нямам и какво да облека — въздъхна Света, надигайки глава от тетрадката. — С тази рокля ли да ида? Срамота… Сега момичетата се обличат толкова хубаво, а ние — в дрипи… Пък и кой ще ни обърне внимание в твоя ресторант? Само комплекси да трупаме.

— Стига си хленчила, ти си ярка жена и няма значение с каква рокля си облечена… Ще намерим нещо.

Света се подсмихна, но се замисли и през целия ден се държа кротко. Към петия час тя обикновено така започваше да крещи, че се налагаше да чукаш по стената, а през този ден беше толкова тиха, че дори децата се изплашиха и също се умириха. Общо взето, идеята се хареса на онези, които още не бяха чукнали петдесетте. И те започнаха да се чудят къде да отидат.

— Трябва предварително да запазим маса — започна да се притеснява Зоя. — Току-виж — и на други им хрумнала същата идея…

— За това ставаше дума. Ще се появим в ресторанта, а там — само жени.

— Стига сте дрънкали! — кресна Ира, зарадвана, че нещата помръднаха от мъртвата точка. — Ще ви заведа на такова място, където ще бъде пълно с мъже.

По лицата на околните се четеше колкото недоверие, толкова и надежда.

Не се вълнувах особено от предстоящия набег. Знаех си, че дори и да се окажем на място, където се навъртат стотина красиви и напълно свободни от понеделник сутрин до петък вечер мъже, аз обезателно ще открия единствения невзрачен, нещастен и безпаричен.

В това време Ира удържа на думата си и се захвана да ни направи хора. В последния момент повечето колеги си намериха спешна работа и към ресторанта поехме само четири жени. Ира — в поразителна вечерна рокля, Света — във всекидневния си костюм с чанта под мишница, поради което не знаеше къде да си дене ръцете, Зоя, която непрекъснато нервно бършеше очилата си, облечена с една моя блузка, и аз, обладана от абсолютно спокойствие, защото със сигурност знаех, че и тук нищо хубаво не ми предстои.

Пристигнахме с такси до огромната девететажна сграда на бившия хотел „Интурист“. Напреко на цялата му фасада пламтяха буквите Казино.

— Къде сме тръгнали? — изплаши се Зоя.

— Да не би да не виждаш? — намръщи се страховито Ира.

— Ама нали искахме да идем на ресторант…

— Ще имаш и ресторант… Сто години живееш в този град и не знаеш къде какво се намира… Срамота!

Наистина имаше ресторант. Огромен и почти изцяло пълен. Разбра се, че всъщност Ира се е помайтапила: мъже в ресторанта естествено имаше, може би дори — и свободни, но тук едва ли някой от тях би могъл да ни забележи.

Към нас се приближи младеж в скъп костюм, хвърли ни оценяващ поглед и ни приветства без особена бодрост, след което ни отведе до една маса в самия център на залата. В съседство, на събрани маси, Деня на учителя се готвеха да честват бившите ни преподаватели от педагогическия институт, които също бяха предимно жени — възбудени и весели. Вдясно почти в пълен състав се бе настанил колективът на дванадесето средно училище.

— Тия какво, да не би всичките да са полудели? — възкликна Ира, момичетата се оклюмаха, а аз започнах да изучавам менюто. Понасях леко разочарованията, защото бях предварително подготвена за тях. Тази вечер имах намерение да си доставя максимално удоволствие: да погледам хората, да послушам музика и да хапна нещо вкусничко.

След един час момичетата решиха, че наистина няма да ни провърви и от отчаяние наблегнаха на водката. Завързаха се откровени разговори и необходимостта от мъжката половина на човечеството отпадна. След още два часа стигнахме до извода, че всъщност се е получила хубава вечер, че „ни е добре така“ и прочее, а Ира си бройна едно момче през една маса от нашата и започна да му се усмихва. То й се върза и я покани на танц. Ира не се върна повече при нас и си тръгна след половин час, махвайки ни с ръка. Зоя и Света завистливо въздъхнаха и единодушно решиха, че Ира е извадила късмет, а пък ние — не, и че е време да се прибираме по къщите си.

След като изръсихме премиалните и част от заплатите си на сервитьора, ние се отправихме към гардероба, придържайки Зоя от двете страни. Бог знае откъде се появиха двама доста подпийнали мъже. Зоя увисна на рамото на единия и подхвана задушевен разговор с него. Той се оказа изключително сърдечно момче, както и приятелят му, който ме хвана за лакътя и току се опитваше нещо да ми каже, а на това отгоре — или от прекалена искреност, или от погълнатото количество — почти плачеше. Аз съвсем навреме се сетих, че съм забравила чантата си в залата, и се върнах в ресторанта, като преди това поверих плачещото момче на Света.

Чантата висеше на стола и никой не я беше докосвал. И правилно: все едно — нямаше какво да вземе от нея. Когато се върнах на гардероба, не заварих нито приятелката си, нито младежите. А щом излязох на улицата, забелязах, че те се качват в едно такси, напълно забравили за мен. Не бих казала, че това ме огорчи.

Завих зад ъгъла с намерението да стигна по най-бързия начин до спирката и в този момент си помислих, че ми предстои доста път и не би било зле да отида до тоалетната. Затова се върнах в ресторанта. На входа се извиних, казах на портиера, че съм забравила тоалетната си чантичка, а след като се убедих, че той е загубил интерес към мен и гледа в друга посока, свърнах бързешком по коридора и забързах към втората врата вдясно, на която имаше изображение на дама с кокетна шапчица.

Тоалетната беше празна, а това ми даде възможност да се разгледам в огледалото, да се усмихна, да оправя прическата си, да начервя устните си и да напусна съответното място с чувство за изпълнен дълг.

Затворих вратата, изваждайки пътьом ръкавиците си от чантата, но дръжката й се изплъзна от рамото ми и от нея изхвърча флаконът с червилото. Аз рязко се обърнах надясно и фраснах челото си в челото на един младеж, който джентълменски вдигаше червилото ми от пода.

— Извинете — изблеях аз, а той се засмя, потривайки удареното си място.

— Няма нищо. В такива случаи казват, че ще станем роднини.

Не зная какво мислеше той, но аз не бих имала нищо против да се обзаведа с такъв роднина. Младежът беше с около три години по-голям от мен, висок, красив, облечен в скъп костюм, с бяла риза и вратовръзка, а върху нея проблясваше игла с диамант, който май беше истински, но пък брачна халка липсваше и това, кой знае защо, ме зарадва, макар че видим повод за радост нямаше. Е, бяхме си чукнали челата с едно симпатично момче, но това изобщо не значеше, че късметът щеше да ме споходи. Никога не ми беше вървяло, и днес нямаше да ми провърви. Тъй че не ме вълнуваше дали той носи халка или не.

Бързешком закопчавах чантата си, докато младежът ме оглеждаше, а аз натъжено си мислех, че нося това палто от четвърти курс и че то изобщо не може да се мери с неговата игла. „Да върви по дяволите!“, мъдро отсъдих аз и след като казах още веднъж: „Извинете“, гордо закрачих към изхода.

— Варя — подвикна ми той неочаквано, а от изненада аз се заковах на място и май че дори облещих очи. Младежът забърза към мен, озарен от широка усмивка. — Чух как ви наричат приятелките ви — обясни учтиво, когато отново застана до мен. — Честна дума, цяла вечер ви наблюдавах.

„По-добре да ме беше поканил на танц“, помислих си язвително аз, но на глас казах неутралното:

— Така ли?

— Така. Наблюдавах ви, но не посмях да се приближа до вас.

Намръщих се, защото явно младежът ми хвърляше прах в очите. Някак не ми се вярваше, че такъв тип можеше да страда от срамежливост, а за себе си със сигурност знаех, че приличам на даскалица и с това нямаше какво да се направи. Можеше, разбира се, да сваля очилата си и да пусна една лъчезарна усмивка, която при мен не изглеждаше зле, но въпреки това след половин час той щеше да разбере кой стои пред него, тъй че не си струваше излишно да се напрягам.

— Е, и как е? — полюбопитствах аз за всеки случай, без да откъсвам поглед от вратовръзката му. Именно въпросната вратовръзка ме довърши: винаги съм имала проблеми с мъжете, пък и си спомнях само за един мъж, който носеше вратовръзка — бившият преподавател по трудово обучение от нашето училище, когото уволниха заради пиянство в началото на зимата. Но неговата вратовръзка приличаше на парцал и вечно се отмяташе настрани.

— Кое как е? — опита се да уточни младежът.

Увлечена в съзерцаване на вратовръзката му, аз явно бях започнала да страдам от глухота в лека форма.

— И какво показа наблюдението? — въздъхнах тихо.

— Според мен вие сте много красива.

„Възможно е — съгласих се отново наум аз. — Само че от това заведение ще си тръгна сама.“

— Благодаря за комплимента — отвърнах и се насочих към вратата. — Извинете, време е да си вървя.

— Според мен вашите приятелки вече си отидоха.

— Точно така, а аз бързам да хвана последния тролей.

— А как гледате на възможността да ви изпратя?

На това място аз свих рамене и тъкмо да ме обземе пълна радост, веднага се възпрях от мисълта: „Той е женен. И освен това е женкар. А не носи халка, защото е тарикат.“ Забързах към изхода, а той подвикна след мен:

— Ще ви чакам на ъгъла, близо до спирката.

С тези думи младежът изчезна в страничния коридор, а аз, изчервена и малко смутена, изпърхах от ресторанта. Въздъхнах дълбоко и първо се огледах наоколо. Младежът беше по костюм и изчезна по коридора. Навън беше студено, а той не отиде до гардероба да вземе палтото си. Излизаше, че връхната му дреха се намира някъде на друго място. Значи той беше гост на хотела. Беше пристигнал в нашия град по работа и между другото бе решил да се позабавлява. Е, и какво се очертава пред вас, многоуважаема Варвара Сергеевна? Кратко приключение с пътуващ донжуан? Общо взето, нищо не се очертава. Тъй че най-добре би било да припкаш към тролея и да забравиш за този тип.

В този миг стигнах до ъгъла и гореописаният тип се появи пред мен, сякаш изпод земята. А аз се зарадвах и казах:

— Здрасти!

Той се засмя и също каза:

— Здрасти! — И ме хвана за лакътя. Направи го внимателно, дори свенливо и без какъвто и да било признак за нахалство. Тъкмо на това място ми се стори, че късметът като нищо ме е споходил. — Къде живеете? — попита, аз отговорих, а това като че ли му хареса: — Пет спирки с тролея. Какво ще кажете да се поразходим малко? Или да хванем такси?

— Да се поразходим — отвърнах аз, обнадеждена от това, че младежът добре се ориентираше в нашия град. Може би изобщо не бе пришелец.

— Казвам се Саша — обяви той, позабави ход и се засмя. Аз също се засмях и окончателно се убедих, че съм извадила късмет. Ако тогава знаех що за късмет е това, щях да хукна и да бягам от него презглава.

Ние бавно поехме по булеварда. Неочаквано за самата себе си аз се разприказвах, изпитвах необикновена лекота, с една дума — бях във форма. Той сподели накратко историята на своя живот. Беше се родил, израснал и живееше в нашия град, днес бе имал среща по работа с един партньор от Москва, но младежът малко се понапил и сега си почивал в хотела, а Саша бил безумно щастлив, че тази вечер се оказал в ресторанта, инак как би могъл да се срещне с мен?

Колкото повече приближавахме към моя блок, толкова по-ясно усещах, че най-сетне съм се влюбила. И съвсем не заради това, че той имаше скъп костюм или че беше някакъв си там бизнесмен, а защото можех да си говоря с него за каквото си поискам, да го държа за ръката и наистина да се чувствам красива.

Когато спряхме пред входа, аз се изплаших, че изведнъж всичко ще свърши. Ей сега Саша щеше да ми каже „Довиждане“, щеше да си запише телефонния ми номер, който никога нямаше да набере, и след това щеше да изчезне от двора ми и от живота ми, а аз щях да чакам ден-два обаждането му, после щях да въздъхна и да си кажа: „Какво да се прави, не ми провървя…“ Искаше ми се да се разплача от съжаление към себе си, но това беше глупаво и аз не се разревах.

— Къде са вашите прозорци? — попита той, видимо натъжен.

— На петия етаж. Онези, виждате ли ги…

— Майка ви спи ли вече?

— Майка ми е на вилата. Тя е пенсионер по инвалидност и предпочита да живее на село до първия сняг. А аз винаги ходя при нея през почивните дни.

— Ясно. Нали нямате нищо против да се самопоканя у вас? За пет минути. Имате ли телефон? Ще си извикам такси, защото вече е късно, а аз трябва да се влача чак на другия край на града.

— Имам телефон и, разбира се — можете да си поръчате такси.

Ние се качихме в апартамента ми, но Саша не бързаше да се хваща за телефона. Свали палтото си, влезе в хола и с много чаровна усмивка ми обясни, че се е пошегувал за таксито, пък освен това и на мен изобщо не ми се искаше да го отпращам навън. Затова отидох в кухнята да сваря кафе, сервирах масата и се спрях за миг, вперила поглед в прозореца. Саша се приближи зад мен и ме прегърна, а аз, може би от уплаха или по-скоро от щастие, потръпнах и се обърнах към него. И той ме целуна. Първо веднъж и много нежно. После целувките му станаха все по-страстни, а прегръдките му — все по-силни. „Защо пък не?“, престраших се аз и махнах с ръка на своя кутсузлук.

При всички случаи през тази нощ ми провървя, и то така, както не ми се бе присънвало. В смисъл че аз естествено си бях мечтала за нещо подобно, но след един час разбрах колко глупави и детински са били тези мои мечти и колко много по-просто и по-прекрасно беше всичко в действителност… Общо взето, прекарах една възхитителна нощ. Но на сутринта нещата станаха по-сложни.

2

Събуди ме звънът на телефона. Скочих, мислейки, че това е будилникът, но едва след като разтърсих на два пъти глава, се сетих, че беше събота — почивен ден, и нямаше никакъв смисъл да скачам под тревога. Щом се ориентирах в дните, спомних си още някои неща и учудено се огледах. Леглото до мен беше празно.

— Саша! — извиках и погледнах часовника. Беше 7.30. Къде беше Саша и на кого му бе хрумнало да звъни по това време?

Грабнах слушалката и чух гласа на Ира.

— Варя, как си? — попита тя с пиянски глас.

— Никак — троснах й се аз.

— Слушай, приятелко, харесала си се на един мъж. Страхотно момче. Искаше да се запознае с теб, но явно те е изтървал, защото ти изчезна като приказно видение. Ако щеш вярвай, но той питаше за теб. Валя, сервитьорът, който ни обслужваше, ми е бегъл познат, та същият този Валя му казал, че ти си моя приятелка. И оня се лепна за мен. Мъжът де… Попита за адреса ти. Очаквай го на гости. Разбираш ли как се грижа за теб? Оцени го.

— Ти да не си полудяла, а? — изкрещях аз и треснах слушалката.

След което хукнах към банята. Лампата не светеше, водата не течеше и Саша естествено не беше там. Нямаше го и в кухнята, както и в останалите помещения на апартамента ми. И нищо — освен моите спомени — не свидетелстваше за неговото присъствие.

Аз се пощурах известно време, опитвайки се да намеря бележка от него или поне телефонен номер, записан набързо върху късче хартия. Нямаше нищо.

Свлякох си на пода в антрето и горчиво заплаках, но след десетина минути си теглих една майна и отидох да се измия. А сетне още веднъж претърсих апартамента, за да проверя дали няма изчезнали вещи. Всички неща си бяха непокътнати и това донякъде ме успокои, защото само ми липсваха обяснения с майка ми.

Завлякох си до леглото и отново се разревах — тихо и горчиво, и ревах, докато не чух, че някой звъни на вратата. От изненада първо подскочих, а след това хукнах презглава към вратата. Фантазията услужливо ми рисуваше една от друга по-сияйни картини: как Саша стои на прага с огромен букет и щастлива усмивка и други такива.

На прага стояха трима младежи, яки и свирепи, а по лицата им нямаше и следа от щастливи усмивки. Тъкмо се канех да им задам баналния въпрос: „Кого търсите?“, когато стоящият най-близо до мен младеж ме ритна в корема, аз изохках и се треснах в огледалото на собственото си антре, при това с такава сила, че го счупих, парчетата се посипаха по пода, юначните момчета нахлуха в апартамента ми, двама от тях се втурнаха в различни посоки, а третият ме хвана за косите и попита:

— Къде е той?

— Кой? — изблеях аз в пълно недоумение и получих един в челюстта. Лиших се от два зъба и веднага проумях кой тук задаваше въпросите.

След двадесет минути вече нямах никакви тайни от моите гости. За съжаление те се интересуваха само от една, но аз не я знаех. На момчетата им бяха необходими повече от два часа, за да се убедят в това. Не искам да си спомням какво се случи в този промеждутък от време, само ще кажа, че много съжалявах, че съм толкова жизнеустойчива, и се страхувах, че никога няма да умра.

Напуснах апартамента си в състояние на безпаметство. Не се наемам да отговоря на въпроса защо те просто не ме оставиха да умра в родния ми дом, а ме помъкнаха нанякъде, рискувайки да бъдат забелязани. Може би нямаха право да зарязват полуживи трупове в апартаментите им, а може би младежите просто бяха шегаджии, но в края на краищата ме натовариха в една кола и ме откараха извън града. На около два километра по околовръстния път намалиха скоростта на моста и изхвърлиха безчувственото ми тяло в реката от доста голяма височина. Тъй като аз все още бях в безсъзнание, младежите се оттеглиха с чувство за изпълнен дълг и с твърдото убеждение, че съдбата никога повече няма да ни срещне (впрочем точно така и стана), защото смятаха, че дори и да изплувах след някое време, нямаше да имам никаква възможност да известя човечеството за посещението на моите гости.

Но аз не оправдах надеждите им. След като се поизплакнах в студената вода, най-неочаквано се свестих и дори успях по някакъв начин да се добера до брега. Всъщност аз не си спомнях този епизод, което впрочем не беше странно, и бях склонна да смятам, че дължа чудотворното си спасение на намеса свише. Именно благодарение на въпросната намеса в този момент близо до брега се появил милиционерски патрул. Трудно можеше да се каже какво е правил той там, но по-важното беше, че милиционерите ме съзрели, извикали „Бърза помощ“, тя пристигнала за рекордно кратко време, в резултат на което аз много бързо съм се озовала в болничното легло, където се търкалях в течение на цели два месеца.

През този период на няколко пъти ме посещаваха сътрудници на милицията и аз се опитвах да им помогна, доколкото можех, в смисъл че отново и отново им разказвах за посещението на неканените ми гости и за онова, което последва по-нататък.

Спомените ми бяха доста смътни, никой от съседите ми не беше видял каквото и да било, никой от шофьорите в доста оживеното по това време движение не бе забелязал нищо подозрително на моста през онзи ден и младежите естествено не бяха открити. За сметка на това успях да науча разни неща за Саша и дори се полюбувах на неговата снимка, която сътрудниците на милицията любезно ми предоставиха с цел опознаване.

Александър Викторович Завражни, по прякор Монаха (трудно беше да се обясни защо го наричаха точно Монаха, тъй като моят възлюблен можеше да се похвали с огромно количество любовни похождения за една нощ), та същият този Монах отдавна и по принцип не живеел в съгласие със закона, а в момента на нашата среща бил в твърде хладни отношения и с някои от своите бойни другари и те имали претенции към него, а мен дяволът ме дръпнал за езика да го поканя при себе си точно в момента, когато бившите му приятели направо изгаряли от желание да се видят с него. Изобщо не ми бе провървяло.

Тази история дълго време се разказваше от уста на уста в града, за нея писаха във вестниците, говореха в тролеите и предупреждаваха хората за опасността от случайни запознанства, сочейки ме като пример за неразумна жена. А на мен, в ролята на случайна жертва на бандитски разпри, ми беше много обидно и дори нещо още по-лошо — беше ме срам.

Някъде след около двадесетина дни, когато започнах да се надигам от леглото, успях да видя лицето си в огледалото и припаднах. Видът на ужасяващата ми физиономия и последвалият от съприкосновението ми с нея стрес забавиха за известно време процеса на моето оздравяване. Лекарите, които се отнасяха към мен с огромно внимание, твърдяха, че в крайна сметка белезите щели да изчезнат, че времето щяло да излекува всичко, че те били сглобили, залепили и зашили челюстта ми, че съм можела да си сложа липсващите зъби, пък и в крайна сметка — нали поне очите ми, слава богу, си били на мястото си. Оставали още две операции и щели да ме вдигнат на крака.

Аз слушах, кимах и се опитвах да разбера как можа да се случи всичко това с мен.

Напуснах болницата, но вкъщи положението стана още по-лошо: страхувах се да стоя в апартамента си, страхувах се да изляза от него, страхувах се от позвънявания на вратата и от позвънявания по телефона, а също така се страхувах да гледам към огледалото и нещо все ме теглеше към вградения гардероб, чиято тъмнина ми се струваше безопасна. Нощем сънувах един и същи сън, мятах се в леглото, крещях и късах нервите на съседите си, тъй като блокът ни беше панелен и прегради пред шума нямаше.

В едно ранно утро, в самото начало на пролетта, възползвайки се от това, че мама беше в болницата, а аз бях оставена сама на себе си, излязох на балкона и с известно облекчение се хвърлих долу. Само че точно под балкона растеше едно дърво, а снегът още не се бе разтопил. Без да си счупя нищо, аз попаднах в стая номер шест на първа психиатрична болница в компанията на една напълно луда около деветнадесетгодишна девойка, която беше повредила разсъдъка си благодарение на безумна любовна страст и религиозност. Тя се канела да стане монахиня, но внезапно се влюбила, в любовта не й провървяло и в резултат на това в момента тя отмаряше на съседното легло.

С нея водехме дълги разговори, философствахме, спяхме лошо нощем и се изпълвахме с голяма симпатия една към друга. Тъкмо лудата Валя веднъж през нощта ми каза:

— Бог два пъти те е спасил от смъртта. Значи ти не си се явила на този свят току-така, а имаш някаква работа на земята и той, т.е. Бог, има нещо предвид по отношение на теб. В смисъл че не си дошла на света просто ей така, а с някакво предназначение. И ти трябва да престанеш да се хвърляш от балконите и трябва да се вслушаш. Бог ще ти даде знак и важното е в този момент да не лапаш мухите, а внимателно да слушаш и да изпълняваш. Чуваш ли, Варвара?

— Чувам — кимнах аз. — Каква ти беше диагнозата? Под секрет ще ти кажа, че е вярна.

Ала ми беше приятно да мисля за това, че Господ се е погрижил за мен и ме е спасил, но всъщност ме измъчваха разни неща и аз попитах Валя с известна доза предизвикателство:

— Ако Господ има някакви планове по отношение на мен, защо не ме отърве и от неприятностите? Защо не направи така, че разни психари да не ми трошат челюстта и прочее, и аз да вървя към набелязаната цел без осакатявания. Струва ми се, че така ползата от мен ще е несравнимо по-голяма.

— Ти си глупачка! — озверя Валя — Той ти изпраща изпитания. Не ти ли е ясно? Никак не е лесно да изпълниш Божията воля и ти трябва да бъдеш достойна за това.

— А той случайно да ти е казал колко време ще траят тези изпитания? — полюбопитствах аз. В отговор Валя ме замери с възглавницата и май че дори се обиди.

Аз се обърнах към стената и отбелязах, мърморейки:

— Ако имаш пряка връзка с Господа, намекни му, моля те, че не обичам да чакам.

— Трябва да имаш търпение и да бъдеш съсредоточена — поучаваше ме Валя. — Ще видиш, че ще ти даде знак.

Не се наемам да съдя дали последвалите събития олицетворяваха Божията ръка. Господ нищо не ми бе казал простичко и ясно, ей така, че да го разбера, но по-нататък започнаха да се случват странни и дори изумителни неща. Не знаех как точно разговаря с нас, грешните, Господ и затова бях склонна да повярвам на Валя, че всичко, което се случваше, не беше нищо друго, освен Божия промисъл.

А чудесата започнаха в сряда сутринта. Ние очаквахме да мине визитацията, Валя, както винаги, разглеждаше тавана с видим интерес, а аз — най-неочаквано дори за самата себе си — казах:

— Стига си се страхувала от тези инжекции! Гледай настрани и мисли за нещо неутрално. А пък ти само се блещиш срещу иглата и сама се плашиш.

— Откъде знаеш, че се страхувам? — попита тя.

— Едно птиченце ми каза — изсумтях аз.

Вместо да ме клъвне с нещо хитроумно, Валя се премести на моето легло, втренчи се в мен с пронизващ и даже яростен поглед и повтори с тих глас:

— Откъде знаеш, че се страхувам от инжекциите? Аз не съм ти казвала това.

— Махни се от краката ми, боли ме, краката ми са препатили много и ми е мъчно за тях.

Валя се примъкна настрани, без да откъсва пламенния си взор от лицето ми, и още веднъж попита:

— Как разбра?

— О, господи! — завъртях глава аз. — Досетих се, забелязах, пресметнах…

— Така ли? — Валя се намръщи, поклати крак, а сетне рече: — А знаеш ли как съм тръгнала в първи клас?

— Както всички — ядосах се аз.

— Естествено че както всички. Но дали с мен се е случило нещо особено?

Аз помислих малко, опитвайки се да се сетя.

— Ами… паднала си в една локва до самото училище. Денят бил слънчев, сутринта чистачът полял цветята, на асфалта се стекла локва и ти си цопнала в нея по корем. Майка ти изтичала до вкъщи и ти донесла униформата на по-голямата ти сестра, която била на училище втора смяна, преоблякла те набързо в този тоалет, а ти си ревяла, защото униформата ти била голяма и изобщо — станало ти обидно.

Докато правех това излияние, очите на Валя горяха все по-ярко, а леката й и нерешителна първоначално усмивка стана широка и лъчезарна.

— И откъде знаеш всичко това? — бодро се поинтересува тя.

— Ти си ми го разказала.

— Как ли пък не! Нищо не съм ти разказвала. И какво още знаеш за мен?

— Ами всичко — казах аз, след като помислих малко. — Това не е странно. През този един месец, в който се подвизаваш на съседното легло, по цял ден само бърбориш.

— Аз имам добра памет — промърмори Валя. — И съм сигурна, че не съм ти разказвала за моя първи учебен ден… Няма значение. Нужен е пример, след който очите ти ще се отворят.

— Кои очи? — сепнах се аз.

— Твоите. Ти смяташ, че аз просто съм ти надрънкала всички тези глупости, но аз зная, че не е така. Нужен е пример, който да те убеди. За какво със сигурност аз не говоря никога?

— Ами… за твоята любов, т.е. за онова момче…

— Точно така. А сега ти ми разкажи как сме се запознали с него.

Аз се намръщих, затворих очи и се вслушах в онова, което беше вътре в мен. Случваше се нещо странно…

— Ти си паднала от един стол в закусвалнята, всички са се разсмели, ти си лежала на пода като пълна глупачка, а той се приближил и ти помогнал да станеш.

— Точно така! — изпищя Валя и дори скочи от леглото. — Ето знака!

— Сега ще дойде Татяна и ще я помоля да ти сложи допълнителна инжекция, защото съвсем си се смахнала.

Валя грабна възглавницата си и ме цапардоса два пъти с нея, а след това, крайно раздразнена, попита:

— Какво още трябва да се случи, за да разбереш?

— Добре де, престани! Аз съм Жана д’Арк, Божията избраница. Само че не искам да горя на кладата. По-добре да ме хвърлят още веднъж от моста.

— Наистина ли не разбираш какво става с теб? — почти през плач попита Валя. — Ти можеш да четеш мислите ми.

— Това не е трудно — уверих я аз. — Те не са много и всичките са глупави.

— Добре. Ти си умната, а аз съм глупавата. Сега ще дойде Татяна, опитай с нея. Тя поне със сигурност не води с теб откровени разговори.

Татяна — медицинската сестра в нашето отделение — дойде след пет минути, аз се вторачих в нея, а Валя — в мен. Съседката ми се въртеше, мигаше и шумно подсмърчаше. Поведението ни предизвика известно недоумение у Татяна, защото нашата стая не създаваше никакви проблеми и от нея не се очакваха изненади — тук хората си лежаха мирно и тихо и не буйстваха.

Татяна ни погледна със съмнение, но после като че ли се успокои и започна да извършва обичайните процедури, а аз се заех да я наблюдавам. След пет минути я попитах:

— Да не сте забравили да изключите ютията?

— Какво? — възкликна тя, намръщи се и стреснато се поинтересува: — А ти откъде знаеш?

— Ами аз не зная — наложи се да й отвърна. — Просто вие се държите така, сякаш се опитвате да си спомните нещо, затова ви попитах…

— Цяла сутрин не съм на себе си, щукна ми да си гладя блузата точно преди да изляза. Бързах… и, убий ме — не помня дали изключих ютията или не.

— Изключили сте я — убедено кимнах аз, защото точно в този момент тя си припомни как е обличала блузата си, а с дясната ръка е издърпала шнура, припомни си, но едновременно с това се и съмняваше, а аз нямах повод за съмнения.

— Мъжът ми ще се върне от работа в единадесет часа и ще му се обадя…

— И какво? — изпищя Валя, едва дочакала да се затвори вратата зад гърба на медицинската сестра.

Аз свих рамене:

— Чудо на чудесата…

— И то какво! Това е Божия дарба. Нали ти казах, че Господ има планове за теб, така си е.

— Поне да знаех какви са… — разтревожих се аз.

— Ставай от леглото, ще тръгнем по стаите и ще направим проверка и с други хора.

Цял ден се мотахме из отделението. Много скоро моите съмнения отпаднаха — по някакъв начин аз научавах мислите на хората. Нещо топло обвиваше мозъка ми, а после започваше да пулсира и да избива от общата маса… Звучи глупаво, но ставаше горе-долу така.

Ние се върнахме в стаята си преди вечерната визитация и Валя се захвана да ме поучава:

— Засега си мълчи, Господ ще ти каже кога трябва да се разкриеш, а може би изобщо не бива да го правиш — още не е ясно каква е мисията ти. Само че много внимавай… да не пропуснеш момента, сърцето ми ще се пръсне, ако не видиш знака… Ти нямаш усет. Ако не бях до теб, така и нищо нямаше да разбереш…

— Слава богу, моят верен Санчо Панса е на съседното легло и ще забележи всички знаци.

— Не е ясно дали трябва да бъда до теб или не. Аз не съм имала знак.

— Ще имаш — изсумтях убедено. Разбира се, Валя си беше чисто луда, но ми харесваше, защото беше добро момиче. И бе по-добре да се глуми за Божият промисъл, вместо да си удря главата в стената.

— Трябва да тренираш — каза тя след кратък размисъл.

— Как става това?

— Знаеш ли как се учат чужди езици? Говорят с човека само на съответния език, например на английски. Нали разбираш?

— Защо ми е английски? — развеселих се аз.

— Защо се занасяш? Ако Господ беше избрал мен, аз нямаше да се зевзеча, а да се моля и да тренирам всяка минута.

Валя дори почервеня от раздразнение и аз бързешком се съгласих:

— Хайде да тренираме.

— Аз няма да разговарям с теб.

— Защо? — разстроих се.

— Защо ме вбесяваш, наистина ли не разбираш? Ти ще говориш с мен, а аз ще ти отвръщам наум и няма да ти помагам с думи. Сега схвана ли?

Идеята не ми се стори много добра, защото, току-виж, някой от лекарите забелязал, че си говоря сама и тъй и можех да си умра в лудницата, но не исках да огорчавам Валя, съгласих се и от тази вечер нататък ние започнахме да тренираме.

Много скоро това занимание ме увлече, а успехите от обучението ми се струваха направо фантастични. Ако в началото, за да доловя мислите на даден човек, трябваше да се съсредоточа, да затворя очи и да стоя в пълна тишина, то след няколко дни необходимостта от това отпадна. Възникна друг проблем: когато в стаята имаше няколко души, мислите им се преплитаха на кълбо и се заглушаваха, но и с това усложнение се справих сравнително бързо. Можех да говоря, да върша нещо, да се смея или да чета книга и едновременно с това да се вслушвам.

Дните престанаха да бъдат сиви и унили, аз посрещах утрото с оптимизъм и вече бях престанала да се присмивам на думите на Валя за знака, а само кимах мълчешком и сякаш наистина го очаквах.

Веднъж, по време на обедната почивка, ние си говорехме, т.е. говорех аз вместо двете ни, а Валя се блещеше срещу тавана и мълчеше като риба. Изведнъж на най-интересното място аз рязко прекъснах потока на нейното мълчаливо красноречие:

— Ама че лъжеш…

— Точно така! — възкликна тя и дори стана от леглото. — Как разбра?

— Не зная как! — озадачих се аз. — Зная, че лъжеш — и толкова. В смисъл че ти казваше истината и изведнъж излъга и това беше ясно — като че ли ти мислиш едно, а едновременно с това там някъде имаше някаква друга мисъл, която беше лъжа.

— Страхотно! — разсмя се Валя, плесна с ръце и дори изписка от неудържима радост. — Ами че аз го направих нарочно, за да проверя дали ще успееш да го разбереш или не.

Очевидната лудост по странен начин съжителстваше в нея заедно с хитростта и практичността.

Тренировките продължиха до деня, в който изписаха Валя от болницата. Аз не криех, че това събитие изобщо не ме радваше и изразих надеждата, че ние непременно ще се срещнем, стига само да изляза от въпросното лечебно заведение. Но Валя решително отсече:

— Не! Аз изпълних всичко, с което Бог ме беше натоварил. Сега ти трябва да бъдеш сама.

— Ти какво, да не би да си получила телеграма от небесата? — ядосах се аз.

— Сънувах сън. Пророчески. Вчера мислих за теб и за мен и, разбира се, за това какво ще стане с нас, а през нощта сънувах сън. Стоим си ние в полето — аз и ти, — а пред нас има два пътя. Ти тръгна по единия, а аз уж те последвах, но изведнъж един глас ми каза: „Ти не си натам…“ В крайна сметка ти тръгна наляво, а аз — надясно.

— И ти не искаш да се виждаш повече с мен заради някакъв си глупав сън? — не повярвах аз.

— Това не е сън, а знамение и изобщо не е глупаво. Ти имаш мисия, може би тя е велика, а аз очевидно не ставам за твоя спътница, затова трябва да заобиколя отстрани, та да не ти се пречкам в краката.

Постоях, помълчах и твърдо заявих:

— И къде гледат тия лекари? Нима е възможно да те изписват, та ти си чисто луда!

Въпреки моите увещания и дори заплахи, Валя остана непреклонна, а в деня на нейното изписване ние се сбогувахме завинаги и никога повече не се видяхме. Макар че и сега годинките ни не са кой знае колко и може би пак ще имам сгода да се срещнем в някоя психиатрия.

Изписаха Валя и макар пролетта да беше в разгара си, градските лудньовци се държаха кротко, не се забелязваха никакви пристъпи на заболяванията, стаите бяха наполовина празни, а аз тъй си и останах без съседка. Затова вниманието ми привлече Доктора.

Той беше получил прякора си[1] много преди моето въдворяване тук. Естествено никой от персонала не го наричаше така пред болните, но пък и на мен подслушани разговори не ми бяха нужни. Доктора беше лекар и според мен — наполовина бе откачен. С две думи — имаше някои странности. Той бе на около четиридесет години, среден на ръст, слаб, замислен, както се казва — вглъбен в себе си, с интелигентно и красиво лице и дори плешивината му, която бе взела значителни размери, не разваляше общото впечатление. Носеше очила, непрекъснато държеше ръце в джобовете на престилката си, а когато слушаше, накланяше глава настрани, почти до самото си рамо. Говореше малко, тихо и кротко, а в отделението всички го обичаха — не само болните, но и персоналът, което беше нещо много рядко срещано зад тези стени, тъй като хората тук не си падаха кой знае колко един по друг.

Лекарите се отнасяха към мен с разбиране, а той по всички възможни начини се стараеше да ми вдъхне бодрост и оптимизъм, макар че сам не можеше да се похвали с излишъци от тези чувства. Наскоро Доктора се бе развел с жена си, която, както станало ясно, от три години имала любовник. Съпрузите нямаха деца, изобщо той беше сам-самин на света и животът не му доставяше кой знае какви удоволствия. Не се сърдеше на жена си, защото смяташе, че за всичко е виновен той, тъй като от известно време имаше проблеми, при това толкова сериозни, че веднага би трябвало да иде на лекар, но колкото и да бе странно, Доктора не искаше да се лекува, срамуваше се и се терзаеше, а това бе съвършено необяснимо за мен. Нали самият той беше лекар и би трябвало да знае как се постъпва в такива случаи! Но не искаше да знае.

Тъй като Доктора беше изключително самотен и никога заникъде не бързаше, всички поред най-безпардонно се възползваха от това и той работеше за двама. Когато имаше време, влизаше при мен и ние дълго разговаряхме. По това време чуждите мисли ужасно ми бяха омръзнали, защото в по-голямата част от тях нямаше нищо интересно. И аз започнах да се тренирам в друга посока: учех се да не им обръщам внимание.

Не нахлувах в мислите на моя лекуващ лекар, тъй като ми се струваше неетично, но за сметка на това разговарях с него с огромно желание. Валя не беше до мен, никой не ми развиваше теории за моето изключително предназначение и изведнъж аз се изплаших — ами ако това изобщо не беше никаква си дарба, а аз просто се бях смахнала окончателно и необратимо? При нас, в съседното отделение, лежеше един Наполеон и той ден през ден водеше битки за Ватерлоо, а аз — ей на — четях мисли… Ако наистина се бях побъркала напълно, значи лекуващият ми лекар трябваше да забележи това, защото кой би могъл да разбира от тези неща най-добре, ако не той!

Реших да поговоря с Доктора при първия удобен случай. И такъв ми падна много скоро. Доктора дойде при мен вечерта по време на дежурството си, усмихна се бодро и седна на стола, като преди това го придърпа близо до леглото ми.

— Виждам, че не сте в лошо настроение — отбеляза той. — Може би трябва да ви преместим в трета стая, при Новикова, заедно ще ви е по-забавно?

— Благодаря, засега не ми е скучно — уверих го аз, помълчах малко и зададох въпроса: — Леонид Андреевич, какви инжекции ми биха тук?

— Какво? — сепна се той.

— Ами… какви лекарства ми слагаха?

— Обикновени лекарства — намръщи се той. — Какво има, Варя?

— Докторе — изтърсих, — как мислите, аз смахната ли съм?

— Не, разбира се. Макар че в някаква степен всички сме малко луди. Но ми се струва, че не бива да ме наричате Доктор, това е друг тип наименование, а аз съм лекар. Като грамотен човек би трябвало да знаете разликата между доктор и лекар.

— Зная я — съгласих се аз. — Извинете, изплъзна ми се от езика, всички ви наричат така, имам предвид персонала, и на мен също ми харесва да ви наричам така, защото в детството си съм гледала филма „Моята скъпа Клемънтайн“ с Хенри Фонда в главната роля… Не помня кой играеше доктора в него… Но много ми харесваше филмът и същият този Доктор. По-късно американците направиха още един филм по този сюжет и актьорите бяха страхотни, но не беше същото… Може би просто детството ми бе свършило?

— Вероятно — тъжно се усмихна той. — И аз много добре си спомням този филм, хубав беше. Какво пък, щом искате, наричайте ме Докторе, нямам нищо против.

— Благодаря… — Загледах се за малко в една муха на стената и предпазливо попитах: — Значи не съм се смахнала окончателно.

— Защо питате, Варя? — като че ли се разтревожи той.

— Докторе, само недейте веднага да викате санитарите… Работата е там, че аз мога да чета чужди мисли… Нанесли са много удари по главата ми и тя естествено не е във форма, та затова реших, че може би този факт в съчетание с някакво лекарство е дало такъв ефект? Пък и някак не ми се иска да си мисля, че просто съм откачила.

— Сериозно ли говорите? — попита той, след като помълча известно време.

— И още как! Искате ли да ви кажа за какво си мислите в момента?

— Опитайте — леко се усмихна той и аз му казах. Доктора се покри с гъста червенина, извини се и излезе, но не извика санитарите, а това ме обнадежди.

Той се появи след два дни (всъщност присъстваше на визитациите, но дори и не поглеждаше към мен), влезе, седна на стола, смръщи се и каза:

— Това е невероятно.

— Така е — съгласих се аз. — От някакъв наркотик ли, а, Докторе? Не е възможно човек току-тъй да започне да чете чужди мисли.

— Травмата, стресът, лекарствата… Един господ знае! Макар че лекарствата бяха най-обикновени.

— И аз със сигурност не съм луда, така ли?

— Варя — поклати с укор глава той, — случаят е абсолютно невероятен… Може би учените ще разберат за какво става дума…

— Какво говорите! — прекъснах го аз. — Искате да направите от мен опитна мишка, така ли? Е, няма що, благодаря ви.

— Но…

— Добре де, ще се престорим, че това е била една несполучлива шега. Общо взето, вие ме успокоихте, че от гледна точка на лекуващия ми лекар аз не съм мръднала окончателно, а пък с другото ще се оправя сама.

— Но… това е толкова необикновено…

— От какво се страхувате? — прекъснах го.

— Аз ли да се страхувам? — Той изглеждаше учуден.

— Докторе — направих гримаса аз. — Какво, да не сте забравили?

— А, да… Малко е страшничко, когато знаеш, че някой е способен да чете мислите ти.

— Но вие не сте разтревожен от това, нали?

— Може би…

— Ясно. — Въздъхнах тежко и казах назидателно: — Не е лесно да се сдобиеш с добра информация, но още по-трудно е да я използваш за нещо читаво. Схващате ли, Докторе? Около мен има обикновени хора и техните мисли също са обикновени. Разбира се, всеки си има своите тайни, но това е напълно естествено… Изобщо всичко е доста скучно.

— Така ли? — Той старателно избърса очилата си с носна кърпа, а аз прихнах и казах:

— Докторе, че какъв разузнавач става от мен? И изобщо как си го представяте това? Отивам във ФСБ[2] и казвам: Момчета, аз мога да чета мисли, изпратете ме на предната линия при най-големия ни враг. Според мен това е много глупаво.

— В такъв случай какво ще правиш? — попита той.

— Не зная. Може би ще изнасям представления в цирка и ще печеля пари.

Той се засмя, а аз малко се засегнах, защото най-сериозно си мислех за цирка.

Общо взето, през тази вечер ние така и не решихме нищо. През нощта спах лошо, някъде призори започнах да дишам трудно, чувствах тъпа болка в сърцето си — то сякаш се опитваше да спре — и дори вече се канех да извикам медицинската сестра, но после се отказах. Легнах, затворих очи и изведнъж чух повик. Някой бързо и настойчиво ме викаше по име. А сетне всичко свърши.

Полежах още малко, продължих да се вслушвам и заплаках, защото разбрах, че вече съм сам-сама в целия свят.

Доктора остана до късно в болницата, а вечерта дойде при мен. Усмихна ми се бодро и каза:

— Идвам за малко, само да видя как сте.

— Майка ми ли почина? — попитах аз, той уж понечи да се изниже през вратата, но се смръщи, после кимна.

— Решихме, че засега ще е по-добре да не знаете това. Как… а, да… Варя, в момента ви говоря като лекар и… като приятел. Вие не бива да ходите на погребението. Човек има граници на издръжливостта. Вие и без това… исках да кажа, че с вас стават необикновени неща и не бива да рискувате. Разбирате ли?

— Естествено. Можете нищо да не ми казвате и аз пак ще ви разбера. Добре, ще се направим, че нищо не зная, щом вие смятате, че така е правилно.

— Смятам — кимна той и си отиде, а аз започнах да разглеждам тавана.

Беше средата на май, по стената играеха слънчеви зайчета, в стаята не можеше да се диша от горещина и на мен ми се прииска да бъда на свобода.

— Докторе, кога ще ме изпишат? — попитах.

— Може и още утре — сви рамене той. — Само че дали има смисъл да бързаме?

— Не е много приятно да стоиш зад решетките — изсумтях аз и добавих, сочейки с пръст към прозореца: — А там е пролет.

— Варя, решихте ли нещо? — попита той някак плахо.

— Как да живея по-нататък ли? Честно казано, не зная. Моята програма минимум е да напусна този град и да отида там, където никой нищо не е чувал за мен. И просто да живея. Валя ми обеща, че Божията ръка ще ме напътства. Разбира се, тя е смахната, но в древността са смятали, че Бог говори с устата на лудите. Ами ако е вярно? Ще поживея, ще почакам, а пък ако Бог не ми подскаже нищо, ще се опитам да не се разстройвам.

— Варя, времето лекува всичко, повярвайте ми… Вие ще бъдете щастлива.

— Естествено — кимнах аз и след малко попитах: — Докторе, искате ли да дойдете с мен?

— А аз трябвам ли ти? — тъжно се подсмихна той.

— Разбира се — отвърнах и стиснах ръката му. Ако трябва да бъда честна, в този момент не си представях какво точно приложение можех да измисля на Доктора, но той беше добър, нямаше гадни мисли и ми харесваше. Човек не биваше да бъде сам, а ние идеално си подхождахме.

Но не заминахме веднага, защото трябваше да се свършат някои неща в този град. Първо смених фамилията си и станах Усолцева — като баба си по майчина линия. Тъй като случката с мен беше известна, хората проявиха разбиране по въпроса и всичко мина по мед и масло. Трябваше ми време и за да продам апартамента си. Доктора нямаше какво да продава, защото след развода с жена си живееше в някакво общежитие, където бе успял да се настани благодарение на свой съученик, личните му вещи се побраха в един спортен сак и напоследък той се бе пренесъл при мен. Така беше по-удобно.

На пръв поглед ние вероятно изглеждаме като една доста странна двойка: някаква луда и нейният лекар-неудачник, които обаче прекрасно живеят заедно. И макар да спяхме в една стая, нашите отношения бяха съвсем целомъдрени: Доктора имаше проблеми и аз, след общуването ми с тримата злобни кретена — също.

3

Най-сетне настъпи денят, в който напуснахме града. Доктора докара пред входа ми своето доста охлузено, но пъргаво жигули и ние натоварихме в него два куфара и няколко чанти. Разделих се с лекота с всички вещи, с които бях свикнала.

Пресякохме града и излязохме на околовръстното шосе. Когато преминахме покрай поста на пътната милиция, Доктора спря и погледна към мен, а аз — към него.

— Ще се върнем ли тук? — попита той, а аз кимнах, за да не го натъжавам.

Работата беше там, че Доктора си бе съставил погрешна представа за мен. Той очакваше, че в този момент аз ще се разфуча на тема: ние ще се върнем, ние ще им дадем на тях да се разберат (не беше трудно да се досети човек на кои тях), само че в моите планове не влизаше идеята да се превърна в руски батман в пола или нещо подобно. Въвеждането на ред в страната беше работа на милицията, а възможността за отмъщение не ме привличаше. Пък и на кого можех да си отмъстя? На Саша Монаха, когото сама бях замъкнала в леглото си ли? Младежът имаше нужда да се скрие за една нощ и за целта си бе избрал мен. Впрочем той си плати с лихвите за нощувката, защото аз бях на седмото небе от щастие и дори повярвах, че ме обича. Или пък на тримата дегенерати, които толкова усърдно поработиха върху мен? Ами че на тях така им бяха заповядали. Те трябваше да намерят Саша, а аз мълчах и естествено ги нервирах. Дори да допуснех, че някой ден те ми паднеха в ръцете, какво от това: може би щях да им изпия мозъците с лъжичка или да ги нашибам с кожени камшици, така ли? Повдигаше ми се само при мисълта за това. Та аз не бих могла дори да ги ударя както трябва… Съществуваше и още един човек — онзи, който им бе заповядал да извършат всичко това, но пък той и с пръст не ме беше пипнал… С една дума: дрън-дрън-ярина, просто излизаше, че за всичко бяха виновни моята глупост и доверчивост. Ако си бях стояла вкъщи, ако се бях омъжила за един от онези дребосъци, щях да си живея мирно и тихо до дълбоки старини, без разните му там приключения… Само че аз не исках спокойствие… Казано накратко: каквото повикало, това се обадило. Добре че Доктора не чуваше мислите ми, иначе щеше много да се озадачи…

Ние се установихме в съседния областен център, който беше на повече от триста километра от родния ни град. Взехме под наем една двустайна квартира в панелен блок. Доктора се уреди в някакъв Център по рехабилитация, където бивши алкохолици му изливаха душата си, а аз пуснах във вестника следната обява: Квалифицирана гадателка ще ви разкаже миналото и ще ви разкрие бъдещето. Преувеличавах по отношение на бъдещето — каквото не можех, не можех, но за сметка на това с миналото всичко беше наред. Пък и човек е устроен така, че ако му разкажеш истински случки от предишния му живот, той ще ти повярва, а тогава можеш да дрънкаш каквото ти падне за бъдещето му и той ще приеме всичко с благодарност. Всъщност аз не злоупотребявах и съветвах хората най-вече да внимават, предупреждавах ги да се пазят от алкохола и случайните връзки и им препоръчвах да се грижат за децата си. Изобщо стремях се да заслужа медал като борец за чистотата на нравите.

Медал така и не ми дадоха, но парите потекоха като река. Естествено — не веднага. Наложи се три пъти да пусна обявата, преди в нашата квартира да се появи една жена на около четиридесет години. Аз много й се зарадвах не само защото беше първата ми клиентка, а и защото страшно ми беше омръзнало да седя между четири стени и да общувам само с Доктора, чиито мисли вече знаех наизуст.

Разговарях с клиентката си около два часа, тя ми плати много повече пари, отколкото й поисках, и си тръгна безкрайно доволна, макар че аз всичко на всичко й повторих нейните мисли на глас, но това оказа изключително благотворно въздействие върху нея, тъй като жената се успокои и взе нужното решение.

След два дни вече имах трима клиенти, а след това те станаха толкова много, че се наложи да правя график за приемните часове и да повиша таксата, та да се избавя от онези, които просто любопитстваха. Доктора заряза Центъра и започна да води предварителни разговори с клиентите, понеже много от тях изобщо нямаха нужда от услугите на врачка, а от помощта на психолог. Общо взето, ние бяхме в цветущо положение.

Веднъж — в късната есен, някъде привечер, в квартирата се появиха двама младежи с мрачен вид. След като си поговорих с тях седем минути, аз установих завидно съвпадение на нашите възгледи по всички основни житейски въпроси и от този момент нататък моят бизнес беше един вид узаконен. Момчетата останаха доволни, а за мен — да не говорим.

Така измина една година. Бях спечелила толкова много пари, че количеството им вече будеше безпокойство у нас, защото нямаше къде да ги харчим — ние живеехме скромно, Доктора беше заклет вегетарианец и хрупаше салати, а аз наблягах на сладките неща, тъй като очевидно в детството ми не ме бяха дохранвали.

Доктора се тревожеше за нашите пари и се страхуваше от крадци, а аз постоянно се опитвах да установя за какво ми бе дадена тази дарба и изобщо дали това беше дарба или просто някакво странно стечение на обстоятелствата. Измина една година, а аз така и не успях да намеря отговор и не забелязвах нищо, напомнящо знак, по който да мога да се ориентирам. Та види се — по тази причина ми стана скучно.

Горе-долу по това време в квартирата ни се появи Коля Вихряй — един от моите „защитници“. Предишния ден той вече беше идвал по работа, а днес изобщо нямаше какво да прави в дома ни и аз малко се изненадах. До него от крак на крак пристъпяше един от приятелите му, когото слабо познавах, но си спомнях, че се казва Серьога, а прякорът му беше Коса или нещо от сорта. Естествено на мен нищо не ми костваше да бръкна в мозъка му и да изясня това, но гледах да не се напрягам излишно.

Общо взето, те се появиха в антрето, криеха очи и явно бяха притеснени.

— За какво си се домъкнал? — учудих се аз.

Коля изпъшка и каза с известна доза стеснение:

— Варвара, такова… можеш ли да ми погледаш малко, а?

— Да не би да си се влюбил?

— Аха — изсумтя той и, разбира се, излъга. Измъчваше го друго.

— Добре, ела вътре — предложих му аз, той тръгна, а приятелят му го последва.

Извадих картите и започнах да ги нареждам, а после — и да гадая, като при това бърках попа с валето, подривайки собствената си репутация. Но на Коля не му беше до поповете, той изглеждаше потиснат и очакваше от мен чудо. Виждах мислите му като на длан.

След като му разказах за споходилите го неотдавна тревоги, неуспехи и една малка радост (наскоро той най-сетне бе излекувал трипера, който съвсем неочаквано бе пипнал след кратко общуване с едно симпатично момиченце на около петнадесет години, което на пръв поглед приличаше на мамина щерка), та след като отворих очите му за всичко това и забелязах дълбоко удовлетворение в изражението му, аз преминах към настоящето, т.е. към утрешния ден. Именно предстоящото на другия ден събитие, по-точно среща, определена за седем часа вечерта на тихо и с нищо незабележително местенце, навяваше тъга на Коля. Той дълбоко се съмняваше, че ще си тръгне оттам цял и невредим и впрочем съмненията му не бяха напразни. На негово място аз бих теглила една майна на всичко и не бих отишла на срещата, но момчетата с голи глави са особено племе, те живеят по свои правила, които могат да се сторят глупави на нормалния човек, ала братлетата ги спазват и не мърдат на крачка от неписания закон. Има случаи, в които трябва да запазят достойнство или както там се нарича това при тях.

И, разбира се, утре Коля щеше да отиде на срещата и нямаше смисъл да го разубеждавам, пък и на мен ми беше все едно дали той щеше да се лиши от главата си, или тя щеше да му служи за украшение още известно време. Всъщност Коля не беше лошо момче, в смисъл че не беше по-лош от много други, но пък и не беше по-добър.

Аз въздъхнах тежко и казах:

— Утре те чака път и среща с трима попове. Пази се от тях, защото те желаят смъртта ти. Ако утре не излезеш от къщи след шест часа вечерта, ще живееш дълго и късметът няма да те изостави. — На това място въздъхнах тежко още веднъж и се втренчих в него. Той облиза устните си, погледна ме с укор, а аз категорично добавих: — С две думи: ако не си подаваш носа от къщи, всичко ще бъде наред, ако го подадеш — чакай неприятности.

— Как тъй ще си седя вкъщи… — ядоса се той, а аз се учудих:

— Какво ти става, Коля? Ти ме помоли да ти гледам и аз ти гледам. А другото не е моя работа.

След което му поразказах разни други неща и ако се съдеше по неговата реакция, чутото му направи силно впечатление. В това нямаше нищо трудно, тъй като знаех мислите на Коля. Но той не знаеше, че аз зная и затова се изчервяваше, въртеше се на мястото си и блещеше очи.

— Това е — престанах да се зверя аз в два попа и една десетка спатия. — Има ли въпроси? Няма въпроси. Сеансът свърши.

— Ама… нищо повече ли не знаеш? — плахо се поинтересува той, след като поседя няколко минути, ням като пън.

— Какво още искаш? — учудих се аз.

— Ами… гледай ми още веднъж… може да видиш нещо. — Той извади пари от портфейла си и ги сложи на масата. Сумата забележимо надвишаваше моята регулярна такса.

— Махни ги — казах аз, правейки си на обидена. — Не сме си чужди хора.

— Не — врътна остриганата си глава той. — Искам всичко да бъде, както си му е редът…

Аз въздъхнах и наредих картите още веднъж. Като че ли нарочно се паднаха само купи. Коля се вторачи в тях и попита:

— Гадно ли е?…

— Ами… — отвърнах уклончиво аз, повъртях в ръката си една шестица, хвърлих я настрана и казах намръщено: — Коля, утре вечер си стой вкъщи… — Не хвърлях прах в очите на Коля, за да го изплаша, просто на него много му се искаше да чуе как ще завърши утрешната среща, а аз изобщо нямах представа за това, защото Господ не ме беше осенил с дарбата да предвиждам. По принцип умният човек избягва неприятностите и аз се опитвах да втълпя тъкмо тази мисъл в съзнанието на Коля. Той разбра всичко това по свой си начин. Надигна се тежко, отмести поглед и каза:

— Добре, аз си тръгвам.

Приятелят му се глумеше в съседния фотьойл и изглеждаше някак угнетен.

— И на теб ли да ти гледам? — попитах.

Младежът скокна и тръгна заднишком към вратата:

— Ъ-ъ…

— Правилно — наложи ми се да се съглася аз. — Колкото по-малко знаеш, толкова по-добре спиш.

Момчетата измърмориха „Довиждане“ и си отидоха.

Доктора ги изпрати до вратата и се появи в стаята.

— Какво искат?

— Да разберат съдбата си. А съдбата, както е известно, е злодейка.

— Какво му каза?

— Посъветвах го утре вечер да гледа телевизия. Но той естествено няма да ме послуша.

— И какво?

— Че откъде да зная? — учудих се аз.

Доктора кимна, но не ми повярва.

След две седмици Коса отново ме посети, тъй да се каже, по служебно задължение. До него стърчеше дългунест младеж със счупен нос, когото не бях виждала преди и появяването му в квартирата ми малко ме озадачи — не обичах промените, а и момчетата впрочем също не ги обичаха.

— Къде е Коля? — полюбопитствах аз.

— Няма го.

— Какво значи няма го! — попитах по-скоро от приличие, защото вече знаех отговора.

— Погребахме го. Преди десет дни. Ей такива работи…

— Жалко за момчето — казах, без да се съкрушавам кой знае колко.

Ние преминахме към насъщните неща. Чак преди да си тръгнат, Коса попита:

— Шестицата беше виновна, нали? Ти неслучайно я въртеше така в ръката си… Знаела си, че ще го убият, нали?

— Аз зная само онова, което ми показват картите…

— Естествено… — Коса поклати глава и виновно добави: — А пък аз преди не вярвах… тъй де… мислех си, че това са глупости — гадаенето и разни други… и на никого не бих повярвал, ако не го бях видял с очите си… Заслужаваш си парите.

— Имам дарба — сериозно отвърнах аз. — Взела съм я от баба си. А тя я е взела от майка си. В смисъл че ми е по наследство.

— Ясно — още веднъж кимна той, а след това си тръгна с вид на просветлен човек, пред когото се бе разкрило нещо възвишено.

След този случай момчетата в града — не само от нашия квартал, но и от съседните — започнаха да се отнасят към мен със забележимо почитание. Поздравяваха сдържано и бяха изключително вежливи, когато се срещахме, ала всъщност никой от тях не бързаше да научи съдбата си. Доктора твърдеше, че те ме смятат за вещица. Може би той беше прав. Няма по-суеверни хора от онези, които не живеят в съгласие със закона. Общо взето, покойният Коля беше успял по своя си начин да ми направи реклама. Сега всяко куче в града ме познаваше и се отнасяше с уважение към мен (разбира се, не кучето, а местните хулигани). Между нас се изградиха приятелски и дори би могло да се каже — задушевни отношения. В атмосферата на въпросната задушевност измина една година. Тя не донесе нищо ново, ако не се броят парите, но те не ни хвърляха в кой знае какъв възторг, защото ние с Доктора така и не успяхме да измислим за какво да ги харчим. Всъщност купихме си едно БМВ, колата изглеждаше доста добре, но с това фантазията ни се изчерпа. По едно време решихме да си купим и апартамент — по-хубав и по-просторен, но ни домързя: не ни се щеше да напускаме мястото, с което вече бяхме свикнали. А хората, които се надяваха да им отворя очите, все идваха и идваха. Струваше ни се, че вече целият град се извървя, и то не по веднъж, но те продължаваха да извират отнякъде. Започнаха да пристигат клиенти от други райони, дори от такива, които бяха доста отдалечени. Когато веднъж в антрето се появи гражданка на неопределена възраст и с доста едро телосложение, която бе преодоляла разстояние от двеста километра, за да се види с мен, аз изпаднах в дълбок размисъл, а после направо се разстроих. Нима дарбата — или каквото и да беше това — ми бе изпратена свише просто за да стана една известна в цяла Русия врачка? Това никак не ме влечеше. Нима тя нямаше по-интересно приложение?

Дните минаваха, а аз продължавах да се тормозя от безрадостни мисли. Доктора също изглеждаше нещастен и също размишляваше, а понякога дори съжаляваше, че бе напуснал скъпата на сърцето му психиатрична болница, където от него имаше очевидна полза. Впрочем на Доктора му беше по-лесно — никога не беше късно да се върне в лудницата, но за мен подобна перспектива…

В самия разгар на самовглъбяването и анализа на собствената съдба, който се случи навръх Коледа, в нашия дом отново се появиха неканени гости, но този път от по-висок ранг. Аз четях „Юдейската война“ на Флавий и разсъждавах върху това, че навремето хората са живели далеч по-приятно, когато на вратата се позвъни. Доктора бързешком излезе в антрето от стаята си, а после надникна при мен и започна да прави разни тайнствени знаци, абсолютно забравил, че това е напълно излишно. Аз вече знаех, че при нас е дошъл скъп гост — босът на квартала, в който ние се подвизавахме. Именно на него ние най-усърдно снасяхме своята дан. Той се казваше Володя, по-точно — Владимир Павлович, а прякорът му беше доста странен — Кума, и би трябвало да се предполага, че произлиза от фамилията му — Кумачьов. Тъй като този прякор звучеше двусмислено и с намек за известно неуважение[3], никой не се осмеляваше да го нарича така в очите. За мен той беше Владимир Павлович и до този момент с него се бяхме срещали два пъти, и двата — в казиното, на което той беше собственик и където аз бях отишла да прахосам част от парите, отнети от доверчивите граждани по напълно законен път. Общо взето, ние бяхме познати, но не чак дотам, че да ме посещава без предупреждение по вечерно време. Аз се изненадах и честно казано — малко се постреснах, но само до момента, в който той се появи в стаята ми, съпроводен от довереното си лице. В главата му нямаше нито една черна мисъл по мой адрес. Аз започнах да се радвам и да се усмихвам, а също така се впуснах да проявявам гостоприемството си.

— Не се притеснявай — махна с ръка Кума, след като се настани на фотьойла. — Дойдох просто ей така… да те видя за малко.

Аз притихнах на отсрещния фотьойл и продължих да изразявам дълбоко задоволство от нашата среща. Придружаващото го лице деликатно изчезна зад вратата, Доктора чисто и просто не се появяваше и изобщо ние седяхме сами, Кума се чудеше как по-ловко да започне разговора, а аз се дивях и го разглеждах.

Той беше с две години по-голям от мен и изглеждаше внушително и съвсем благопристойно. Не си бръснеше главата в съответствие с бандитската мода, не носеше ланци, пръстени и гривни и се обличаше елегантно. Изразяваше се напълно грамотно, псуваше само в крайни случаи, стараеше се да бъде справедлив — вярно, по начин и така, както той си представяше въпросната справедливост, не си падаше по кървавите разпри, смяташе садистите за кретени и до този момент не си бе слагал на душата греха на физическото убийство. Изобщо можеше да мине за напълно почтен младеж. Едни го уважаваха, други не го долюбваха особено, а някои много се страхуваха от него. Последните няколко дни се бяха оказали тежки за Кума и сега той се чудеше и маеше как да я кара нататък.

Беше се дотътрил да удовлетвори тъкмо тази своя потребност, но заради глупавото си перчене не искаше да ме помоли да му гледам, седеше с втренчен в мен поглед и се насилваше да изнамери причината, заради която ме бе удостоил с посещението си. Макар че работата не беше само в перченето, защото освен това той беше силно потиснат от примера на Коля Вихряй, който без време предаде богу дух, след като съзря шестицата купа в ръцете ми, но Кума не би признал това дори и пред самия себе си. Общо взето, без да си даваме зор, ние си поиграхме на котка и мишка.

— Минавах наблизо и си викам: я да се отбия — каза той, без да прояви особена фантазия. — Сега ти си нашата знаменитост…

— Само мъки — направих за всеки случай заключение аз. — Разходите са големи, ченгетата си врат гагата, няма спокойствие.

— Добре добре, нямах предвид това… Просто ми е интересно дали ти наистина можеш нещо, или това е някакъв фокус?

Аз въздъхнах със сведени очи и след като се поколебах известно време, отвърнах:

— Разбира се, че е фокус. Теб няма да те лъжа.

— Така ли? — Той имаше вид на разочарован. — А разправят, че каквото и да кажеш, всичко е едно към едно.

— Психология — свих рамене аз. Психологията го заинтригува. И тъй като разбрах, че няма да се отърва от него просто ей така, му предложих: — Мога да ти покажа как става това.

— Хайде.

— Започвам с най-лесното. Например — нещастна любов. Ти се подсмихна накриво, значи не те заплашва такава. Финансови проблеми. Макар да знаеш, че всичко това е фишек, ти се напрегна. Аз наблюдавам, засичам… е, и така нататък.

— А картите?

— Картите са за пред хората. Че как без карти?

— Значи фишек, казваш? — оклюма се Владимир Павлович.

— Аха. Само че, моля те, направи ми една услуга: трай си по въпроса. Имам добър бизнес и коректно си плащам данъците.

Кума се подсмихна, но не побърза да си тръгне, а започна да се оглежда наоколо и да се колебае. Аз също не бързах заникъде, тъй като седях в собствения си фотьойл, пък и въобще нямах никаква работа и чаках да видя дали той щеше да се осмели да произнесе онова, за което си мислеше, или тъй и щеше да си отиде, без да го сподели.

— Жалко — каза внезапно той. — Такъв човек щеше да ми е много полезен, особено сега. Щеше да нареди картите и да каже какво трябва да очаквам. — Кума се засмя, но всъщност говореше сериозно.

— Каквото не мога, не мога — натъжих се аз. — А пък нямам никакво желание да те лъжа. Ти не си човек, на когото мога да хвърлям прах в очите. — Направих пауза и продължих, тъй като разбрах, че той все така не бърза да си ходи: — Искаш ли да пийнем нещо? Вярно, нямам водка, но малко коняк ще се намери.

— Дай коняка. Впрочем аз не обичам водка.

„Много добре знам това“, насмешливо казах аз, само че наум. Отидох в кухнята и се върнах с един поднос, върху който имаше гарафа с коняк, хапки с хайвер, лимон на резенчета и салам на парченца (Доктора искаше да го изхвърли, а я виж как влезе в работа.) Пийнахме и замезихме с хайвера. Кума продължи да ме разглежда и в този момент мислите му бяха любопитни, но напълно безопасни за мен, така че аз се отпуснах. А след втората чаша той попита:

— Откъде си?

— Отдалече — отвърнах аз, а той отново попита:

— И какъв вятър те довя при нас?

— Пристигнах с кола. Вашият град ми легна на сърцето, защото тук никой не ме познава.

— Ти си печена мадама и на вид си вряла и кипяла, явно имаш опит в живота — кимна Кума, а аз се подсмихнах:

— Физиономията ми ли не ти харесва?

— Физиономията ти си е наред, но погледът ти е лош. При мен има един с такъв поглед, от десет години го познавам, но за нищо на света не бих застанал с гръб към него.

— Аз, общо взето, съм кротка — закаканизах — и не си търся белята. Живея си спокойно и на никого не преча.

— Аха — съгласи се той и погледна изпод вежди.

— И все пак мутрата ми не ти харесва — подсмихнах се аз, а Кума сви рамене.

— Казах ти: мутрата ти е нормална… — На това място той се разсмя. — Не се обиждай. Естествено белезите не красят жената. Кой те нареди така?

— Един самосвал — с леко глуповат поглед отвърнах аз. — Тръгнах на пазар за Москва, пътувах си и на никого не пречех и изведнъж онзи алкохолик връхлетя отгоре ми. „Целунахме се“ с него, той умря, а на мен ми остави украшения за цял живот, та да го помня по-дълго.

— Лош късмет — изсумтя Кума, остави чашата и стана.

— Е, какво пък, благодаря за почерпката.

— Заповядай, когато искаш. Винаги се радвам да видя хубав човек.

— А твоя Доктор какъв е, наистина ли е доктор или и това е фишек? — неочаквано попита Кума, когато вече бе стигнал до входната врата.

— Доктора е лекар, лекуваше откачалките, но те му омръзнаха, защото покрай тях без малко и той да превърти, та затова тръгна с мен.

— Интересно… Да вървим, Серьога — подвикна Кума на охранителя си и ми каза през смях: — Но за самосвала лъжеш. Никакъв шофьор не ти е завещавал спомени за себе си, ама кой ли е? Да не би да си дошла в нашия град да свиеш любовно гнезденце?

— При мен положението с любовта е кофти — разтревожих се аз. — Имам големи проблеми по женска линия. И ти се кълна в Бога, че никой няма да има неприятности заради мен. Клиентите са доволни, другарувам си с властите, а вас много ви уважавам.

— Добре, щом е така — пророни сериозно Кума и най-сетне си тръгна.

А аз се замислих.

От дълбоките размисли ме изтръгна Доктора, който се появи в стаята.

— Какво искаше оня?

— Супер оръжие — разперих ръце аз. — Да знае всичко за конкурентите си и да предвижда своевременно всяка тяхна крачка. Съгласи се, че в това има някакъв смисъл.

— Ти каза ли му? — сепна се Доктора, впрочем без сам да вярва, че това е възможно.

— Не, разбира се. Признах си, че правя фокуси и баламосвам народа. А той се разстрои.

— И какво ще стане сега?

— Нищо.

— Ще вечеряш ли? — поинтересува се Доктора, след като постоя малко на прага.

— Не. Късно е вече.

Той изчезна зад вратата, а аз се приближих до прозореца и се втренчих в тъмнината. Неочакваното посещение на Кума ме наведе на интересни размисли. Превъртах ги и така, и иначе и те все повече и повече ми допадаха. Какво, по дяволите, правех в този град? Знак ли чаках? А може би посещението на Кума беше тъкмо този знак — кой би могъл да каже със сигурност? Трябваше по някакъв по-деликатен начин да попришпоря Господа. Че колко време можех да седя тук без работа? Беше ми скучно. И на Доктора му беше скучно, а за мен — да не говорим. По цял ден се ровех в мислите на разни малоумници и поне да имаше някаква полза от това… Полза, разбира се, имаше — тук малко пресилвах нещата, но въпреки това ми беше скучно. С две думи, след като Мохамед не отиваше при планината, значи бе настъпил моментът аз да се размърдам.

Взех решението бързо и се отправих към кухнята. Доктора чоплеше с вилица любимите си треволяци и също гледаше през прозореца. В главата му се въртяха безрадостни мисли, в последно време той се опитваше да се крие от мен и си рецитираше наум стихове, а аз му позволявах да си мисли, че това му помага да се успокоява. Доктора беше малко странен човек и непрекъснато търсеше някакъв смисъл: защо се е родил, защо е учил, защо се е помъкнал с мен? И изобщо не можеше да проумее едно просто нещо — че животът е случаен, а следователно е безсмислен. Човек можеше да си блъска главата, за да го разбере, а можеше и просто да живее за собствено удоволствие. Впрочем последното беше точно онова, с което възнамерявах да се захвана.

— Заминаваме — казах аз и пуснах най-хубавата си усмивка.

— Къде? — Той сякаш се смути.

— Вкъщи. Напечелихме пари, време е да ги харчим.

— Ти… — Доктора бързешком сведе очи, тъй като не посмя да произнесе думата отмъщение. Отдавна вече бях разбрала, че въпреки възрастта си, той беше романтик.

— Домъчня ми за родния град. — Не исках да лъжа, а още по-малко — да го обиждам аз.

— Кога ще тръгнем? — попита той след кратко мълчание.

— Трябва да оправим въпроса с квартирата, а аз — да си извадя паспорт на мястото на откраднатия.

— Паспорта ли са ти откраднали? — повдигна вежди той, а аз с укор поклатих глава:

— Докторе, как могат да ми откраднат паспорта? Човек само да протегне ръка и аз вече ще съм го усетила. Паспортът ми си стои в чантата, където му е мястото, но аз ще вкарам в заблуждение родната милиция и ще й съобщя, че са ми го отмъкнали. Един паспорт в повече няма да ми навреди. Защото — освен всичко — имам намерение да се омъжа.

Колкото и спокоен човек да беше Доктора, той оцъкли очи и дори изпусна вилицата.

— За кого?

— Още не зная. Но е желателно веднага след бракосъчетанието той да отпътува за чужбина. Няма да е трудно да намеря такъв.

— Варвара, какви ги дрънкаш? — намръщи се Доктора.

— Посвещавам те в плановете си, наистина ли не разбираш? Ние се връщаме в родния си град, а хората около нас ще любопитстват и например ще попитат: откъде са мангизите ти, а аз ще им кажа: откъдето трябва, т.е. от мъжа ми, защото моят мъж изкарва страхотни пари в чужбина, а пък аз тук си хвърлям шапката.

— Надяваш се, че ако смениш фамилията си, няма да те намерят, така ли?

— Кой, Докторе? Кой ме търси?

4

Напуснахме квартирата, аз получих паспорт и след като натоварихме скромните си вехтории в новата кола, отпътувахме към столицата на нашата родина. Бях решила да осъществявам плановете си на етапи. А първият етап беше именно Москва. Като начало настаних Доктора в един приличен хотел, а себе си — в една болнична стая. Там се сдобих с прекрасна усмивка, най-сетне се избавих от белезите си, а също и от реброто си (от едно ме лишиха преди две години, но тъй като бях чувала, че те са на двойки, реших, че няма никаква нужда и от второто) и в резултат си изваях възхитителна талия — толкова умопомрачително тънка, че ако някои хора в Холивуд разберяха за нея, щяха да изпопадат в безсъзнание. След талията се заех с бюста. Той не беше лош сам по себе си, но тримата изроди малко го бяха поразвалили. Благодарение на чудесата на съвременната медицина много скоро бюстът ми стана по-хубав от преди, което ме зарадва до дъното на душата ми. Във външния ми вид бяха направени още някои промени — само един господ знае какво ли не може да си купи човек с пари.

Напуснах болницата, подвиквайки наум от възторг и потривайки ръце. Промените не допаднаха на Доктора.

— Станала си съвсем различна — тъжно отбеляза той, след като пет минути блещи очи насреща ми.

Вече казах, че Доктора беше романтик, много му се щеше да спасява някого, да е нужен на всички и други такива. Виж, ако се бях тръшнала от някаква завързана болест или ако окончателно се бях побъркала, той щеше да бъде доволен. Щеше да седи до мен, да ме държи за ръката и да ме утешава. Но аз си имах свое мнение по този въпрос.

Целунах го и нежно изчуруликах:

— Това съм аз, Докторе, аз съм. И много те обичам.

— Не е вярно — усмихна се той. — Но за мен най-важното е друго. Ти знаеш какво.

— Разбира се. Аз те обичам и ти си ми страшно необходим.

— Благодаря. — Той отвори вратата на колата и ми помогна да седна. — Ти си най-красивата жена на света.

— Благодаря — изпунтирах го аз и ние се отправихме към хотела.

Ако се съдеше по впечатлението, което направих там, появяването ми можеше да се сравни със слабо изригване на вулкан. Докато попълвах формулярите, служителите, гостите и прочее безделници в хотела се тълпяха наоколо. Това ме радваше, защото показваше, че парите ми не бяха отишли на вятъра и операцията явно си бе казала думата.

След като изпратих Доктора в хотелската му стая, аз се настаних пред огледалото в моята и се втренчих в себе си. Външността ми беше много удобна, защото лесно се променяше: косата на опашка отзад, очите сведени — и ето ти свенлива хубавица, мамина щерчица; косата на прав път, усмивката до ушите, игриви пламъчета в очите — и ето ти весела бърборана, душа на компанията; косата вдигната нагоре, поглед право напред — и ето ти фаталната жена. И дотук. Засега тези три маски ми бяха предостатъчни.

Кимнах удовлетворено и си полегнах с намерението да помисля по въпроса кое би било най-доброто място, на което бих могла да срещна бъдещия си съпруг. Спрях се на казината. Това беше още една от особеностите на моя характер: след паметната среща с Монаха подобен тип публични места би трябвало да пораждат у мен опасения и дори да изпитвам страх от тях, или те абсолютно задължително трябваше да пробуждат у мен поне лоши спомени, но аз избрах именно казината — очевидно благодарение на противоречивия си дух. И реших да си търся мъж там, като преди това с Доктора се отправихме на разузнаване. По принцип казината се възприемат като прилични места, а посетителите им обикновено са състоятелни хора. Много бързо открихме едно точно такова. То се намираше в съседния хотел и ние тутакси се преместихме да живеем в него, тъй като, слава богу, средствата ни позволяваха това, а пък и там имаше свободни стаи.

В късната вечер Доктора си облече скъп костюм, в който изглеждаше твърде елегантно и дори сам се хареса в него, макар да се шегуваше, че с въпросния тоалет прилича на руснак от нов тип. Не можех да преценя дали той беше от нов или от стар тип, но така Доктора имаше вид на шеф на процъфтяваща банка, а не на нещатен лекар от градската лудница — обстоятелство, на което по обясними причини се радвах от сърце и душа. Аз си облякох една вечерна рокля и се почувствах още по-доволна: кой каквото ще да казва, но да си красива жена и освен това да разполагаш с пари е много приятно.

Ние влязохме заедно в казиното, но щом се озовахме там, веднага се разделихме. Доктора играеше с дребни суми, а аз сновях между масите, вглеждах се и се вслушвах в хората. В началото вниманието ми привлече един господин на неопределена възраст с деликатни маниери. След като повисях покрай него около петнадесет минути, разбрах, че чичкото хич не е лесен и би било по-добре човек да стои далеч от този мъж. И в същия момент забелязах бъдещия си съпруг. Беше висок, слаб, със светъл костюм и ярка вратовръзка, усмихваше се ослепително и губеше пари на общо основание. Настаних се близо до него и забих поглед в обратната посока. След петнадесет минути усмивката изчезна от лицето му, след това ръцете му се изпотиха, а след още половин час погледът му стана стъклен, а по челото му избиха едри капки пот. Работата му беше спукана. Точно от такъв младеж имах нужда.

В мига, в който той прахоса всичките си пари и си остави само малко дребни, аз знаех за него всичко, което исках да зная, и тръгнах подире му. Ние се сблъскахме на вратата, т.е. аз се забързах, опитвайки се да се промъкна през отворената от него врата, но тъй като той беше силно развълнуван, не забеляза това. Закачи ме с лакът, вдигна поглед и бързешком се извини, разтваряйки по-широко вратата.

Аз се усмихнах закачливо и дори предизвикателно. Младежът беше дрънкало и женкар и в друг момент би се впил в мен като кърлеж, но в този жените не го интересуваха. Почти не го интересуваха.

— Извинете — повтори още веднъж той, стрелна ме с поглед, увери се, че съм без придружител, и започна да прехвърля наум дали има смисъл да ме покани в бара с последните си пари. Реших, че има смисъл и казах:

— Размазахте ми крака, дължите ми чаша кафе.

Младежът се засмя, макар и не много весело, и ние тръгнахме към бара. Там се и запознахме.

Той се казваше Максим и след една седмица се канеше да замине зад граница, въпреки че не сподели намерението си. Седеше и мислеше какво да направи с мен. Хем му беше жал да изпусне такъв шанс, хем настроението му бе скапано. Аз реших да повдигна духа му и мило предложих:

— Най-добре ще е да продължим запознанството си в моята стая.

Той отново започна да се лута в мислите си: отначало реши, че съм проститутка, но после отхвърли това предположение. И правилно. Мъжете би трябвало да мислят за жените само хубави неща и при това — с уважение. Аз сама си платих кафето, с което окончателно го озадачих.

— И какъв е вашият отговор на поканата да ми дойдете на гости? — зададох повторно въпроса си. — Живея в този хотел и днес ми е скучно.

Ако беше умен, нямаше да рискува, но той не беше умен, а моят полуразголен бюст го вълнуваше. Затова, загърбвайки проблемите си, младежът тръгна с мен.

— Не е лошо при вас — установи той, след като се поразходи из стаята, приближи се до мен, прегърна ме и много страстно ме целуна. Страстта му не ми направи особено впечатление, но пък мислите му все повече и повече ми харесваха.

— Седнете, Максим Петрович — посочих с глава към дивана, а той седна, обзет от известно недоумение, тъй като изобщо не ми беше споменавал второто си име, та затова се постресна. Аз се настаних срещу него и извадих от чантата си пачка долари и запечатана колода карти.

— Не искате ли да изиграете една игра с мен, за последно?

— Нещо не мога да разбера… — изрече той и в този момент ръцете му се разтрепериха.

— Че какво има за разбиране? Вие сте пропилели огромна сума пари. Забележете — чужди. Днес се опитахте да си ги върнете и прахосахте всичко. Не само че няма да ви потупат по рамото за това, но дори и нещо по-лошо може да ви се случи… Навремето хората, изпаднали във вашето положение, са се самоубивали, но вие твърде много обичате себе си… Така че след седмица, вместо в мечтаната чужбина, ще лежите под някой мост и на това отгоре в такъв вид, че е страшно да си го представи човек. И най-вероятно ще ви погребат за сметка на държавата, тъй като вие нямате близки и роднини, което означава, че скоро няма да ви намерят.

— Коя сте вие? — презрително попита той, макар че здравата се изплаши.

— Вашата бъдеща съпруга, ако естествено се разберем.

— Ама че глупости! — изкрещя младежът и се надигна, но в този момент в стаята влезе Доктора и той седна обратно на мястото си, премествайки поглед от него към мен. Поиграхме си малко на мълчанка, а после Максим попита: — Кои сте вие и какво означава всичко това?

— Ако бяхте слушали внимателно, вече щяхте да сте разбрали, че искам да се омъжа за вас. Като компенсация за моралните щети ще изплатя вашия дълг. Целият — до копейка. Съгласете се, че е справедливо.

— Вижте какво, нищо не разбирам — развълнува се младежът, обръщайки се този път към Доктора. — Ако сте от разузнаването, значи дълбоко се заблуждавате, аз…

— Знаем знаем, не се вълнувайте чак толкова, Максим Петрович. На мен ми е необходим печат в паспорта и мъж в чужбина — само толкова. В замяна вие ще получите пари, а във вашия случай това не са просто пари — това е живот. Струва ми се, че би било глупаво от ваша страна да не се съгласите.

— Хора, нищо не разбирам! — призна си честно той.

— Няма нужда да разбирате каквото и да било — изсумтя Доктора, като на всичкото отгоре в този момент придоби вид на безмилостна и хищна акула и аз прихнах наум, зарадвана от неочаквано разкрилия се актьорски талант на моя приятел, а Максим посърна и се замисли.

През следващия един час ние продължихме да си играем на въпроси и отговори и макар че Максим успя да постави огромно количество питанки, тъй и не обогати с нищо информацията си, от което още повече се натъжи.

Аз го поободрих с каквото можах, а след това разговорът ни навлезе в делова фаза.

— Но доколкото зная, няма да ни разпишат веднага, нужно е време…

— А парите за какво са? — учуди се Доктора. — Не си затормозявайте мозъка с разни глупости, младежо! Вашата задача е да се явите навреме в гражданското и да кажете да. Всичко останало е наш проблем.

— Разбира се, но… Все пак какво означава всичко това?

Ех, че любопитен човек се случи този Максим, само грижи създаваше и това си е!

— Писна ми от теб — въздъхнах аз, надрасках му един телефонен номер на листче и му го хвърлих. — С две думи, ако продължиш да се кълчьотиш, ще се обадя на този номер и ще съобщя на приятеля ти Алик, че паричките му са изчезнали яко дим. А сега отгатни колко дълго ще живееш след това?

— Той ли ви изпрати? — промълви Максим. Това беше страшно глупав въпрос, аз се ядосах и посегнах към телефона, а той изврещя: — Съгласен съм!

— Отдавна трябваше да стане така — измърмори Доктора. — Само ни мътите главите.

Тук той малко преувеличаваше, защото в този случай беше под въпрос кой на кого мътеше главата.

— Вие с мен ли ще дойдете? — с известен страх попита Максим.

— Не. Мен ме влече към родните места. Едва ли след бракосъчетанието ще се срещнем някога повече.

— Но… — подхвана той, ала Доктора рязко го прекъсна:

— Пак ли започваш?

— Добре. А парите? Кога ще ги получа?

— Ти трябва да ги върнеш в петък, така че ще ги получиш в петък. Впрочем така ще е по-добре за теб. Имаш склонност към хазарта и пак ще вземеш да профукаш всичко. Да смятаме, че сме се разбрали — обобщих аз.

— И какво ще правим сега? — попита той, изпаднал в крайно недоумение.

— Сега ти ще си отидеш вкъщи, ще си почиваш и ще се подготвяш за церемонията. Постарай се да не излизаш от дома си, ако това не е крайно наложително. Аз ще ти се обадя. Да, остави си паспорта, ще ни трябва.

Максим остави паспорта си на масата, стана и нерешително изрече:

— Ами аз да си тръгвам?

— Всичко хубаво — отвърна Доктора.

— Ами моят телефон? — притесни се младежът и попита с втренчен поглед: — Или вие го знаете?

— Запиши си го — кимнах аз, той записа собствения си телефонен номер и бързешком излезе.

А Доктора се разсмя.

— Страхотно! — каза той, след като се умори да се смее и дори поклати глава в знак на това, че случката много му е харесала. Току-виж, си паднеше по цялата тази работа. Но след петнадесет минути се замисли. — Варя, ами ако този младеж изобщо не е чак такъв глупак…

— Той е страхливец и мерзавец. Ще си седи вкъщи като мишка и ще чака обаждането ни. Но за всеки случай трябва да се преместим оттук. Ще намерим някое общежитие за гостуващи в столицата селяни — изсмях се аз. — Слава богу, Москва не е малък град и на юначните момчета ще им е нужно време, за да ни открият.

Ала никой не се опитваше да ни открие. Както стана ясно по-късно, Максим си седял вкъщи и шумно тракал със зъби. Доктора посети гражданското, поговори с милите хора там и те стигнаха до единодушното мнение, че глупавите формалности не бива да се превръщат в препятствие пред чистата любов и семейното щастие.

След три дни аз се омъжих за Максим Петрович Осипов, в петък той върна парите под моето мъдро ръководство (ръководството се състоеше в това, че незабелязано го съпроводихме, за да се убедим, че ще даде парите на когото трябва и пътьом няма да се отбие в някое казино), а след още един ден ние се сбогувахме с него на летището. Максим отпътува за Канада. Със своите лоши навици едва ли щеше да се върне отново тук: просто нямаше да сколаса да събере пари за обратен билет.

Вечерта вечеряхме с Доктора в един ресторант, той размишляваше, а аз се вслушвах в него.

— Ти му даде парите — каза Доктора. За разлика от Валя, той не обичаше да се ровя в мислите му и предпочиташе да разговаря.

— Естествено.

— Макар че можеше да не му ги даваш. Какво те засяга дали той ще бъде в Канада или в гробището! Дори в гробището е по-удобно.

— Не, Докторе. Първо, всичко трябва да бъде честно. Второ, на мен ми трябва жив мъж в чужбина, защото само така мога да обясня лудите пари, с които разполагам.

— Според мен само усложняваш нещата.

— Може би, но така е по-интересно…

— Впрочем не ни останаха много пари. Съпругът ти ни излезе доста скъпо.

— Какво ли не прави човек заради любовта! — прихнах аз и добавих: — Парите не са проблем.

— Пак ли ще започнеш да врачуваш?

— Не. Трябват ми веднага и много. Москва е хубав град, тук човек има големи възможности.

— Не искаш ли да споделиш плановете си с мен? — въздъхна Доктора.

— Нямам никакви планове. Да вървим в казиното.

Казината се превърнаха в мое любимо място за прекарване на свободното време. И тъй като напоследък целият ми живот се състоеше само от свободно време, аз често пребивавах в казината. Тук се събираха различни, необикновени и дори опасни хора. Аз много се надявах, че ще ми провърви, само трябваше да се заредя с търпение и да разчитам на късмета си.

Така и стана. Заемайки обичайния си наблюдателен пункт зад гърба на Доктора, който седеше и играеше, аз забелязах един младеж. Той устремено влезе в залата, беше облечен доста скромно, не обърна никакво внимание на забележителностите в казиното и явно търсеше някого. Направих крачка срещу младежа, а сетне ненатрапчиво се настаних зад него. В крайна сметка той намери онзи, когото търсеше — на масата с гръб към мен седеше як мъжага с бръснат врат. Младежът се наведе към него и му каза няколко думи на ухо. А онзи веднага изгуби интерес към играта.

Скоро след това те се преместиха в един ъгъл, далеч от чужди очи и уши, и възбудено заговориха. Аз клечах наблизо с гръб към тях и се опитвах да не привличам вниманието им. Младежите ненапразно се радваха. Начинанието, което бяха замислили, обещаваше да бъде доходоносно, а планът им беше хитър и на практика безопасен. На практика… ако наблизо не стоях аз. За щастие момчетата изобщо не бяха чували за никакви такива дарби и прочее подобни неща и затова бяха доволни от своя план.

Аз също бях доволна, сумата звучеше вълнуващо, пък и вече ужасно ми беше омръзнало да се мотая без работа из казината. Оставаше само една дреболия: да изясня кой е този Льолик и да изчакам момента, в който момчетата ще преминат към действие. За изясняването отидоха още петнадесет минути. Льолик беше небезизвестен човек, често висеше в едно ресторантче с наименованието „Прилепът“ и се славеше с лош характер и злопаметност.

На следващата вечер ние отидохме в „Прилепът“, влязохме и се настанихме в центъра на залата. Самия Льолик го нямаше, но за сметка на това близо до нас отмаряха няколко момчета и впрочем правеха това съвсем благопристойно. Доктора много се притесняваше, че ще привлека вниманието им и че те ще започнат да ми досаждат. Те наистина ме забелязаха, но шикозният вид на Доктора и моят сведен поглед ги наведоха на мисълта, че сме двойка чалнати чужденци, попаднала дявол знае по каква случайност на това място. Така и не проумях защо решиха, че сме чужденци, тъй като помежду си ние говорехме на руски език и дори без акцент.

Общо взето, нашето посещение премина без произшествия и доста успешно. Сега оставаше да изчакаме деня и да си опитаме щастието. Освен телефонния номер, който ме интересуваше, аз научих още, че в този момент въпросният Льолик отсъства от ресторанта в резултат на обстоятелството, че е изпаднал в крайно гневно състояние, тъй като само преди два дни беше изгубил доста пари. Момчетата предпазливо шепнеха и гадаеха кой ли беше този толкова ловък и най-вече нахален човек.

На другия ден аз набрах номера, послушах дългите сигнали, почаках известно време и тъкмо се наканих да изругая и да тресна слушалката, когато в нея се разнесе нисък мъжки глас, който крайно нелюбезно изгрухтя:

— К’во има?

— Мога ли да говоря с Аркадий Михайлович? — нежно изчуруликах аз.

Последва кратка пауза, а след това малко по-вежливото:

— Кой го търси?

— Ние не се познаваме, но той ще бъде щастлив, ако се сприятелим.

Младежът очевидно обмисляше дали да не ми тегли една кратка и категорична майна, или да продължи разговора. А аз сметнах за нужно да добавя:

— Обаждам се по повод на едни пари.

— Какви пари? — отново изгрухтя той в отговор, а аз се ядосах и също изквичах:

— Същите, които са ви отмъкнали, малоумнико!

Очаквах, че ще си поговорим още известно време в този дух, но в същия миг в слушалката се разнесе един съвсем различен глас: по-висок, по-мек и по-приятен.

— Слушам — каза той.

— Вие ли сте Аркадий Михайлович? — реших да уточня аз.

— Да. И какво става с моите парички?

— С тях според мен всичко е наред, стоят си скромно на сигурно място при двама добри мъже. Бих могла да ви съобщя кои са тези мъже и къде би трябвало да си търсите паричките, но, разбира се, няма да направя това даром.

— Длъжен съм да ти кажа, пиленце, че да се играе на такива игрички с мен е опасна работа. Да не вземеш да останеш без езиче например. Веднага ще те открия и ще ти видя сметката. — С последното аз моментално и напълно се съгласих, тъй като имах известен опит, но се изсмях и преминах към гальовно мъркане:

— Не ме разбрахте правилно. Искам да ви помогна. Случайно научих, че са ви изчезнали пари и също така случайно зная кой си ги е присвоил. И би било просто прекрасно, ако с вас се разберем за десет процента. Съгласете се, че за вас тази сума не е голяма, а за мен, по силата на моята бедност, тя ще е истинска радост.

— Ако това е шега… — започна той, но гласът му звучеше спокойно, а в него се долавяше и известна заинтригуваност.

— Да не би да съм глупачка, че да се шегувам с вас? Ще ми платите моите проценти, след като си върнете парите. И не бъдете скръндза. Мога да ви бъда полезна още дълго време… Какво ще кажете?

Той помълча минута-две, през които аз се притесних, но после се изсмя и каза:

— Ами ако те измамя? Не се ли страхуваш?

— Май не съм чувала да нарушавате дадената дума. Но ако ме измамите, какво да се прави… Останете си със здраве, ще загубите верен приятел, а аз вече ви казах, че мога да ви бъда полезна.

— Май не съм чувал за съществуването на верни приятели — подигра ми се той, а аз се разсмях:

— Аз не съм просто верен, аз съм десетпроцентов.

— Добре — съгласи се, след като помисли още малко, а аз му обясних къде би трябвало да търси паричките си.

Отначало той не повярва и дори се разгневи. Аркадий Михайлович беше зле възпитан, езиковият му запас ме угнетяваше и аз затворих слушалката. Обадих му се след един час с надеждата, че през това време е успял да се успокои. Той не само се беше успокоил, но и бе започнал да действа и очевидно бе открил нещо, което го навеждаше на мисълта, че казаното от мен не е чак такава глупост. Аз подробно го посветих в плановете на чуждата операция, а той внимателно ме слушаше и по всичко личеше, че се натъжава, тъй като ставаше дума за негов близък приятел и съратник. В края на разговора ни попита:

— Коя си ти?

А аз отвърнах:

— Ако се сприятелим, скоро ще разбереш.

Уговорихме се да му се обадя на другия ден. Позвъних му следобед от една московска гара. Слушалката вдигна самият Аркадий Михайлович.

— Здравейте! — поздравих аз и полюбопитствах: — Какво става с нашите работи?

— Слушай, коя си ти? — някак угоднически попита той, тъй като явно умираше от любопитство. Дори по гласа му се усещаше, че е доволен и заинтригуван.

— И все пак — изсмях се аз — какво става с нашите работи и по-точно — с вашите парички?

— Всичко е наред.

— Излиза, че съм заслужила наградата си?

— Естествено. Ела.

— Къде? — развеселих се аз.

— Където кажеш. Ако искаш, при мен…

Точно при него не исках да ходя.

— Вие сте ми много симпатичен, но аз по природа съм срамежлива и не обичам да бързам. Затова нека някое от вашите момчета да дойде на една гара и да остави парите в една от багажните камери. Ще ви кажа номера. И много ви моля — не бързайте да се срещнете с мен днес. Аз съм плашлива дама, ще ме стреснете и повече няма да се появя. А вие нямате чак толкова много верни приятели, дори и срещу десет процента.

— Кажи поне как се казваш? — засмя се той, а аз отвърнах:

— Варвара. — Тъй като не намирах нищо опасно в това.

— Добре, Варвара. Кажи къде трябва да изпратя момчето. Купи си парцалки с тези мангизи и ми ела на гости. Много ми е любопитно да те видя.

„От любопитни не можеш да се разминеш“, измърморих аз наум, а на глас казах:

— Ще имате време да ми се нагледате и дори да ви омръзна.

Общо взето, разделихме се с добро.

Момчето трябваше да пристигне след половин час. Доктора зае позиция в дъното на залата, зачете се в един вестник и току поглеждаше встрани. Видът му беше съвсем подходящ за целта — евтин анцуг, шушляково яке, кецове, раничка, каскет, изобщо — стои си някакъв човек и чака влака. Аз отидох в колата и се издокарах със синя работна престилка, платненки с гумени подметки и забрадка. Смъкнах забрадката до веждите си, освен това си сложих очила с отвратителни рамки и прокарах ръка по двигателя на колата, а после — и по лицето си, защото трябваше да замаскирам натрапчивата си хубост, т.е. да я замажа.

В този вид би трябвало да мина за чистачка, но всъщност не се реших да взема кофа и четка, та да не би случайно да се сблъскам с някоя истинска чистачка и да предизвикам подозрение. Появих се в залата след десет минути, като се преструвах, че живо се интересувам от празните бутилки. Доктора незабележимо ми кимна, което означаваше, че не бе съзрял нищо подозрително.

Точно след половин час се появи момчето, което имаше възможно най-обикновен вид и носеше пакет в ръцете си. То се приближи до посоченото място и след две минути се оттегли. Аз тръгнах след него и го изпратих до вратата. Не се забелязваше нищо, което да предупреждава за засада. Изпаднала в почуда, аз се отпуснах на една пейка и поизчаках известно време. Аркадий Михайлович честно удържа на думата си.

Кимнах, Доктора се отправи да вземе парите и след десет минути ние се срещнахме, но вече в колата. Доктора запали мотора и се понесе като подгонен, тъй като продължаваше да се бои, че ще ни преследват, а аз заврях нос в пакета. Пачките пари, пристегнати с червени ластичета, изглеждаха много симпатично — червеното върху зеленото просто плакнеше окото.

— Стана! — възкликна Доктора, поклати глава, удари с длан по волана и повтори: — Виж ти — стана!

Очите му горяха и в това състояние той, общо взето, не изглеждаше зле.

— Слушай, Докторе — изсмях се аз, — ама ти се оказа роден авантюрист.

Той сподави малко радостта си и като че ли се засрами.

— Усмихни се — помолих го аз. — Харесва ми, когато очите ти пламтят.

— Страхотно рискувахме — отбеляза той след кратко мълчание.

— Е, съвсем малко. Ако някой се въртеше наоколо, щях да забележа.

— Имам странно усещане — поклати глава той и дори въздъхна, а аз си помислих, че всичко това наистина можеше да се хареса на Доктора. В това нямаше нищо лошо. Само да престанеше да търси смисъла на живота и изобщо да гледаше по-ведро на нещата. — Какво ще правим сега? — попита след няколко минути.

— Сега ще отидем в родния си град. Нямаме какво да правим повече тук.

5

Родният град ни посрещна с проливен дъжд. Пристигнахме доста късно, спряхме на околовръстния път, близо до поста на пътната милиция, и решихме да прекараме нощта в колата. В града никой не ни очакваше, а удоволствието да се мъкнем под дъжда в търсене на подслон не беше голямо.

Когато на сутринта отлепихме очи, закусихме на гарата, а сетне направихме опознавателно пътуване из града. За две години и половина той почти не се бе променил. Това предизвика у нас колкото тъга, толкова и задоволство.

Минахме покрай паметната психиатрична болница, Доктора се натъжи, а аз казах:

— Мисля, че с радост ще те върнат на работа.

Той не отвърна нищо, но на мен това не ми беше необходимо.

В осем и половина купих един току-що излязъл вестник и проучих колонката с обяви под наслов „Давам под наем“ и „Продавам“. Към пет часа вечерта ние вече се нанасяхме в една панелна гарсониера с голяма кухня и миниатюрна стая. Хазяйката — дама на около шестдесет години с яркооранжева коса и лице на булдог — ме пронизваше с поглед и в течение на повече от два часа ми обясняваше какво трябва и какво не трябва да правя. А после си отиде, след като получи срещу квартирата наема за половин година напред. Аз не предвиждах да живея толкова дълго в този развъдник на дървеници, но в момента нямах възможност да избирам особено, защото животът на колела не ме привличаше.

След една седмица ние се преместихме в приличен апартамент, по-точно — преместих се аз, а на този етап Доктора остана в гарсониерата. Беше решено, че оттук нататък ще живеем отделно. В началото Доктора възразяваше вяло и по-скоро от приличие, защото — каквото и да говореше — на него му тежеше да бъде по двадесет и четири часа в денонощие под моя бдителен контрол, а пък аз малко се дразнех от постоянното му присъствие покрай мен.

След известно време той също смени местоживеенето си и се настани недалеч от моята квартира — в напълно приличен едностаен апартамент. Грижите по обзавеждането ме отвлякоха от основната ми мисъл, а тя беше: защо се върнахме? Доктора бе сигурен, че целта беше да отмъстим на оскърбителите, да ги накажем, да ги възмездим и други такива. Както вече казах, мисълта за отмъщението не предизвикваше у мен особен ентусиазъм, но за сметка на това опитът, който придобих в Москва, ми вдъхна доста надежди. Искаше ми се да наситя живота си със съдържание, независимо дали това мое съдържание би се сторило на някого една нелепост. По-важното за мен беше да ми бъде интересно.

Да започна новия си живот в града, където се бях подвизавала като врачка, беше неразумно, в Москва имаше огромни възможности, но и трудностите бяха с камари, беше ми необходим среден град — не много голям, но и не много малък, а в такъв случай, щом родното ми място отговаряше на моите изисквания, беше съвсем нормално да се върна там.

В първата свободна вечер, след като приключихме с проблемите по обзавеждането, тръгнахме по казината. Доктора си мислеше, че отиваме на разузнаване и общо взето, това беше горе-долу вярно, макар че аз не търсех врагове, а приложение на своите способности.

Както винаги, казината ни накараха да се почувстваме щастливи. След като пет поредни вечери се мотахме в пет различни заведения, аз разбрах, че едва ли щях да изпитам скука в родното си място. Предимството на малкия град пред столицата беше очевидно, защото не възникваше никаква необходимост от допълнителни сведения, тъй че за две седмици аз узнах почти всички тайни от живота на областния център. Но едно беше да знаеш, а съвсем друго да намериш достойно приложение на знанията си, и аз започнах да мисля какво да правя със своите знания.

И в този момент си спомних за един мой стар познат, който разговаря с мен преди две години. Всъщност тогава той с нищо не можа да ми помогне, но ми направи впечатление на порядъчен и дори искрен човек, макар да беше ченге. Фамилията му подхождаше на ченгесарската му професия — Орлов, казваше се Евгений Петрович, а съгласно вида на службата, в която работеше, той се бореше с организираната престъпност. След като поразсъждавах малко, аз реших да му помогна в това благородно дело. Сдобих се със служебния му телефон чрез „Справки“ и му се обадих към края на работния ден.

— Орлов слуша! — бодро гракна той, а аз мило поздравих и хванах бика за рогата:

— Евгений Петрович, имам интересно съобщение за вас, то засяга Сергей Теплов, когото вие много добре познавате.

— Има си хас! — въздъхна Орлов, без да изразява нито кой знае какво учудване, нито кой знае каква заинтересованост.

— Според мен той здравата ви къса нервите — добавих аз.

— Къса ми ги — отново се съгласи Орлов. — И какво чак толкова интересно искахте да ми съобщите, уважаема? — Съдейки по известната игривост в гласа на Орлов, той смяташе, че аз съм едно от безбройните момичета на Теплов и изгарям от жажда за мъст, тъй като моето приятелче е предпочело поредната красавица пред мен. Нямах намерение да го разубеждавам.

— Доколкото ми е известно, вие не разполагате с нищо сериозно срещу него, но можете да задържите Теплов за незаконно притежание на оръжие.

— Нима? — възрадва се Орлов и дори се разсмя, защото беше човек с чувство за хумор. — Но доколкото ми е известно, Теплов никога не носи железа в себе си, умна гадина е той. Не би държал такова нещо и в апартамента си.

— В колата е — прекъснах го аз. — В колата му е оборудван тайник. Сигурен. Толкова хитро е измислен, че ако човек не знае къде е, едва ли ще го открие. Аз не съм го виждала, но самият Теплов мисли точно така. Колата му е изработена специално за него и той шофира сам, така че ако го пипнете, едва ли ще успее да се измъкне.

Орлов помълча около половин минута, сигурно защото се съвземаше от споходилото го щастие, а в това време аз обясних къде се намира тайникът.

— Надявам се, че не се шегувате? — попита той, след като ме изслуша.

— Чувството ми за хумор никакво го няма…

— Ако сте научили за тайника от Теплов, трябва да ви предупредя, че много рискувате.

— Ни най-малко — уверих го аз. — Можете да не се тревожите за мен. Утре Теплов има среща в 20.00 часа в ресторант „Аякс“, ще отиде там с приятелчето си Панкратов и не се кани да взема никого друг, така че…

Орлов помълча още малко, а после каза несигурно:

— Какво пък… благодаря за информацията.

— Се стараем! — гракнах по войнишки в отговор аз и затворих слушалката. Обаждах се от уличен автомат, но въпреки това побързах да се отдалеча.

На другия ден около седем часа седнах в колата си (тъй като сега с Доктора живеехме отделно, на мен ми се наложи да се сдобия с индивидуално превозно средство: „Жигули“ шестица, бежово на цвят, ненатрапчиво и развиващо прекрасна скорост), та с въпросното жигули аз се добрах до областния театър. Господин Теплов живееше недалеч оттук, нямаше начин да отиде на срещата, без да мине покрай театъра, и аз много се надявах, че в най-скоро време ще го видя.

Грамадният черен мерцедес се появи в седем и тридесет и пет, пътят до „Аякс“ беше около двадесет и пет минути, тъй че Теплов правилно беше разчел времето си. Пропуснах го да мине пред мен и потеглих. Край него не се забелязваше нищо, наподобяващо охрана. Мерцедесът се движеше сам и се отдалечаваше от мен с доста висока скорост, макар че в момента се намирахме в самия център на града.

Тъкмо бях решила, че ще го изгубя и ще пропусна най-интересната част от събитието, ала в този момент мерцедесът беше принуден да намали скоростта си. До Червената кула, която се извисяваше в средата на булеварда, се извършваха някакви ремонтни работи, една жълта кола със сигнална лампа бе преградила пътя от страна на платното, по което се движехме ние, и служител на пътната полиция, свъсил чело, разпределяше колите с палка: едните продължаваха да се нижат в тънка колона по булеварда, а други строго биваха пренасочвани в дясната пресечка.

Накараха мерцедеса да завие надясно. Теплов зави с ниска скорост, вероятно псувайки с всичка сила, тъй като след него повече не пренасочиха натам никого. Той не успя да стигне далеч. Две полицейски коли изникнаха сякаш изпод земята, преградиха пътя на мерцедеса, появиха се и момчета с маски, които измъкнаха Теплов и приятелчето му от купето и ги тръшнаха по очи на асфалта. Аз наблюдавах всичко това от прозореца на своето жигули, което бях скрила в самото начало на пресечката.

Удоволствието ми развали един милиционер, който се появи някъде отляво и настоятелно ме посъветва да изчезна. Не ми се удаде да видя увлекателното представление до края му и бях принудена да напусна наблюдателния си пункт, ругаейки. Колата със сигналната лампа вече се бе преместила до Червената кула, служителят на пътната полиция беше изчезнал и движението бе възстановено.

Аз пътувах, подсмихвах се и дори от време на време се смеех на глас. А вечерта забързах към любимото си казино. То се казваше „Венеция“, намираше се в сградата на бившето Дворянско събрание и се славеше с това, че тук и сега често се провеждаха събрания, но те изобщо не бяха дворянски.

На входа аз и Доктора бяхме старателно претърсени с очи от двама симпатични здравеняци с еднакви костюми. Моята поява привлече вниманието им и в двете бръснати глави се мерна една и съща мисъл. Външно тя се прояви в излишна деловитост и мазни погледи. Отначало си помислих, че бих могла да възнаградя момчетата с усмивка, но сетне прецених, че не заслужаваха чак толкова, и с гордо вдигната глава закрачих към залата.

Тази вечер хората бяха някак развълнувани, но причината изобщо не се криеше в хода на играта. Не всички, разбира се, но някои не бяха в състояние нито да говорят, нито да мислят за друго, освен за изненадващия арест на Теплов.

Той носеше смешния прякор Слънцето (постоянно използваше тази дума), но въпреки прозвището си, беше опасен човек и минаваше за необикновен късметлия. И изведнъж да стане такава издънка! Гражданите бяха добре запознати с подробностите около задържането му, затова изказваха безброй предположения, които в общи линии се свеждаха до следното: ченгетата не са намерили тайника случайно и тъй като много малко хора са знаели за него, предателят трябва да се търси сред обкръжението му, при това — сред най-близкото.

След като малко се поблъсках между масите, разбрах, че в скоро време работата в моргата щеше да се увеличи, а грижите на милицията би трябвало да понамалеят. Моята намеса беше като хвърлен във водата камък — от него по гладката й повърхност започнаха да се образуват кръгове. А животът веднага ми се стори значително по-интересен.

На другия ден се обадих на Орлов. Ако се съдеше по гласа му, той беше щастлив.

— Пак съм аз — съобщих му непретенциозно и полюбопитствах: — Как сте?

— Добре. А вие?

— Прекрасно. Имам още нещо интересно.

— А не искате ли да се срещнем и да си поговорим? — предложи Орлов. Нямах нищо против. Колкото по-рано осъществяхме запознанството си, толкова по-добре. Пък и нямаше да е зле да се поровя из главата му, а за съжаление не можех да правя това по телефона, тъй че възникваше необходимост от личен контакт.

Ние си уговорихме среща, по-точно аз му съобщих адреса си и му казах, че го очаквам вечерта по всяко удобно за него време.

Когато научи за това, Доктора призеленя.

— Ти си полудяла! — клатеше глава той и се въртеше в кръг из стаята. — Какво, не разбираш ли колко опасно е това?

— Да се срещам с ченге ли? — учудих се аз. — Чичкото е още млад и съседите ще си помислят, че ми е любовник.

— Изобщо не говоря за това… ако някой научи, че…

— Стига, Докторе… Кой ще направи връзка между мен и Теплов? Прекарах малко повече от час на масата срещу него и на два пъти си разменихме нежни погледи. На кого ще му хрумне, че са го арестували в резултат на това?

— Ами ченгето? Нали той знае, а когато знаят двама, значи знаят всички.

— Че кой ще му каже? Не ми се ще пак да ходя в лудницата, а ако споделя с някого, че мога да чета мисли, той най-вероятно ще ме посъветва да се подложа на лечение. Не, нямам намерение да посвещавам Орлов в тайните си, но виж — един договор за сътрудничество при взаимноизгодни условия не би ни навредил.

— Каква изгода имаш предвид? — учуди се Доктора, а аз свих рамене:

— Е, никога не можеш да знаеш предварително. Може пък и ченгето да ми потрябва за нещо.

— Рискуваш — свъсено повтори Доктора. — Той не е глупак и ще поиска да разбере откъде имаш информация.

— Скоро ще си изясним дали е глупак, или не е и това ще бъде нашата задача днес. Желанието за сътрудничество би трябвало да събуди любопитство у умното ченге. А пък ако е глупаво, изобщо няма да имаме проблеми.

— Напразно се отнасяш толкова несериозно към тази работа. — Наум Доктора добави още нещо от сорта на това, че хората имат къса памет, което било много жалко…

— Чуй ме — реших малко да го поуспокоя аз. — Нямам намерение да обяснявам нищо на Орлов и ако някой в органите за сигурност се заинтересува от неговия източник на информация, той ще трябва да се оправя сам, иначе източникът му веднага ще пресъхне, но виж — ако се заинтересуват момчетата…

— А защо не? — ядоса се Доктора. — Пълно е с продажни ченгета и ти естествено ще разбереш това, но едва ли тогава ще има някакъв смисъл, тъй като те също вече ще знаят за теб.

— Ако момчетата имат поне една гънка в главите си, няма да се хванат на приказките на едно ченге, защото аз съм в града от един месец и не съм завързала никакви запознанства в техните среди. Просто обичам да профуквам паричките си по казината, но какво отношение може да има това към нещастието, сполетяло господин Теплов? — Вярно, предишния път момчетата не се уповаваха на логиката, а пък мен така и не ме изслушаха, тъй че тук Доктора, разбира се, беше прав. Но преди две години аз бях твърде далеч от подобни неща, а сега имах опит и по-точно не опит, а знания… Ако дадеше бог, щяха да ми свършат работа. — При всички случаи късно е да обсъждаме това — въздъхнах аз. — Вече му се обадих, казах му коя съм и сега той се кани да ми дойде на гости.

— Да се надяваме, че Орлов е порядъчен човек — пророни Доктора, но личеше, че силно се съмнява в това. Понякога той беше прав.

Седях във фотьойла до прозореца и се опитвах да чета, а погледът ми непрекъснато се връщаше към стрелките на часовника. Макар че с Орлов не се бяхме уговаряли за точен час, аз започвах да нервнича. Доктора се щураше из кухнята и приготвяше вечеря, твърдейки, че физическият труд го успокоява. Предложих му да си отиде, но в отговор той ме стрелна с такъв поглед и ме възнагради с такива мисли, че аз хукнах към стаята си, мрънкайки си съвсем неподходящото: „Бели пеперудки, къде отлетяхте…“

Доктора успя да приготви вечерята и ние успяхме да я изядем, а ченгето все не идваше.

— Може би няма да се появи? — усъмни се Доктора, а аз се учудих:

— Шегуваш ли се? Та той би трябвало да прояви любопитство… поне малко. Работата му е трудна, работното му време е ненормирано, така че ще трябва да почакаме.

Тъкмо бях престанала да лея сълзи за тежката участ на ченгето, когато на вратата се позвъни.

— Аз ще отворя — заяви, кой знае защо шепнешком, Доктора.

Аз останах във фотьойла. Доктора отвори входната врата, а аз се вслушах: ако се съдеше по тишината, в антрето беше станал малък конфуз. Явно Орлов изобщо не бе очаквал да види тук импозантен мъж с хубав костюм и бе решил, че е сбъркал мястото или нещо още по-лошо — че просто са му вързали тенекия.

— Влизайте, Евгений Петрович! — подвикнах, за да го успокоя.

— Как разбрахте, че съм аз? — попита той, влизайки в стаята. — Да не би да имате дарба да провиждате?

— Всичко е далеч по-просто — усмихнах се колкото се може по-искрено. — При нас никой не идва, а пък вас ви очаквах. Моля, седнете и се чувствайте като у дома си. Ако искате, можем да измислим нещо за пийване.

— Благодаря — леко се усмихна той и седна във фотьойла срещу мен.

Доктора, който бе влязъл в стаята след него, помълча малко на прага и изчезна към кухнята.

— Да ви призная, Варвара Сергеевна, вие ме заинтригувахте. А сега и лицето ви ми се струва познато. Случайно да сме се срещали преди?

— Срещали сме се — кимнах аз и се усмихнах още по-широко. — Преди повече от две години…

Той се вгледа внимателно в мен, замълча и дори се намръщи. А някъде след около две минути каза:

— Не може да бъде…

— Може — изсумтях аз.

— Та нали бяхте напуснали града? А сега сте се върнали?

— Да, стана ми мъчно.

— Омъжили сте се, съпругът ви е в чужбина, а вие — хоп! — назад при руските брези, така ли?

— Точно така. Просто имам някаква непреодолима непоносимост към тъй наречената чужбина, страхувам се да не умра от мъка там, не ставам за емигрант.

— Страшно сте се променили — недоволно поклати глава той. — Не бих ви познал. Женитбата ли ви се отрази така?

— И още как! Нищо не разкрасява жената така, както истинската любов.

— И как живеете с такава любов на различни места?

— При мъжете работата винаги е на първо място и се налага да проявявам разбиране.

Ние внимателно се вглеждахме един в друг. Не знаех какво бе забелязал той, но аз разбрах всичко, което исках. И се успокоих. Опасенията ми, че ще се наложи да говоря дълго с Орлов, да му обяснявам и да го убеждавам, веднага изчезнаха. Подготвената ми предварително реч се оказа смехотворна. Орлов беше циник, при това убеден, вярваше в законността, колкото аз — в обещанията от рекламите, а думата справедливост го караше да се подсмихва снизходително. По стар ченгесарски навик той злостно и неотклонно мразеше бандитите и съвсем искрено смяташе, че те трябва да бъдат бесени по стълбовете на уличните лампи. Например по дължината на булеварда. Ако ги хванеха през нощта, да ги обесват на сутринта, а до тях — и адвокатите им, та да не защитават тази измет. И те да си висят по лампите — за радост на честните хора и за назидание на разните боклуци.

В главата му можеха да се намерят много такива практични идеи. Аз винаги се отнасях с уважение към хората с принципи — може би защото нямах собствени. Освен с тези мисли, съзнанието му беше заето и с други неща, а по-точно — с кариерата му. Орлов бе преминал границата на четиридесетте, от небето не му падаха звезди, заплатата на ченге му навяваше тъга, а постоянните ругатни на началството му го дразнеха. Той все по-често си мислеше с отчаяние, че по-високите чинове не го очакват — няма нужните познанства, а и не блести с талант, което означаваше, че скоро ще излезе в унизителна заради мизерната сума пенсия и ще стане или нечий охранител, или нещо още по-лошо — пазач. И до края на живота си ще брои копейките си, ще бъде подчинен на някого и ще слуша упреците на жена си.

Очевидно моите настойчиви погледи малко го посмутиха, защото Орлов се подсмихна накриво, настани се по-удобно в креслото и каза:

— Е, целият съм в слух…

— Да не би да си мислите, че ще чуете някакъв увлекателен разказ? — подсмихнах се в отговор аз. — Просто исках да подновим запознанството си… да разбера как се чувствате, а и да ви благодаря, че преди две години се отнесохте към мен с искрена съпричастност.

— И само това ли? — усъмни се той, а аз се засмях:

— Не, разбира се. Имам едно предложение: нека да обединим усилията си, да се борим с престъпността и едновременно с това да градим вашата кариера. Ще излезете в пенсия като генерал. Как ви звучи тази перспектива? Вдъхновява ли ви?

— Перспективата е цветуща, няма що! — развесели се той. — Но генерал току-така не се става.

— И вие няма да станете току-така, а ще ви произведат заради доблестни постижения в борбата с организираната престъпност. Ако правите по три-четири удара на месец — такива като вчерашния например, можете да разчитате на поредната звездичка. Или и при вас също е бардак и звездичките не се дават за доблестни постижения?

— Господ е милостив! — въздъхна той, пронизвайки ме с поглед, и каза: — Сериозно ли говорите? Нямам предвид звездичките, а вашата информираност.

— Имахте възможност сам да се убедите в моята информираност, нали така?

— Имах, Варвара…

— Може без официалности[4] — прекъснах го. — Аз съм младо момиче, така че няма да се обидя.

— Варя… надявам се, че си давате сметка…

— Разбира се — отново го прекъснах аз. — Нали знаете, че съм интелигентна и няма да си сложа главата в торбата от глупост…

— И смятате да се преборите с бандитите сама, така ли?

— Че защо сама? — обидих се аз. — А вие? А прокуратурата? Не, сама не бих се наела…

— И как мислите да получавате информацията, нали за това става дума?

— Извинете, но това си е моя работа. А вашата е да арестувате бандитите и мошениците.

— Винаги ще се радвам да ги арестувам. И да ги тикна в затвора за дълго, стига да има за какво… Градът ни се напълни с всякаква измет. Но…

— Евгений Петрович — разперих ръце аз, — пак ли започвате? Аз нямам намерение да се разкривам, а вие сте умен човек и ще измислите какво да кажете на своите хора… по непроверени данни и други такива. Извинете, може би не се изразявам правилно. Познанията ми за вашата работа са единствено от книгите, но проблемът е там, че не обичам криминалните романи, така че дори по тази линия знанията ми са нищожни. Но вчера за мен беше истинско удоволствие да наблюдавам вашата работа, макар че не ми позволиха да й се насладя докрай — изпъдиха ме. Жалко, беше много въздействащо.

— Значи на всичкото отгоре вие сте решили да проверите и как ще реагираме? — поклати глава той.

— Изобщо не съм проверявала. Гонеше ме любопитството.

— Тази черта от човешкия характер заслужава извинение… — Орлов помисли малко и се зае отново да ме убеждава, но по-скоро от приличие: — Вие сте станали изключително красива жена и имате достъп до хорските тайни, от което аз си правя извода, че имате приятел, който споделя с вас своите тайни. От опит зная, че такива хора не живеят дълго. Контраразузнаването на престъпниците е смазана машина, работи със страшна сила и колкото и да е обиграно вашето момче, в края на краищата ще го засекат, а той ще повлече със себе си и вас. А вие много добре знаете какво ще стане по-нататък. Мога само да добавя, че едва ли ще извадите късмет втори път. В смисъл — да оживеете.

— Странна личност сте вие — обидих се аз. — Човек иска да бъде полезен на правосъдието, а вие го разубеждавате…

— Не го разубеждавам, а го предупреждавам — подсмихна се той. — Впрочем длъжен съм да го направя.

— Аз пък съм чела в книжките, че вие вербувате хората да работят за вас. Май че дори и пари им давате. А аз го правя от идейни подбуди…

— Добре — засмя се той. — И какво искате от мен? Наистина ли имате само идейни подбуди и нямате никакъв интерес?

— Имам интерес, признавам си. Обмен на информация. Ще ми трябват някои сведения за хората от вашия контингент, само онова, което ще помогне на работата ми. Както виждате, не искам нищо особено. Е, спазарихме ли се?

В този момент в главата на Орлов кръжаха орляци от мисли, чиято същност се свеждаше до следното: „Девойката си е въобразила, че е Мата Хари, както и да е, нека се прави на интересна. Това по никакъв начин не ми вреди. Мога и да си трая за нейното съществуване, ако научи нещо читаво, ползата ще е явна, а ако изгори, какво да се прави… аз я предупредих.“

— Съгласете си — засмях се аз. — Няма да съжалявате. Все едно, вие нищо не рискувате, а може и да станете генерал — какво ли не прави дяволът, когато Господ спи.

И ние си стиснахме ръцете. Появи се Доктора, донесе коняк и някакви мезета и пресушавайки бутилката, ние кротко разговаряхме, изпълнени с взаимно любопитство, и обсъждахме предимно криминалната обстановка в града. Тя предизвикваше скръб у органите и тревога сред гражданите.

Доктора изглеждаше замислен, но участваше в разговора и внимателно слушаше.

Чак към единадесет часа, след като се уговорихме къде и как би трябвало да се обаждам и за всеки случай измислихме разни завързани думички, наподобяващи пароли, Орлов си тръгна за вкъщи. За миг през ума му мина мисълта: кой кого завербува днес? Тази мисъл се мерна и изчезна, без да придобие опасни размери, и аз въздъхнах с облекчение.

— Доволна ли си? — попита Доктора. Аз миех чиниите, а той пушеше до прозореца.

— Ще съм доволна, когато от нашата дружба излезе нещо читаво.

6

На следващата вечер ние отново се отправихме към казината и в течение на две седмици ходихме в тях като на работа. Казината бяха различни, хората в тях — също, но мислите в главите на тези хора бяха абсолютно безинтересни. Разбира се, успях да докопам разни неща, но те се свеждаха до няколко незначителни глупости. Не ми се искаше да безпокоя Орлов за дреболии. Той също не ми се обаждаше и животът започна да ме плаши с откровената си скука.

Тъкмо заради въпросната скука аз започнах да се обаждам в милицията и да съобщавам за различни произшествия: например че са свалили гумите на една „Волга“, оставена от собственика й до входа му на еди-кой си адрес, и че те могат да бъдат намерени в гаража на гражданина еди-кой си, чийто адрес се прилагаше. Правеше ми впечатление, че органите не само се отнасяха недоверчиво към обажданията ми, но дори и като че ли се ядосваха на моята информираност. Един вид: добре де, като са свалили гумите, значи са ги свалили, не е трябвало да зарязват колата без надзор нощем, за целта си имало платени паркинги, те са приели жалбата на потърпевшия, какво още могат да направят? Аз бях настойчива и с това още повече ги дразнех. Не рискувах да се обаждам от квартирата си, а от уличните автомати не беше удобно — те бяха малко на брой и пред тях висяха големи опашки.

Вечерно време стриктно ходехме по казината, а денем аз звънях по телефона. Подозирах, че ченгетата вече ми имаха страхотен зъб и с удоволствие биха го впили в мен, хвърляйки се с всички сили да издирят неканения помощник, но, както се казва, не им беше писано.

Аз най-сериозно се тревожех, че тъй и ще си остана млад приятел на милицията, а Орлов ще си умре майор, но в този момент най-неочаквано късметът ме споходи. Освен това, както става винаги в живота, той не ме споходи еднократно, а забъка като развъдник от риби — само събирай и звъни на Орлов.

Отначало той възприемаше информацията спокойно, сетне — с напрежение, а след това като че ли дори се изплаши. Не издържа и попита:

— Откъде черпите вашите сведения?

„Направо от главите на бандитите“, едва не изтърсих аз, но се опомних навреме.

Този огромен улов можеше да се обясни лесно: с активизирането на противозаконните дейности (можеше да се предполага, че и пролетта влияеше на хората), както и със смяната на моята щабквартира, ако можех така да се изразя. В града имаше над десетина казина, но в началото аз избирах само най-благопристойните и както стана ясно — грешах. Когато веднъж късно вечерта тръгнах на лов за лоши мисли в поредния бардак, изведнъж забелязах едно заведение, което се помещаваше на приземния етаж в някаква престаряла сграда (навремето, още преди моето раждане, тук е имало кино). Прозорците бяха закрити с щори, над масивната на вид врата висеше фенер, а табела изобщо не се виждаше.

— Докторе, хайде да се приближим — помолих аз и посочих с пръст фенера.

Ние приближихме колата и все пак аз успях да съзра една табелка: вляво от вратата, ненатрапчива и съвсем малка по размер. Златни букви на син фон съобщаваха, че зад масивната врата е разположено казино, а също и стриптийз бар.

— Това прилича на вертеп — отбеляза Доктора, овладявайки треперенето на гласа си, защото по принцип той не уважаваше бардаците, а пък такива, пред които имаше съвсем дребосъчести табелки, направо го плашеха.

— Тук не пише, че не можем да влезем — възразих аз и след като открих едно бутонче на стената, позвъних.

Домофонът оживя и един мъжки глас попита без какъвто и да било намек за вежливост:

— Какво искате?

— Да влезем в казиното — изумих се от въпроса му аз. — Ако при вас се влиза с карти, то аз нямам карта, забравила съм и паролата, но съм се сетила да си взема малко пари.

Още не бях довършила излиянието си, когато вратата се отвори. Един двадесетгодишен младеж с изпъкнали очи, обръсната глава и име Витя, татуирано на дясната му ръка, ни изгледа и кимна.

— В казиното ли? — попита отново той без особен интерес.

— Да, ако нямате нищо против — съобщих аз, разтегляйки от ухо до ухо устата си в приятелска усмивка. — За пръв път сме тук. Вниманието ни привлече скромната ви табелка.

— Влизайте — кимна младежът и дори добави: — Моля.

„Не е тукашен — машинално отбеляза мозъкът му, докато той разглеждаше Доктора. — Някакъв си бизнесмен (по-нататък последва непристоен епитет, дори не един, а цели три), мадамата е страхотна… и тя не е от тукашните и не прилича на курва…“ Витя поразсъждава още малко по мой адрес, а аз се успокоих, защото не се подготвяше нищо злодейско спрямо нас.

В този момент от страничния коридор се появи младеж с костюм, бяла риза и раирана вратовръзка, чийто врат не беше бръснат, а той се усмихваше и разговаряше изключително любезно. Започна така:

— Добър ден, господа. — После обясни с какво разполагат тук, през коя врата трябва да влезем и през коя да излезем, за да изпитаме максимално удоволствие, и накрая завърши с думите: — Желая ви приятно прекарване.

— Видя ли, Докторе? — обнадеждих се аз. — Тук всички са цивилизовани хора, а ти не искаше да идваме.

Единствената игрална зала на казиното не беше особено голяма, а посетителите не бяха кой знае колко. Впрочем това чудо се наричаше „При Рашел“ и аз шарех с очи, та дано открия с поглед коя е въпросната Рашел. Не я открих и реших, че в действителност никаква Рашел не съществува, а просто са нарекли заведението така, защото това звучи красиво, в него има нещо чужбинско и изобщо… Наименованието не се хареса на Доктора, посетителите — още по-малко и той започна да мърмори:

— Това не е казино, а истински вертеп.

В този момент аз вече бях успяла да се огледам, т.е. да се вслушам и затова му отговорих с усмивка:

— Не, Докторе, това не е вертеп. Това е пещерата на Али Баба, т.е. на четиридесетте разбойника. Я ги преброй, да не би да съм сбъркала.

Разбира се, далеч не всички от събралите се тук бяха заклети главорези, срещаха се и съвсем прилични хора, но те никак не бяха много. Джобовете и саката под мишниците на повечето присъстващи бяха издути, очите им проблясваха студено, а мобилните им телефони звъняха на интервали от по половин минута. Колкото до мислите им, това не бяха мисли, а пир за душата, ей богу!

След половин час аз само вече дето не се пуках от яд и напълно сериозно обмислях възможността да си записвам информацията в бележник, за да не пропусна някоя подробност и да не объркам нещата. Доктора твърдо каза:

— Ти си откачила.

Аз също осъзнавах, че бих изглеждала доста подозрително с бележник в ръка, трескаво драскайки нещо в него, и се отказах от тази идея.

След като изсумтях няколко пъти от обида, реших да се съсредоточа най-много върху трима клиенти и да извлека от тях колкото може повече полза, т.е. информация.

Прецених избора си и се спрях на двама души: един як здравеняк с отровнозелено сако и с огромен златен часовник на китката и едно съвсем младо чипоносо момче, чието лице бе обсипано с лунички. Чипоносият симпатяга се оказа килър, който преди три часа бе разстрелял от упор някакъв човек пред собствения му дом и сега беше страшно щастлив от това обстоятелство, мачкаше едно около петнадесетгодишно момиче с дълги руси коси и му обещаваше в най-скоро време да го заведе на Канарските острови.

„На Калима[5] ще идеш ти — отсякох аз, след като го понаблюдавах известно време. — Ей, килъре пършив, скрил си пистолета в гаража си и на това отгоре се радваш, че тайникът ти е много сигурен, как ли пък не… още утре ще го намерят. И алибито ти е скапано — ако се разровят, ще видят, че всъщност нямаш никакво алиби, а аз ще им помогна да се разровят…“

Чипоносият престана да ме интересува и аз превключих на Зеленото сако. Беше го сполетяло голямо нещастие: миналата вечер бе загинал един негов приятел, при това не просто беше загинал, а се бе възнесъл към небесата с почти новия мерцедес на Зеленото сако. Ако беше само приятелят му, това щеше да е половин беда, но заедно с мерцедеса загубата изглеждаше непрежалима. Вярно, днес Зеленото си бе купил нова кола (не съвсем нова, а почти, което също го огорчаваше) и впрочем бе дошъл тук с нея. Беше хвърлил пари на вятъра заради онзи глупав взрив. И имаше само една утеха — че пластмасовата джунджурия, прикрепена към дъното на предишната му таратайка, явно е била предназначена за самото Зелено сако, тъй че както и да го въртеше, мъката си беше мъка, но той май беше извадил късмет… Мисълта за споходилия го късмет секна и бе последвана от друга: някой бе сложил въпросната машинарийка. Последна грижа му беше кой я е сложил, но Зеленото сако много добре знаеше кой имаше интерес от това (продължавах да го наричам Зеленото сако от злоба, иначе името, фамилията и дори адресът, на който живееше, в този момент вече ми бяха известни). Той се замисли за своите неприятели и в главата му бързо узря идеята как да си разчисти сметките с тях. Въпросната идея не блестеше с особена оригиналност, но Зеленото сако заслужаваше да му се признае, че тя можеше да нанесе на враговете му осезаема вреда както в материален, така и в морален план.

След около два часа Доктора беше изгубил всичките си налични пари, аз също бях близо до това положение и ние напуснахме заведението с чиста съвест.

Младежът ни изпрати с любезна усмивка, полупоклон и думите:

— Винаги ще се радваме на вашето присъствие.

— Следващия път изгуби повече пари — казах аз на Доктора, вече в колата. — Та хората да се радват повече.

— Според теб нарочно ли съм ги загубил? — обиди се той.

Понякога Доктора ставаше свидлив и наистина мислеше, че парите, които ние бездарно хвърляхме на вятъра, биха свършили добра работа на някоя болница и че с тях би могло да се подобри изхранването на откачалките например… Но на това място той сам си дръпваше юздите и изобщо преставаше да мисли за пари.

Аз се вглеждах в тъмнината зад прозореца и трескаво търсех уличен телефон. Нямах търпение да звънна на Орлов. Обади му се Доктора, понеже се наложи да безпокоим Евгений Петрович вкъщи (работният ден отдавна беше свършил, пък и беше доста късно, или може би — рано, зависеше от гледната точка), а слушалката можеше да вдигне съпругата му и да се разяри, когато чуе моя глас.

Слушалката вдигна Орлов и избоботи троснато:

— Да!

А Доктора бързешком ми я подаде, защото по неизвестни причини той се страхуваше от нашия храбър майор. Аз се извиних и веднага изстрелях в ухото му новините, заради които му звънях, но независимо от всичко, това ни отне много време.

Орлов слушаше внимателно, не ме прекъсна нито веднъж и едва когато млъкнах, се поинтересува:

— Тези данни сигурни ли са?

— Шегувате ли се? — възкликнах аз. — Зная само онова, което знаят онези двамата… Самата аз не обичам шегите, можете да бъдете сигурен в това.

— Почакайте — каза той с въздишка. — Имам няколко въпроса и ще се наложи да повторите някои неща, за да си ги запиша.

Охотно му повторих всичко, което поиска. Разделихме се с топли нотки в гласовете.

— Не ми харесва всичко това — мърмореше Доктора на път за вкъщи.

— Какво не ти харесва? Борбата с престъпността ли? — учудих се аз. — Та ти си честен човек. И гражданин. Би трябвало всячески да съдействаш…

— Мислиш ли, че по този начин можем да се борим с бандитите? — намръщи се той.

— Че по какъв друг?

— Не зная. Но това, което ти правиш, е опасно и някак си… — Той не посмя да произнесе думата, която му беше на езика, тъй като се почувства виновен. А след кратка пауза попита: — Какво се опитваш да постигнеш? Искаш да натикаш всички в затвора ли?

— Нямам чак такива амбиции — изсумтях аз. — Това едва ли е възможно. Макар че не би било зле.

— Варвара, нали утре няма да отидем там? — попита внезапно той.

— Утре ли? Задължително ще отидем. Там ми хареса, пък и ти не можа да се насладиш на стриптийза, а непременно трябва да го видиш.

През следващите седмици животът ми се изпълни със смисъл, а работата на органите се увеличи, защото ние работехме ръка за ръка. Но аз не рискувах да посещавам всяка вечер бардака „При Рашел“, пък и не бързах да известявам Орлов за всички новини още в нощта, когато ги научавах. Първо, не биваше непрекъснато да тревожа човека по мръкнало. Нощем той трябваше да си почива. Второ, някой умник можеше да направи връзка между моето вчерашно посещение и днешната прозорливост на родната милиция. А щом на момчетата им влезеше нещо в главите, по принцип беше трудно да ги разубедиш. Изобщо аз задържах информацията и я пусках дозирано. С течение на времето влязох в ритъм, не се занимавах с глупости и отделях за Орлов най-вкусните парчета.

Увлечена от заниманието си, аз не забелязах веднага, че заведението „При Рашел“ започна да залинява. В смисъл че външно самото заведение изобщо не се бе променило, но постоянните му посетители бяха изчезнали някъде. Обстановката бе станала нервна, разговорите почти бяха секнали, зениците на мъжете със свиреп вид бяха хищно присвити, а общата атмосфера приличаше на фронтова.

В другите нощни заведения се долавяше почти същата атмосфера. С две думи: редиците редееха, ала не толкова заради рязко покачилия се процент на успешно проведените от съответните органи операции. Чувствайки, че става нещо необяснимо, вражеското контраразузнаване заработи активно. Жертвите възлизаха на десетки, положението се влошаваше и тогава настана истинска психоза. Прекъсваха се стари връзки, приятелствата от училищната скамейка не чинеха пукнат грош, всеки вярваше само на себе си, и то — не много охотно.

Имаше само едно хубаво нещо: до този момент не се бе намерил нито един умник, който да заподозре нещо, и никой не свързваше сполетялата го беда с мен. Не зная как се оправяше в службата си Орлов, но в казината аз се държах скромно, ала независимо. Ако някой проявеше явен интерес към мен, аз се извинявах и виках при себе си Доктора, категорично прекъсвах всякакви разговори и през цялото време, в което се мотаехме по бардаците, не завързах нито едно запознанство.

Виждайки какво става наоколо, Доктора нервничеше и вече не криеше страха си. Една вечер ние отидохме в любимото ми казино и намерихме на масивната му врата табелка „Затворено“.

— Да не би вече да са се свършили? — учудих се аз.

— Кои? — облещи очи моят придружител.

— Ами… — Въздъхнах и се потътрих към колата.

Поехме към друго местенце, после към трето… посетителите бяха малко и никак не изглеждаха щастливи. Аз също се натъжих. Дори ако допуснех, че благодарение на моите старания милиционерите можеха да опандизят всички, които им се подвърнеха подръка, какво от това? Най-вероятно щяха да се появят други герои, трябваше да чакам, докато и те забъркат кашите си, та да има за какво да ги окошарят и тях. Според мен това беше глупаво. И безинтересно.

Орлов се радваше на събитията, ходеше с навирен нос и наистина беше повярвал, че ще умре генерал. Беше любопитен до безобразие и непрекъснато ми досаждаше с въпросите си. Веднъж, в пристъп на раздразнение, аз го пратих по дяволите и му заявих, че той също не е безгрешен и че зная разни неща и за него. Не уточних какви. Орлов не попита, но се опечали. Беше напрегнат, когато общуваше с мен, моята информираност го плашеше и от време на време в главата му се появяваше мисълта, че връзката му с мен няма да го доведе до добро. На това отгоре и Доктора наля масло в огъня: веднъж по време на едно от посещенията на Орлов той започна да му разказва за шагреновата кожа (Доктора имаше слабост към класиката и от безделие бе започнал да препрочита Балзак). Орлов, който на младини не бе сколасал да осъществи кратко запознанство с Балзак, отначало слушаше с интерес, а после започна тъжно да ме гледа и да тъпче главата си с всякакви щуротии.

За да го поуспокоя малко, един прекрасен ден аз му съобщих, че моят безценен източник на информация е паднал в неравен бой с конкуренцията и нашата бурна дейност ще бъде прекратена до намирането на нов източник. Обявих таймаут, за да се определя. Досегашната ми дейност вече не ме увличаше, а прелестта на новото ми занимание изчезна. На мястото на едни бандити идваха други, краят му не се виждаше и аз не намирах нито удоволствие, нито изгода от всичко, което се случваше. Казано по-просто, тази работа ми беше омръзнала. А и през ум не ми минаваше с какво друго да се захвана. Може би трябваше пак да се превъплътя във врачка? Или да изнасям представления в цирка? Щях да стана знаменита и да пътувам на гастроли из цялата страна.

Дори на два пъти отидох на църква с тайната надежда, че Валя не беше пълна идиотка и че наистина трябваше да получа знак. Гледах купола с лика на Спасителя и чаках озарение. Чаках доста дълго, но и двата пъти — абсолютно напразно. У мен се утвърди впечатлението, че на никого не му пука за моите проблеми и това убеждение беше достатъчно, за да превърне гадното ми настроение в непоносимо гнусно.

Доктора не само не облекчаваше страданията ми, но още повече ги задълбочаваше с постоянното си мърморене и предимно — с мислите си. Вече казах, че Доктора беше напълно побъркан на тема да открием смисъла на живота и очевидно беше заразил с това и мен. Аз все по-често мислех върху въпроса за какво ми е дадена моята дарба — или каквото и да беше това, — щом изобщо не знаех как да постъпя с нея по най-разумния начин! Истинска гавра и толкова.

Пребивавайки в състояние на душевен смут, както и от нямане какво да правя, аз продължавах да ходя по казината, а в това време Доктора се ядосваше, но търпеше.

В онази вечер ние поехме натам много късно. Доктора мислеше да си вземе почивен ден, пък и аз се канех да си остана вкъщи, защото навън валеше дъжд, а по телевизията даваха някаква забавна комедия, но неочаквано взех друго решение и вдигнах Доктора от дивана. След два часа нарекох това пръст на съдбата.

Ние влязохме в залата на казино „Аметист“, чиито посетители бяха солидни хора, имаше и чужденци, така че не очаквах да открия тук нищо интересно. Доктора обикаляше от маса на маса и ми демонстрираше неудоволствието си. А аз най-неочаквано се увлякох от играта. След два часа до мен се образува доста голяма купчинка от жетони, а аз ги награбих и тръгнах да получа печалбата си. Не прецених правилно възможностите на шепите си, няколко жетона паднаха, аз възкликнах, обърнах се и… видях до себе си Саша Монаха. Макар че този път ние не си чукнахме челата, на мен ми стана зле: сякаш времето се върна назад. Той събра жетоните и ми ги протегна с усмивка.

— Днес май ви е провървяло? — попита развеселено Саша.

— Да — нерешително се усмихнах аз и в този момент започнах да дишам по-равномерно, защото осъзнавах, че той не ме позна. Това не беше чудно: Саша не страдаше от липса на женско внимание, аз бях една от многото, а от деня на нашата среща бяха минали повече от две години.

— Благодаря — кимнах с още по-широка усмивка и се насочих към гишето, а той пое след мен.

— Често ли идвате тук?

— Понякога. — Аз не проявявах особен интерес, но и не исках да бъда прекалено рязка.

— Странно, че не сме се срещали преди — взе да се разлива от любезност Монаха. А в този момент мислите му стремително се мушнаха под дрехите ми, но въпреки това той се държеше съвсем благопристойно и дори се опитваше да бъде джентълмен. По принцип старанието трябва да се поощри, пък и никой не ме караше да се ровя в чуждите мисли.

— Може би сме се срещали, но вие не сте обърнали внимание.

— Да не обърна внимание на вас? Шегувате ли се?

— Да не би у мен да има нещо такова, заради което хората тичат подире ми и ме сочат с пръст? — учудих се аз.

Той се разсмя, давайки си вид, че е оценил чувството ми за хумор:

— Не, разбира се. Исках да кажа, че просто е невъзможно да не забележиш такава красива жена. Поне аз със сигурност бих я забелязал.

— Благодаря — сериозно отвърнах аз, получих парите си и се насочих към бара, като направих знак на Доктора да не се приближава. Монаха тръгна след мен.

— Сама ли сте тук? — попита той, прехвърляйки наум коя ли съм и откъде ли съм се взела.

— Никога не ходя сама на такива места — казах аз, изобразявайки презрително недоумение.

„Ама че кучка!“, помисли си той, но на глас каза:

— Със съпруга си ли сте?

— Не.

— Значи сте с някой приятел?

— Познахте.

— А ако ви предложа да изпиете едно питие с мен? Какво ще кажете?

Не отговорих веднага, усмихнах се мимоходом, а после се престорих, че маниерите му на джентълмен са ми направили добро впечатление, разсмях се и казах:

— Какво пък… добре.

— Прекрасно.

Ние се настанихме в един усамотен ъгъл и изпихме по чаша.

— Сега е моментът да се запознаем — подсмихна се Саша. — Казвам се Александър.

— Варвара. — Обзе ме вътрешно напрежение. Не, името ми нищо не му говореше, той просто си помисли: „Варвара ли? Варя, така ли, ама че глупаво име…“

„Ех, че не уцелих! Трябваше да кажа, че съм Елеонора или например Рашел, сигурно щеше да му хареса. С Рашел щях да попрекаля малко, но Елеонора би било много подходящо. Но сега не можеш да започнеш разговора отначало, тъй че ще си бъдеш Варя.“

— С какво се занимавате, Варя? — Гласът на Саша звучеше страшно вълнуващо и ако не знаех мислите му, ей богу, щях да се излъжа втори път.

— С нищо — отсякох аз. — Пръскам парите на мъжа си по казината.

— А кой е мъжът ви?

— Мъжът ми е добър човек, печели пари в чужбина, та да мога аз да ги пилея тук.

— В чужбина ли? А вие защо сте тук? Извинявайте, че си пъхам носа в чужди работи, но обикновено жените изчезват натам при първа възможност. — Той разпери ръце, за да подчертае учудването си.

— А пък аз не изчезвам. Там е нечувана скука. Впрочем — и тук. Сигурно скоро ще замина. А може би ще остана… не зная.

— Надявам се, че все пак ще останете — пропя като синигер той и сграбчи ръката ми.

„Тоя — какво, да не би пак да няма къде да нощува?“, помислих си аз и сгреших, защото Монаха нямаше проблеми с нощуването и изобщо нямаше никакви сериозни проблеми, а просто така — някакви малки проблемчета. Само преди две седмици, без дори да подозирам, аз много му бях помогнала и бях отстранила едно досадно човече, на което оттук нататък му предстояха пет години в затвора, и когато си помислеше за това, Саша направо потръпваше от щастие. В този момент пресмяташе как по-хитро да се лепне за мен.

В бара вече му беше омръзнало, той жадуваше за по-интимна обстановка и затова ме хвана за ръката, галейки ме много чувствено, а аз въздъхнах наум: за какъв дявол ми е тази дарба, целия ми кеф разваля. Ако не беше тя, сега щях да примирам под погледа на Саша и да се чудя на кой господ да благодаря за такъв подарък.

За изминалите години Монаха изобщо не се бе променил, а дори и да имаше нещо по-различно във външността му, то беше само към добро. Носеше модерна прическа, модерен костюм, половин кило златни бижута (в края на краищата всеки си има свой вкус!), в очите му светеше палав и дяволит поглед, а зъбите му сияеха с подозрителна белота. Стилната му риза без вратовръзка и двудневната му брада подвеждаха и човек за нищо на света не би предположил кой всъщност стои пред него. Същинска телевизионна звезда и това си е. За да поразваля малко настроението му, аз го попитах:

— А вие с какво се занимавате?

— С банкови операции — отвърна, без да се замисли, той.

„Вече и банки ли грабиш?“, едва не изтърсих аз и полюбопитствах:

— Сигурно за вас най-важното нещо в живота е работата?

— Изобщо не е така.

— Изглежда невероятно, че някой гледа по друг начин на тези неща, а не като моя мъж. — На това място ние тихо се засмяхме, а Монаха поклати глава: един вид, всичко разбирам, съпругът от сутрин до вечер блъска за пари, а жена му се коси, че най-хубавите годинки отлитат, и се жалва от липсата на топлота и ласки.

— За мен работата си е просто работа — заяви той, за да ме поободри малко.

Аз се подсмихнах, изразявайки съмнение в думите му.

— Днес тук е скучно — каза той, когато му омръзна да се забавлява с дланта ми. — Зная едно прекрасно местенце, сега там веселбата е в пълния си разгар.

— Така ли? И къде е това местенце?

— Наблизо. С кола съм, така че след петнадесет минути ще сме там.

Естествено нямах никакви намерения да тръгвам с него — още помнех предишната ни среща, след която се лиших от ребрата си (по-точно — от едното си ребро, защото с второто се разделих съвсем доброволно), но не беше разумно просто да го пратя по дяволите, затова помислих малко и казах:

— Не. За днес вече е твърде късно, пък и едва ли това ще заинтригува моя приятел. Може би някой друг път…

— Жалко — въздъхна Монаха и наистина съжали, но тъй като не губеше надежда, отново сграбчи ръката ми. Падаше си по нея… — Защо да не се опознаем по-отблизо? — отново пропя като синигер той и хвърли към мен палав поглед със закачливи пламъчета.

— Искате да ми разкажете нещо за себе си ли? — поинтересувах се аз със съвършено невинен вид, а той се засмя и задържа усмивката на лицето си. Изобщо Монаха беше весело момче.

— С удоволствие — каза той. — Нямам нищо против да науча нещо повече и за вас?

— Аз не съм интересна — въздъхнах. — Вече ви разказах най-важното.

— Аз пък изобщо не съм сигурен в това.

След пет минути моят крак се оказа притиснат между неговите колене, ръката ми не сещаше покой и съдейки по погледите на Монаха, той твърдо беше решил да вечеря, а също — и да закуси с мен, заедно с всичко останало, което обикновено се случваше в такива ситуации между тези две хранения. Изобщо той си бе поставил за цел да ме съблазни и дори не се досещаше колко напразни бяха неговите старания. Мястото, на което преди време беше реброто ми, внезапно ме преряза и предизвика крайно неприятни спомени у мен.

В този момент мислите на Монаха скочиха в неподозирана посока, той изведнъж се сети за някакъв човек на име Гьобелса и се изплаши, че онзи може да развали всичко. Тъй като на мен ми беше известен само един човек с такава фамилия, но той изобщо не можеше да развали вечерта на Саша, защото отдавна беше сред мъртвите, аз отначало се озадачих и едва след няколко секунди осъзнах, че това не е фамилия, а прякор. Трябва да призная, че той ми прозвуча доста своеобразно. Какво общо можеше да има един бандит с бившия министър на пропагандата в Третия райх? Кой каквото ще да казва, но тези момчета имаха твърде странен начин да си слагат прозвища: ако човек с фамилията Матвеев по прякор беше Матвей, това беше обяснимо, но какво значеше Гьобелса? Или например прякорът на въпросния Саша: на кого му бе хрумнало да го нарече Монаха и по каква причина? Какво беше това, ирония ли?

Докато аз разсъждавах над тънкостите на хорските прякори, Саша, който седеше с лице към вратата на бара, премести поглед натам, видя някого и едва забележимо се намръщи, но всъщност това стана само за миг. Устните му трепнаха в усмивка, а самият Саша се понадигна и махна с ръка. Аз не проявих любопитство и не се обърнах. Онзи, когото той бе зърнал там, щеше да дойде при нас и щях да го видя.

— Здравей! — каза Саша и аз видях до себе си младеж със съвършено невероятна външност. Това, че именно той беше Гьобелса, стана ясно и без Саша да ми го подскаже: лицето на младежа бе почти точно копие на физиономията на покойния министър, изключение правеше само прическата му, защото — за разлика от оригинала — този се беше стъкмил с бръснат череп. Несъразмерното в облика му идваше от това, че знаменитата маймунска муцунка увенчаваше едно мощно туловище. Шията му, която мъчително бе стисната в яката на ризата, някак странно преминаваше в нещо малко, тясно и нелепо. На пръв поглед човек оставаше с впечатлението, че младежът изобщо няма глава и едва след няколко минути установяваше, че той естествено има глава, но тя е твърде миниатюрна. Аз седях, блещех се срещу новодошлия и мигах, а той и Саша силно си стиснаха ръцете.

— Отмаряте ли? — Гьобелса ме погледна с известна закачливост в очите и каза на Саша: — Запознай ме с приятелката си.

— Варвара — нежно изчуруликах аз, а той се представи:

— Сергей.

Ето че не беше никакъв Гьобелс, така си и знаех.

Той примъкна един стол и седна между нас. Монаха го прати по дяволите наум, но продължи да му се усмихва, в резултат на което аз си направих извода, че Серьога не бе обикновено момче и не бе просто приятел на Саша, а по-скоро бе негов шеф. Серьога се вгледа в мен с огромен интерес, а мислите му започнаха с думите: „Бива си го Монаха, такава мадама да забърше, къде ли ги намира?“ — и завършиха със злорадото: „Няма да ти се отвори парашута, Саньок.“

След като долових в гласа на Серьога началнически нотки, а в мислите му — увереност в това, че целият свят ще полегне в краката му, а Саша с красивата муцунка ще иде да пасе трева, аз се представих като напълно просветена жена: проявявах уважение към госта, държах се скромно, отговарях, когато ме питаха, и изобщо не се натрапвах. Общо взето, около масата цареше дружеска атмосфера, макар че Саша страхотно се ядосваше. Първо, защото аз все по-често поглеждах към приятеля му, и второ, заради дългите крака на този същия, които той удобно разположи под масата, така че Саша беше принуден да остави коленете ми на мира.

В самия разгар на нашия непринуден разговор в бара се появи Доктора, зададе ми въпрос — разбира се, мислено, а в отговор аз му изпратих сигнал или казано по-просто: оправих косата си, което на езика на тайните знаци на индианското племе сиу, както и на нашия с Доктора, означаваше: Изчезваме! Доктора се приближи, поздрави мъжете, погледна към мен и каза, прикривайки недоволството си:

— Радвам се, че си в добро настроение…

— Ти беше толкова увлечен от играта. Спечели ли?

— Профуках всичко до дупка. Да си вървим вкъщи, късно е вече.

— Довиждане — изчуруликах аз, станах, хванах Доктора под ръка, той кимна на сбогуване и ние се понесохме към вратата.

— О, по дяволите! — дружно изфучаха двамата типа на масата.

— Добър ли беше уловът? — попита Доктора, когато стигнахме в моята квартира. Беше късно и той реши да остане при мен.

— Това беше Монаха. Онзи, който стоеше срещу мен, с хубавата муцунка…

Доктора застина с гръб към мен и в течение на няколко минути се опитваше да събере мислите си.

— И какво ще правим сега? — стреснато попита той.

— Ще видим — свих рамене аз. Не беше трудно да тикна Саша в затвора, само че това не би ми доставило никакво удоволствие. Изобщо да вкарваш този или онзи в затвора беше глупаво занимание, защото създаваше страшно много работа и тревоги на разни хора. Разбира се, за разлика от Орлов, аз не смятах, че гражданите трябва да бъдат бесени по уличните лампи — това не бе естетично, пък и от гледна точка на хигиената… Не, стори ми се, че измислих нещо по-интересно.

Поразсъждавах още малко върху това дали имаше смисъл да съзирам в неочакваната среща с Монаха въпросното указание свише. И понеже тъй и не можах да стигна до никакъв извод, махнах с ръка и реших да възприема срещата ни като знамение.

7

Тази вечер Доктора бе мълчалив, поглеждаше ме крадешком и мислеше. Естествено той яхна любимия си кон, т.е. идеята за отмъщението. Търсеше с какво предварително да ме оправдае, като че ли аз имах нужда от това. Вече бе осъзнал, че няма да изпратя Саша в затвора просто така, а щях да предпочета да се позабавлявам малко. Блещейки се срещу тавана от дивана ми, той стигна до извода, че това е справедливо. През тази нощ самата аз така и не успях да измисля нищо интересно, но срещата с Монаха ми вдъхна бодрост, защото животът ми най-неочаквано се изпълни със смисъл.

На сутринта се обадих на Орлов и той дойде при нас следобед. Каквото и да говорят, но някои хора са много странни: дни наред той се страхуваше, че нашата съвместна дейност е придобила прекалено големи размери, но сега пък се ядосваше, че не го затрупвам с работа, а ако постиженията му не бяха налице, началството нямаше да го похвали и перспективата да умре като генерал ставаше проблематична.

— Роди ми се една идея — зарадвах го аз на вратата. — Трябват ми някои сведения. — И изброих какви.

Орлов надраска нещо в тефтерчето си, погледна ме отнесено и се оттегли с обещанието да намине вечерта. Беше добросъвестен човек, дойде според уговорката ни и освен това — не беше с празни ръце.

Ние се разположихме в стаята около голямата маса, аз започнах да си записвам на един лист онова, което ми се струваше най-важно, и с помощта на Орлов се опитах да се ориентирам в бандитската йерархия. Оказа се, че вчера бях отгатнала: в социалната стълбица Монаха наистина стоеше малко по-ниско от Серьога. Изобщо Серьога бе доста сериозно момче и Орлов обясни, че на него и на Монаха конкуренция можеше да им бъде единствено някой си Олег Николаевич Климов или просто Клим. Той имаше стара вражда със Серьога Гьобелса, а в още по-голяма степен — със Саша Монаха.

Въпросният Клим се бе появил на сцената преди близо четири години и бе започнал да се държи изключително нахално. Беше събрал в бандата си само някакви психари и дебили, които, без много да му мислят, правеха всичко, което им заповядат. Даже препатилите хора малко се бяха постъписали от азиатската жестокост, с която Клим си разчистваше място под слънцето. Ала напоследък беше улегнал, повечето дебили около него бяха погинали в кървавите битки, но Клим вече не търсеше нови такива, а се обграждаше с момчета, които добре знаеха как да държат със здрава ръка своя район, без да вдигат излишен шум и прах. Дейността на Клим му носеше добър доход и той, както се полагаше в такива случаи, бе започнал да предпочита преговорите пред стрелбата. По-печените му колеги с известно нежелание му бяха позволили да печели пари, а той на свой ред, от зъл вълк единак се бе превърнал в пълноправен член на градския криминален клуб. Налице беше явен прогрес.

Ала старата вражда и до днес не бе затихнала и Клим с удоволствие би освободил града от Монаха и неговото приятелче Серьога, но удряше на камък: имаше един човек, с когото всеки, който възнамеряваше да върти далаверите си в този град, трябваше да се съобразява. Този човек се казваше Владимир Иванович Петров, беше роден преди около шестдесет години, двадесет от тях бе прекарал в затвора, а в бандитските спорове играеше ролята на арбитражен съдия. Та по неизвестна причина Серьожка Гьобелса бе много симпатичен на същия този Петров със смешния прякор Тати.

Аз слушах Орлов и се чудех и маех. За мен беше пълна загадка по какъв принцип живееше и съществуваше това братство, в смисъл че принципът, разбира се, ми беше ясен, но за какъв дявол например им беше този Тати? Каква полза имаха от него Клим или същият този Монах? Може би се бояха, че ако той не съществуваше, те щяха да се хванат един друг за гушите и животът им щеше да стане изключително наситен, но кратък?

Орлов се опитваше да ми обясни нещо, но и сам не беше напълно сигурен в думите си, пък и аз изгубих всякакъв интерес към тях, защото той изведнъж каза:

— Монаха и Клим са в люта вражда. На два пъти едва не се избиха помежду си. — На това място той замълча и добави: — Онзи път Клим търсеше Монаха. Неговите момчета се забавляваха с теб.

„Че защо тогава не ги арестувахте? — прииска ми се да попитам аз, но само махнах с ръка. Ала запомних името. Добре, момчета, сама ще се оправя с вас, по свой си начин.“

— Сега те уж са се помирили, защото е глупаво да воюват помежду си, когато наоколо стават такива неща. — Орлов не уточни какви такива, но и без това беше ясно. — Впрочем според сведенията, които имам, дългогодишната дружба между Монаха и Гьобелса се е пропукала, приятелчетата не са поделили нещо.

Аз не бях забелязала нищо подобно и по тази причина не отдадох значение на думите на Орлов, но за сметка на това отново се учудих на прякора на Серьога.

— Господи, но защо му викат Гьобелса?

— Ами защото прилича на него… — сякаш се засегна Евгений Петрович.

През следващите три дни аз прелиствах записките си, разглеждах тавана и не си подавах носа от къщи. Два поредни дни Доктора се радва на моето домошарство, а на третия попита:

— Какво става?

— Казината ли имаш предвид? — поинтересувах се, макар и без това да знаех.

— Разбира се. Бях сигурен…

— Не искам да бода очите на Монаха — поясних. — Всичко трябва да изглежда напълно естествено.

— Ами ако все пак те е познал?

— И какво от това? Тогава и аз ще го позная. Трудно, но ще си спомня кой е.

— Той сигурно знае какво се е случило с теб…

— Не е задължително — успокоих го аз. — Освен това са минали три години, а това не е малко време. Ако разбере, ще се наложи да му кажа, че предишната ни среща е от категорията неприятни и нямам никакво желание да се сещам за нея.

— Внимавай — помоли Доктора след кратко мълчание.

Прекарахме вечерта кротко пред телевизора — като двойка пенсионери. Доктора вече се бе наканил да се прибира вкъщи, но изведнъж каза:

— Вчера случайно видях един свой бивш съсед… Срещата не беше приятна… Той беше свестен човек.

— Защо беше? — казах аз, колкото да поддържам разговора.

Доктора сви рамене:

— Едва го познах.

— Пие ли?

— Пие. И какво ли още не прави? Преди имаше семейство, работа, а сега само апартаментът му е останал.

— Какво е станало? — попитах.

— Ужасна история. Миналото лято жена му и дъщеря му загинали, момиченцето още нямаше четири годинки.

— В катастрофа ли?

— Случаят е страшно нелеп и направо чудовищен. В града имаше един тип по прякор Командира и явно много дразнеше някои хора. Та го гръмнаха с два автомата едновременно в самия център на града. Той почина в болницата, а други трима загинаха на мястото на стрелбата: един възрастен пенсионер и моята бивша съседка с дъщеричката си. Всичко станало съвсем неочаквано, никой не успял да реагира, а в средата на улица „Ауди“ имало само дупки и трупове.

— И, разбира се, не са намерили стрелците, нали?

— Не са. Нито милицията, нито той самият. Виктор служеше в специалните части и се опитал сам да намери убийците…

— Не ги е намерил и по стар руски обичай се е запил, нали? — подсказах аз.

— Недей така — обиди се заради съседа си Доктора. — Той беше свестен човек. А сега пие от безизходица. Да не искаш да се самоубие?

— Да, това не бива да става — съгласих се вяло.

Доктора се увлече, започна да разказва за въпросния Виктор и да изброява достойнствата му. Момчето било в Чечня, видяло доста неща в живота си, а факта, че такъв човек бе напуснал работата си и бе станал пияница, обясни просто — с отчаянието. Един вид: чиним ли изобщо пукната пара, щом посред бял ден в центъра на областния град убиват хора с автомати, а ние само вдигаме ръце?

Отначало не искали да го пускат от работа, но Виктор упорито пиел, често губел контрол, ставало все по-трудно да се работи с него и накрая го уволнили, вярно — по собствено желание, от уважение към предишните му заслуги. Сега работел като чистач в кооперацията, където живеел, и вече никой не му пречел да пие. Това беше и поводът за големите терзания на Доктора. Тази история неочаквано ме заинтригува.

— Бих искала да се запозная с него — казах аз.

— С Витя ли? — не разбра Доктора. — Защо?

— Този човек може да ми свърши работа.

— Той е пияница, Варя…

— Това е от безизходица. Ако види смисъл в живота си, ще престане да пие. Нали ти сам каза, че е свестен човек. Къде можем да го намерим?

— Сигурно в дома му, къде другаде?

— В дома му не става — поклатих глава аз. — Срещата трябва да изглежда случайна.

— Тогава в пивницата близо до нашия блок… до неговия — поправи се Доктора.

На другия ден ние се отправихме на разузнаване. Кварталът, където навремето живееше Доктора, изглеждаше потискащо. Преди не ми се бе случвало да идвам тук и сега. Докато гледах през отворения прозорец на колата безкрайните редици от еднакви пететажни блокове, мрачни дори в слънчевото утро, стигнах до извода, че ако човек се роди и израсне тук, то непременно ще се пропие без време.

Пивницата беше долепена отстрани на един от панелните уроди. Тя представляваше хилаво съоръжение без прозорци и с изкорубена врата, която се отваряше с вледеняващо сърцето скърцане. Още щом хвърлих един поглед на това невиждано чудо, осъзнах, че жена с моята хубост и моите дрехи не може да се появи тук.

В пивницата отиде Доктора и се върна след минута.

— Няма го — каза троснато.

— Нищо, ще почакаме — кимнах аз. — Имаме време.

Доктора не посмя да се приближи към бившия си блок, защото се страхуваше да не се срещне с жена си.

Чакането се оказа крайно неприятно. Април се случи нехарактерно горещ и беше просто непоносимо да се стои в колата. Ние излязохме на улицата и започнахме бавно да се разхождаме напред-назад, а Доктора току поглеждаше към вратата на пивницата, когато от нея се разнасяше поредното зловещо скърцане.

След половин час се върнахме в колата, аз се почувствах омаломощена и заспах. А се събудих от това, че Доктора ме бутна по рамото и ми извика:

— Варя.

Отворих очи и в просъница се опитах да разбера какво правя тук, а Доктора добави:

— Ето го…

Виктор крачеше по тротоара към пивницата, придружаван от двама души. Компанията изглеждаше неописуемо. В средата вървеше старец с дълги бели коси и бяла брада до кръста, облечен със стар анцуг и галоши на бос крак, а на рамото му висеше акордеон. Когато се вгледах по-добре, установих, че всъщност старецът няма и петдесет години — и се изненадах.

Вдясно от него се виждаше охранен дребосък, от чиито крака липсваха не само галоши, но и каквото и да било друго, и той си шляпаше по асфалта на бос крак. Крачолите на широките му небесносини панталони бяха навити, а единият от тях беше прихванат с щипка за пране. Това навеждаше на мисълта, че босоногият има велосипед, което впрочем не бе задължително — може би просто модата при тези хора беше такава. Коремът му стърчеше изпод късата фланелка, а ръцете му бяха плътно покрити — от раменете до ноктите — с татуировки. Отляво на стареца се извисяваше мъж на около тридесет и пет години — висок и широкоплещест. Беше облечен в панталон със защитен цвят, маратонки и тъмна риза с дълги ръкави. Вървеше и пушеше, а пръстите му видимо трепереха. Въпреки тремора, зачервеното лице и явното залитане след пиянската нощ, Виктор изглеждаше като случайно попаднал човек в тази компания. Очевидно беше решил да живее на принципа: колкото по-зле, толкова по-добре.

Тройката се скри зад скърцащата врата и скоро от пивницата се разнесоха мощните трели на акордеон. Няколко гласа прочувствено завиха: „Зад очите ти зелени…“.

— Не пие чак толкова отдавна — казах аз. — Още не се е лишил от човешки облик, облечен е чисто, а сутринта, въпреки махмурлука си, е успял да се избръсне.

— Той почти всяка сутрин ходи на гробището — тъжно съобщи Доктора.

— Не се вълнувай. — Стиснах рамото му. — Ако всичко тръгне, както съм го намислила, ще измъкнем твоя приятел… — Доктора ме погледна недоверчиво, но замълча. — Трябва да го понаблюдавам малко по-отблизо — продължих аз. — Значи ти ще трябва да го поканиш на ресторант.

— Защо на ресторант, а не вкъщи например?

— По-добре би било, ако аз се появя случайно… пък и ти — също. Срещнали сте се, решили сте да си побъбрите и сте влезли да пийнете по едно.

— Как да стане това, хайка ли да му направя?

— А защо не, ако това ще му бъде от полза?

Доктора не попита нищо повече, излезе на тротоара и започна да се разхожда от кръстовището до пивницата и назад, а аз отново задрямах и едва не пропуснах срещата между него и бившия му съсед. Обърнах глава и видях, че те стояха насред тротоара, а двамата му приятели бяха застанали малко по-напред. Виктор им махна и те закрачиха по пътя си. Доктора и неговият познат също тръгнаха, без да бързат, но в обратната посока.

Виктор вървеше уверено, но личеше, че е пиян. Аз запалих мотора и поех след тях. На няколко пресечки от това място се намираше закусвалнята „Ивушка“, към която Доктора поведе бившия си съсед. След като изчаках в колата около двадесет минути, аз също се отправих към закусвалнята. Тя почти не се различаваше от пивницата. Всъщност прозорци имаше, но те бяха толкова мръсни, че щеше да е по-добре, ако изобщо ги нямаше, а пердетата не бяха прани поне от пет години и в никакъв случай от по-малко. Клиентите обслужваше мърлява възрастна жена с обсипано от белези след сипаница лице и с рижа перука, изпод която се стичаха струйки пот. Вентилаторите не работеха, а от кухнята се разнасяше отвратителна миризма на прегоряло олио и пържено месо. Посетителите не бяха много, а при моето появяване всички се обърнаха и се втренчиха в мен с такъв вид, сякаш на главата ми гореше огън или стоеше жив заек. Разбира се, аз не биваше да идвам тук: просто нямах какво да правя на такова място. Ама казах му на Доктора — заведи го на ресторант, но той се домъкна в тази дупка…

Под зоркия поглед на барманката отидох до касата и поисках чаша сок и една кифличка, която ми се стори годна за ядене. В този момент Доктора се обърна и извика:

— Варя! — А аз изобразих почуда и тръгнах към него.

Той стана, премести един стол към мен и каза, обръщайки се към Виктор.

— Запознайте се, това е Варя, а това е моят съсед Виктор.

Аз се усмихнах, а Виктор намусено кимна. Пред тях имаше бутилка водка, две водни чаши, по две порции салата и нещо готвено. Наместих своя сок до тези блюда и повъртях в ръка кифличката, с която не знаех какво да правя. В крайна сметка взех, че я изядох.

— Празнувате ли нещо? — попитах аз и кимнах към бутилката.

— Отдавна не сме се виждали — отвърна Доктора.

Виктор изобщо не поглеждаше към мен, защото, от една страна, се притесняваше, а, от друга, след гибелта на съпругата му другите жени предизвикваха у него странната обида, че всички те са живи и здрави, а Алла… е, и така нататък. Общо взето, общувах повече с Доктора, макар да ме интересуваше Виктор и по-точно — неговите мисли. Който поне веднъж е разговарял с пиян човек, знае, че тази работа никак не е лесна и изисква голямо търпение, и мога да ви уверя, че да се ровиш в мислите на пияния е още по-лошо. Мозъкът ми беше подложен на голямо натоварване, но в края на краищата стана ясно, че не бях се напрягала напразно.

Виктор Алексеевич беше необикновен и много интересен човек. Той носеше бойната фамилия Скобелев и беше страхотно момче, въпреки че в последно време бе започнал да върши глупости и често да посяга към чашката. Доктора напразно се притесняваше за него — такива хора не се пропиваха. Някой ден, най-късно през есента, Виктор Скобелев щеше да стане призори, да изрине от дома си всички боклуци — заедно с приятелчетата си алкохолици, и да започне нов живот, разбира се, ако дотогава не се лишеше от главата си в някой пиянски побой или не попаднеше, натряскан, под гумите на някоя кола.

А в този момент той ме гледаше накриво и си мислеше: „Трябва да престана да пия, на човек не приличам… нормалните хора вече ме заобикалят.“ След като изцедих от него всичко, което ме интересуваше на този етап, аз погледнах часовника си, станах и казах:

— Трябва да вървя. Приятно прекарване.

Доктора се надигна и ми целуна ръка, а Виктор ми кимна.

Доктора се появи привечер, леко подпийнал.

— Е, какво ще кажеш? — полюбопитствах аз.

— Виктор ли имаш предвид?

— Естествено, за теб и без това зная всичко.

— Слушай, защо се интересуваш от него?

— Защото може да ни потрябва помощ. Как мислиш, той става ли за помощник?

— Той е готов да души бандитите с голи ръце.

— Все ми е на ума, че за голите ръце преувеличава, а пък злобата е лош съветник, нали така?

— Нали виждаш, че човекът е объркан. Той е свестен мъж, но не знае какво да прави.

— Ако е свестен, ще го научим. Той е офицер и човек на честта. Затова не може да причаква враговете и да ги удря по главите с цепеници — възпитанието няма да му позволи. Виж, ако някой добър човек, който не е просто добър, а освен това е облечен и с власт, му заповяда, пък и си поприказва от сърце и душа с него…

— За какво говориш? — наежи се Доктора.

— Нищо… мисля на глас. Утре сутринта ще отида на гости на твоя Скобелев. Как мислиш, ще го намеря ли трезв в осем часа?

Виктор наистина беше трезв, а по вида му изобщо не се забелязваха никакви следи от вчерашното препиване. Беше гладко избръснат и току-що изкъпан: сресаната му назад коса бе мокра. Аз позвъних, той отвори вратата, а в момента стоеше на прага на апартамента си, абсолютно неспособен да скрие своето недоумение.

— Здравейте! — казах, без да се усмихвам. — Бих искала да поговоря с вас. Може ли да вляза?

— Влезте — кимна той и се отдръпна встрани, очевидно озадачен от повода, заради който ме виждаше тук. Не намираше обяснение за моето посещение, пък и по никакъв начин не можеше да допусне, че вчера безумно съм се влюбила в него.

— Разговорът ни е сериозен и вероятно дълъг — отбелязах аз. — Може ли да седна?

— Разбира се.

Настанихме се в кухнята един срещу друг. Онова, което видях, ме убеди за пореден път, че Виктор не е никакъв алкохолик, защото в апартамента му цареше чистота, която далеч не всяка жена бе в състояние да поддържа: нямаше нито мръсни чинии в мивката, нито бутилки под масата и изобщо нищо не намекваше, че тук живее стопанин-пияница.

На малкото канапе до прозореца имаше едно плюшено мече. Щом проследи погледа ми, Виктор стана и го отнесе в стаята.

— Какво ви интересува? — попита строго той, когато се върна.

— Не мога да го обясня с две думи — казах аз. — Извинете ме, ако се наложи да бъда прекалено многословна. Вероятно знаете каква е криминалната ситуация в града?

— Зная — подсмихна се той и започна да гледа през прозореца, тънейки в догадки по мой адрес. Очакваше какво ли не, включително и това да му предложа добра заплата на охранител в някоя фирма, но, разбира се, не позна.

— Законите, които са в сила с днешна дата, не са в състояние да спрат ръста на престъпността. Сега няма да ви изнасям политинформация, сам знаете всичко. Само ще ви кажа следното: има една група хора, които не са съгласни с това положение на нещата. Това не е държавна организация, а просто група от съмишленици, които си поставят за своя задача борбата с престъпността. Нашите хора са сериозни и си знаят работата. През последните месеци вече постигнахме някои успехи…

— Сериозно ли говорите? — с надежда попита той.

— Разбира се. — И все пак — странни същества са хората: интересно на какво чак толкова се зарадва той?

— Зная, че доста от тези гадини бяха арестувани, но ги подържаха малко и ги пуснаха…

— Естествено, нали ви казах, че има какво да се желае от нашите закони. Именно затова беше създадена тази дълбоко законспирирана организация…

— Значи вчера Леонид Андреевич…

— Леонид Андреевич няма нищо общо с това — уверих го аз. — Ние просто се възползвахме от вашето старо познанство, за да ви огледаме по-отблизо.

— Ние ли? — Интересът му явно беше събуден.

— Ако се надявате да разберете кои сме ние, ще съм принудена да ви разочаровам, че не ми е известно кой знае какво. Аз само изпълнявам поръчения и не задавам излишни въпроси. Ако вие се съгласите да ни сътрудничите, ще имате работа само с мен. Практиката е проверена и сигурна, а аз съм само свръзка и нищо друго.

— А аз какво трябва да правя?

— Да изпълните заповедта, ако получите такава.

— Заповедта ли? — Той едва забележимо се подсмихна, а в отговор аз направих същото.

— Виктор Алексеевич, ние дълго ви наблюдавахме, преди да се решим да проведем този разговор с вас. Не мисля, че определен вид заповеди ще предизвикат смут в душата ви. Кой знае защо, вие сте скрили в собственото си мазе два автомата и огромно количество патрони за тях, а под входната площадка на вилата си сте закопали желязна каса, в която има винтовка с оптически мерник. Ако искате, мога да ви разкажа кога и по какъв начин е попаднало при вас това оръжие. Докато сте пиянствали и сте чакали да ви изгонят от работа, вие не сте си губили времето напразно, нали така? Пластична бомба, пет гранати, пистолет… пропускам ли нещо? Защото твърдо сте вярвали, че в един прекрасен ден всичко това ще ви потрябва. Можете да смятате, че този ден е настъпил.

Скобелев размишлява в продължение точно на седем минути. После се усмихна.

— Съгласен съм — каза той просто.

— Не бързайте. Ние не искаме после да съжалявате за решението си.

— Има ли някой мой познат във вашата група? — попита.

— Организацията ни нямаше да чини пукната пара, ако започнех да отговарям на такива въпроси… Пък и зная твърде малко неща, само толкова, колкото е необходимо.

— Бих искал да се срещна… — започна той, но аз с усмивка поклатих глава.

— Ако у вас възникнат някакви съмнения, можете да напуснете организацията, без да се страхувате от нищо. Аз ще изчезна от града и така връзката ще бъде прекъсната. — Дрънках тези глупости и съжалявах, че не обичах криминални романи и шпионски филми, та затова сега бях принудена да импровизирам в движение. Съжалявах и едновременно се изненадвах от това колко охотно вярваше на всичко казано Скобелев. — Не мисля, че ще имате много работа, тъй като ние предпочитаме да се ръководим предимно от законите. Само в случаите, когато законът е напълно безсилен, а престъпникът е прекрачил всички възможни граници…

— Ще трябва ли да се върна на служба? — делово попита той?

— Това си е ваша работа. Ние не се месим в личния живот на нашите сподвижници.

След като поговорихме още малко в този дух (например наложи се да изброя целия списък от длъжности на Скобелев, заедно с всички получени благодарности, и добре че човекът имаше желязна памет, иначе не зная какво щях да правя), ние преминахме към по-лични теми и аз почти дословно му повторих един паметен разговор, който се бе състоял в армейската му палатка в Чечня между него и един човек, когото Скобелев дълбоко уважаваше. Този човек беше загинал четири месеца по-късно. Естествено Виктор знаеше всичко това. Моята информираност му направи силно впечатление, той започна да се взира в мен с чувство, което поразително напомняше благоговение, и вече не се съмняваше в нищо. Само попита:

— А вие как попаднахте в организацията?

Събирайки сили, аз пуснах една тъжна усмивка. Доста трудно е да лъжеш неподготвен, особено ако искаш лъжата ти да разчувства някого до сълзи. Затова реших да кажа полуистината.

— При мен също дойде един човек, както днес при вас. Но защо дойде… Преди три години с мен се случи една… неприятна история, може би знаете за нея от вестниците. — Разказах му накратко какво извършиха с мен неканените ми гости, като за разлика от обикновено, наблегнах на някои детайли. Скобелев слушаше смълчан, свил юмруци и стиснал зъби. В този момент в главата му пулсираше само една фраза: „Изроди, господи, какви изроди!…“ Като че ли беше твърде стъписан за човек, работил в специалните части. — Разбира се, никого не арестуваха — подсмихнах се аз. — Наложи ми се да преживея няколко операции, а след това дълго лежах в лудницата, където впрочем се запознах и с Леонид Андреевич. Сигурно вече сте разбрали, че организацията подбира хора, които имат лични сметки с бандитите. Когато виеш като вълк от спомените си, направо ти се иска да разбиеш сурата на всеки умник, който твърди, че престъпниците също са хора…

— Да — кимна Скобелев. — Точно това изпитвах, когато носех на ръце дъщеря си… — Той рязко тръсна глава. — Такова нещо никога не може да се забрави…

— Имате ли чай? — попитах, защото мисълта за загиналото дете смразяваше гръбначния ми стълб, а нямах нужда от такива мисли…

— Какво? — не разбра той.

— Чай — усмихнах се аз. — Много се притеснявах, докато идвах насам, боях се да не поведа разговора в погрешна посока… и други такива неща…

— Разбира се, че имам чай.

Постави чайника на печката, бързешком сервира масата, в кухнята му се намериха и бисквити, и захар, което будеше известно учудване, защото заплатата на чистач не стигаше за такива благини, а освен това той здравата пиеше. Мисълта за заплатата му ме насочи към друга тема и аз предпазливо казах:

— Виктор Алексеевич, знаем, че хората не ни сътрудничат за пари, но ако имате нужда, само кажете…

— Нямам нужда от нищо. — Поклати глава, но не се обиди, а аз се засрамих, защото той беше добър човек, пък аз му хвърлях прах в очите.

Но дали беше възможно да е добър, след като криеше винтовка под площадката пред входната си врата? В един прекрасен ден този мъж като нищо щеше да се покатери на покрива на къщата си и да започне да гърми по минувачите. Тъй че можеше да се смята, че аз в момента му правех добро и насочвах склонността му към лудост в безопасно русло.

В течение на още половин час ние пихме чай, а после се разбрахме как ще осъществяваме връзката помежду си. Начинът беше възможно най-прост: щях да му се обаждам аз, ако се случеше нещо извънредно, щеше да ми се обажда той, а щяхме да се срещаме само ако това беше крайно необходимо.

Напуснах апартамента му с убеждението, че съм си намерила верен помощник, който няма да задава излишни въпроси, а Виктор остана с неудържимото си желание да започне нов живот. За да поукротя малко радостта му, казах:

— Витя — в този момент ние вече бяхме минали на ти, — надявам се, разбираш, че трябва да бъдеш изключително внимателен, защото ако нещо ти се случи, никой няма да може да ти помогне…

— Разбирам — кимна той и дори ни най-малко не се огорчи. И все пак странни същества са хората.

След два дни, някъде около обед, реших да се поразходя из магазините, отидох в центъра на града, дълго обикалях малките бутици и накрая си купих една порцеланова чаша за чай от антиквариата. На дъното й се мъдреше фамилията на производителя и едно пояснение за онези, които не знаеха: Доставчик на царския двор. Чашата струваше доста пари, но беше без чинийка и това ме разочарова.

Опаковаха ми чашата в красива кутия и аз напуснах магазина с чувството, че денят не е минал напразно. А след това се замислих дали да се кача в тролея, или да взема такси. Да вляза в тролея с такава чаша беше някак нелепо, а с такси щях да се прибера вкъщи твърде бързо, така че тръгнах пеша.

Реших да съкратя пътя си и завих под моста, тук тротоарът беше много тесен, двама души едва можеха да се разминат, но за сметка на това мястото бе много красиво: наоколо имаше вековни липи, а сред ярката зеленина надничаха жълтите главички на цветята, с една дума — природа. Аз вървях, примижавах от слънцето, защото бях забравила тъмните си очила в някакъв магазин, и мислех за скъпоценната си чаша. Щеше да ми е много приятно да се настаня на балкона и да пия от нея прясно запарен чай с лимон. Вече преглъщах слюнките си, когато в опасна близост до себе си чух скърцане на спирачки. От уплаха се опитах да отскоча встрани, но нямаше накъде, защото от тази страна хълмът бе много полегат и ако в този момент зад мен връхлиташе някой луд, то той спокойно можеше да ме размаже.

Но в следващия миг се разбра, че никой не посяга на живота ми. Едно разкошно тъмно БМВ намали скоростта си до отсрещната страна на тротоара, после направи рязък завой, без особено да се интересува от правилата за улично движение, и спря почти пред мен.

Забавих крачка в очакване на по-нататъшните събития. Вратата на БМВ-то се отвори и аз видях маймунската физиономия на Серьога Гьобелса. Естествено бих предпочела Монаха, но…

— Здрасти! — каза Серьога, сияейки със златните си зъби.

Аз си позволих да изразя известно учудване и нерешително отвърнах:

— Здравей.

След това учудването ми се смени с интерес, тъй като би трябвало да се предположи, че най-сетне го бях познала.

— Какво прави една красива жена в това забравено от бога място?

„Тоя да не би да е решил да задмине Саша?“

— А според мен тук е много приятно — изчуруликах аз.

— Навън е жега, а в колата ми има климатик и аз ще те закарам където поискаш.

— Аз си се разхождам.

— Я стига, сядай! — засмя се Серьога.

Наистина ли той сериозно си мислеше, че за някого е въпрос на чест да се вози с него в кола, пък макар и с климатик, пък макар и в жегата? Сериозно, мислеше си го. Иначе нямаше да се усмихва толкова противно. А за мен това действително си беше въпрос на чест и аз ей сега също щях да се усмихна.

Усмихнах се и седнах в колата, но на задната седалка, което го поозадачи.

— Не пътувам отпред — наложи ми се да обясня в отговор на изненадания му поглед. — Имам страх от предните седалки след една катастрофа.

— Каква катастрофа?

— Неприятна — подсмихнах се аз, а Серьога каза:

— Не ти личи.

— В какъв смисъл? — реших да усложня живота му.

— Ами… изглеждаш страхотно. Общо взето, нямаш вид на човек, който има проблеми със здравето.

— Че аз наистина нямам — уверих го. Шегичките му не заслужаваха повече от три минус. Но нищо, не можеше всички да бъдат гении… Серьога ме поглеждаше в огледалото и се насилваше да измисли нещо хитроумно. — Тук завийте наляво — кимнах аз.

— По-добре ми кажи адреса. — Казах му го, а той се зарадва, че има за какво да си поговорим. — Това онзи новият блок с кулата ли е? Хубави апартаменти, и мангизите им са хубави. Кой е мъжът ти?

— Мъжът ми е в чужбина.

— А, да, Саша ми каза…

— И какво още каза Саша?

— Каза, че нищо друго не знае за теб. Да не би да лъже?

— Май не лъже. Не успях да му разкажа биографията си.

— Аз ли ви попречих? — В този момент Серьога съзря кутията в ръцете ми. — Това подарък ли е? — попита закачливо.

— Аха. Сама си го направих.

— И какво има там?

— Чаша.

— Само чаша?

— Разбира се. Искаш ли да ти я покажа?

Започнах да разопаковам кутията, а Серьога спря до тротоара и се обърна към мен.

— Красива ли е? — полюбопитствах аз.

Той премигна и попита:

— Колко струва? — А след като чу отговора, се сепна и каза: — Бива си я…

— А според мен е много красива — направих заключение аз. — И шарките й са толкова пъстрички…

— Кантът й е изтрит — забеляза Серьога и още веднъж попита за цената. Аз я повторих и започнах да обяснявам, че може би от тази чаша е пил някой член на царското семейство.

— В такъв случай си струва парите, разбира се — успокои се той и погледна още веднъж чашата, но вече с уважение. Аз я прибрах в кутията и ние продължихме нататък. Когато влязохме в двора на моя блок, Серьога попита с рязък тон: — А онзи твой приятел с теб ли живее?

— Той си има апартамент, но в този момент, както виждаш, стои на балкона.

— Ревнив ли е?

— И още как.

— А може ли да ми кажеш телефонния си номер?

Продиктувах му го, казах „Благодаря“ на Серьога и забързах към входа. БМВ-то рязко обърна и изчезна от двора. Но след половин час неговият собственик ми се обади. Слушалката вдигна Доктора и след като чу: „Може ли Варя?“, си позволи да полюбопитства:

— А кой я търси?

И получи незабавен отговор. Докато Доктора центрираше погледа си, аз се разсмях от сърце, взех слушалката и изчуруликах:

— Слушам ви.

— Как си? — попита Серьога.

— Пия чай от новата чаша — отвърнах аз.

— А какво ще кажеш за една вечеря на свещи?

— Аз, общо взето, съм омъжена.

— А аз, общо взето, съм женен — развесели се той. — Та какво ще кажеш за една вечеря?

„На теб по ще ти приляга да отправяш поканите си в зоопарка“, много ми се щеше да му отговоря, но това не влизаше в моите планове за дълъг и благополучен живот, затова му отвърнах вежливо, но твърдо:

— Вечерям само с приятели.

— Ами тогава хайде да се сприятелим — не губеше надежда Серьога.

— Нали видя, че вече си имам приятел и не бързам да се отърва от него.

— Така ли? Обади се, когато решиш. — Серьога ми съобщи номера си и затвори слушалката, а аз натъжено погледнах към Доктора: за него щеше да е по-добре да си поседи вкъщи известно време, защото този тип с маймунска физиономия ми внушаваше сериозно безпокойство…

Вечерта решихме да се разходим из града, приближихме се до колата ми и ахнахме. И четирите й гуми бяха спукани. Нищо подобно не се бе случвало преди в нашия двор, защото тук живееха стабилни хора, а децата се държаха подобаващо на обстановката.

— Ама че кучи синове! — поклатих глава аз и с Доктора тръгнахме пеша.

С интерес очаквах какво ще стане по-нататък. Серьога не блестеше с оригиналност. На другия ден се обади весело и попита:

— Как си?

— Прекрасно — бодро отвърнах аз.

— А какво мислиш за вечерята?

— Същото.

Вечерта колата ми изчезна. Както си беше на мястото — и вече я нямаше. Най-обидното бе, че Доктора половин ден се мъчи с тези глупави гуми, а те ти сега — нито гуми, нито кола.

— Трябва да обявим за кражбата в милицията — каза той, като едва не се разплака, но аз секнах благородния му порив:

— Боя се, че в този случай няма да има никаква полза от ченгетата.

Този път обаждането последва незабавно:

— Как си?

— Прекрасно.

— Нещо да ти е изчезнало?

— Не.

— Сигурна ли си? — веселеше се Серьога.

— А, колата ми ли имаш предвид? Задръж си я, омръзнала ми е.

— Така значи?

— Така.

Ала Серьога се оказа не само настойчив, но и хитър тип. Аз мислех и премислях какво още може да ми изчезне в близко време и за всеки случай си седях вкъщи. Но нищо не изчезна, дори напротив — появи се: първо, моята кола в двора, а после — и един букет цветя пред вратата ми. Някой позвъни, аз предпазливо отворих и видях пластмасова ваза с бели рози, по-точно белите бяха двадесет и седем, а сред тях имаше и пет червени. Това ме озадачи, започнах да правя различни предположения за значението на цифрите и комбинацията от цветовете и с нетърпение очаквах поредното обаждане.

— Как си? — попита Сергей.

— Защо те са тридесет и две? — изстрелях аз, зарадвана, че най-сетне ще мога да задоволя любопитството си.

Серьога малко се смути.

— Ами толкова имаше…

— Така ли било, а пък аз цял ден си блъскам главата. Благодаря. — Вложих максимално количество чувства в последната дума.

— Слушай, този твой приятел по цял ден ли си седи вкъщи? Нали е мъж, все някъде трябва да работи…

— Точно днес има ангажименти — разсмях се аз. — Само че никакви свещи, ще вечеряме, ще си поговорим и ще се опознаем помежду си.

— Добре — засмя се в отговор моят новоизлюпен обожател и ние си уговорихме среща.

Срещата се състоя в ресторант „Олимп“. Заведението ни взе акъла с живите лебеди, които плуваха в един басейн по средата на залата, и с един младеж, който към края на вечерта се съблече само по гащи и се гмурна във въпросния басейн. Тук нравите бяха непретенциозни и хората се държаха непринудено. Като цяло вечерята ми хареса.

Ние побъбрихме, потанцувахме, пийнахме и старателно се вглеждахме един в друг.

— Саша не ти ли се е обаждал? — неочаквано се поинтересува моят придружител.

— Саша ли? А… не, не се е обаждал. Той не знае телефонния ми номер.

— Не е проблем да го научи.

— Значи просто не му трябва — изразих пренебрежение аз, а Серьога следеше изражението на лицето ми и се опитваше да отгатне дали казвам истината, или се преструвам.

— Мислех, че той ти харесва.

— Поседях с него половин час в бара — и толкова.

— Странно, че досега не ти се е появил. Това не е в навиците му.

— Слушай, аз почти не го познавам и не ми е интересно да си говорим за него. По-добре ми разкажи за себе си.

Серьога започна да обмисля какво ли пък чак толкова любопитно да сподели с мен.

— Ами… дори не зная какво да ти разкажа. Къде съм учил, кога съм се оженил, това ли?

— Разкажи ми какво правиш, когато си сам. — Въпросът го хвърли в недоумение.

— Гледам телевизия.

— Ама не гледаш всички предавания поред, нали?

— Не, разбира се.

Малко по малко ние се разприказвахме. Серьога беше любопитен и непрекъснато насочваше разговора към моята персона. Аз нямаше как да удовлетворя докрай интереса му по тази тема и отговарях уклончиво. Единственото достоверно нещо, което му съобщих, беше, че съм омъжена и че мъжът ми е в чужбина. Казах му, че в близките дни и аз трябва да замина при него, но никак не ми се иска. Серьога слушаше много внимателно или поне полагаше големи старания да го прави, но мислеше за друго. Например много се интересуваше от въпроса как ще завърши тази вечер. Впрочем тя завърши много бързо, защото аз погледнах часовника си и станах.

— Всичко беше наистина чудесно, но трябва да тръгвам — изрекох по възможно най-милия начин.

Общо взето, моето поведение не го учуди и той се опита да понесе това спокойно, но не се сдържа и отбеляза:

— Не обичам да ме правят на глупак.

— А аз не обичам да бързам.

Той се подсмихна накриво и тръгна да ме изпраща. Спря едно такси и ме закара до вкъщи с намерението да продължи вечерта в някой ресторант, а наум ме изпроводи с твърде нелюбезни думи, което не ни попречи на сбогуване да се разделим с една гореща целувка.

По пътя аз се опитвах да отгатна следващата крачка на моя приятел. Той не блестеше с оригиналност и когато на другия ден привечер Доктора пое към своя апартамент, беше пресрещнат на няколко метра от моя блок от двама непознати, които, без да кажат нито дума, го удариха на два пъти. Доктора се върна при мен ядосан, възмутен и с намерението да се обади в милицията. Аз криво-ляво успях да го разубедя да не предприема това начинание, защото момчетата не бяха вложили особено усърдие и беше съвършено ясно, че акцията бе само за предупреждение. Когато казах това на Доктора, той направо призеленя, което беше обяснимо, и ми предложи да замина някъде за известно време. Колкото и да не ми се искаше, бях принудена да го огорча, защото имах съвършено други планове.

— А ти можеш да заминеш — казах в заключение.

Доктора се обиди и отиде да спи.

Естествено Серьога се обади и започна със своя идиотски въпрос:

— Как си?

— Някой е набил моя приятел.

— Така ли? Много ли е пострадал?

— Слава богу, не.

— Провървяло му е, защото можеха и главата да му счупят, днес времената са несигурни.

— Че за какво му е на някого да чупи главата на моя приятел? — възмутих се аз.

— Откъде да зная? Нали ти казах, че времената са несигурни.

— Слушай, престани вече — жално казах аз. — Той е просто мой приятел и толкова. Това няма никакво отношение към теб.

— Нещо не разбирам накъде биеш? — изсмя се Серьога.

— Много добре разбираш — отвърнах ядосано. — Остави го на мира!

— Може. — Той престана да се смее. — Не искаш ли да излезем някъде двамата, а? Да се поотпуснем и прочее…

— Обикновено вземам решенията си сама и не мога да понасям, когато ме притискат.

— Наистина ли? — Той като че ли се ядоса. — А аз не обичам да си губя времето напразно.

— Много жалко. Значи не си подхождаме. — В този момент затворих слушалката и си помислих по адрес на Доктора: „Може би той наистина трябва да замине?“

На другия ден нито аз, нито той излязохме от къщи. Аз си блъсках главата над това какво още може да измисли Серьога — и отново не отгатнах. Колата ми не изчезна, никой не разби вратата, но в три часа някой звънна отвън, ала го направи съвсем интелигентно. Аз внимателно се прокраднах до вратата и малко притеснено попитах:

— Кой е?

— Отворете, ако обичате — разнесе се мъжки глас. — Помолиха ме да ви предам нещо.

След като помислих няколко секунди, все пак отворих вратата. На прага стоеше младеж с бейзболна шапка и мило ми се усмихваше. Вляво, до краката му, имаше кошница с алени рози. Кошницата беше голяма и бе побрала внушително количество цветя, защото най-вероятно Серьога беше изкупил всички рози, с които бе разполагал магазинът в момента.

— Това е за вас — каза младежът.

— От кого са? — направих се на малоумна аз.

— Не зная. Просто ме помолиха да ви ги предам. — Младежът заслиза надолу по стълбите със скокове, а аз извиках Доктора, за да пренесе кошницата в апартамента.

Такова огромно количество рози трябваше да се разположи някъде и вече бях изпаднала в дълбок размисъл по този въпрос, когато Доктора ми се притече на помощ. Точно той откри кутийката, която аз просто не бях забелязала. Малка кутийка, обшита с бял атлаз. Доктора я намери и се намуси.

— Какво е това? — учудих се аз, а той мушна в ръцете ми кутийката и се обърна.

Обиците, които видях, не заслужаваха такова пренебрежение, а дори — напротив. Отидох пред огледалото и си ги сложих.

— Отиват ли ми, а, Докторе? — попитах, но в отговор той свъси вежди и се оттегли в кухнята.

След пет минути извика:

— Само не ми казвай, че той ти харесва.

— Кой? — учудих се в отговор аз.

— Онзи тип с маймунската физиономия.

— Физиономията му не я бива много-много — съгласих се. — Но обичките са красиви. И според мен са скъпи. Не разбирам много от скъпоценни камъни, но тези приличат на диаманти, ти как мислиш, Докторе?

— Аз също не разбирам — измърмори той.

— Ти просто ревнуваш. — Придърпах телефона и започнах да набирам номера на Серьога. Той вероятно очакваше обаждането ми, защото веднага се отзова.

— Здравей! — казах аз. — Много са симпатични. Имам предвид розите.

— А подаръкът не ти ли хареса? — засмя се той и попита: — Ще се срещнем ли?

— Утре. Някъде около пет.

— А защо не тази вечер? — учуди се Серьога.

— Може и тази вечер — съгласих се без уговорки аз. — Само че в единадесет часа трябва да съм си вкъщи. Мъжът ми ще ми се обади по това време.

— Добре, тогава ще се срещнем в пет часа утре — измърмори той. — Имам един апартамент в Източен квартал, запиши си адреса. Или може би да мина да те взема?

— Не, сама ще дойда. — Ние топло се сбогувахме.

Доктора се появи в антрето, обу се, без да каже нито дума, и си отиде. Аз не се втурнах да го гоня и излязох на балкона да пия чай. Точно там ме завари звънът на телефона. Бях сигурна, че беше Доктора, затова не бързах. Мъжкият глас ми се стори непознат.

— Варя ли е?

— Да. А вие кой сте?

— Саша. Наскоро се запознахме в един бар…

— Извинете, но не си спомням — отвърнах и се наканих да затворя слушалката.

— Бях с един приятел — Сергей, спомняте ли си?

— Сергей ли? А, да, разбира се… в първия момент не разбрах…

Саша весело се разсмя:

— Имаш ли нещо против да се срещнем?

„Тия какво, до един ли са откачили? Сега и този: ту мълча като риба две седмици, ту изведнъж се появява, тъкмо когато между мен и Сергей се очертава една голяма любов.“

— Едва ли това е възможно в близко време — отвърнах мило аз.

— Значи Серьога ме е изпреварил! — В този момент Саша се смееше чистосърдечно.

— Не разбирам за какво говорите?

— Я стига, видели са ви в ресторанта.

— И затова ли решихте да се обадите? — клъвнах го на свой ред. — Да не би с него да сте в нещо като съревнование?

— Добре де, не се ядосвай — отрони Саша примирено. — Жалко, че закъснях. Бях затънал в работа, нямах една свободна минута. Или не съм закъснял?

— Вие сте луд — изрекох смутено.

— Е, какво да се прави, поздрави Сергей.

С това нашият разговор свърши. Аз се отдадох на размисли и току поглеждах към телефона. Това, че Саша се обади, разбира се, беше добре, но може би трябваше да говоря с него малко по-любезно?

Към три часа на другия ден започнах да се подготвям за любовната среща. Доктора не се появи и дори не ми се обади, което ми даде възможност да не се разсейвам и да подходя към нещата съсредоточено. Имах предвид тоалета си. В 16.15 се обади Серьога.

— Надявам се, че не си забравила? — попита той наежено, сякаш очакваше, че ще го прецакам.

— Разбира се, че не съм — изчуруликах аз. — След пет минути тръгвам. — И в този момент си спомних: — Вчера се обади твоят приятел Саша.

— Зная — не обърна кой знае какво внимание на думите ми Серьога. — Видяхме се с него. Хайде, чакам те.

„И ще ме дочакаш“, довърших аз наум. Погледнах се още веднъж в огледалото, грабнах чантата си и излязох от апартамента.

8

Източният район беше доста далеч от нас, освен това около десет минути търсих улицата, която ме интересуваше, и общо взето, пристигнах на посочения адрес точно в пет. Блокът беше от най-обикновените: девететажна панелна сграда, която се точеше като безкрайна стена по протежение на цялата улица. Впрочем тя си имаше свои забележителности — една огромна ела до спирката и няколко грижливо поддържани цветни лехи.

Намерих нужния вход и се отправих към асансьора. Той не работеше, бутонът му светеше, но движение не се забелязваше. Изругах наум и започнах да се изкачвам по стълбите. За щастие апартаментът на Сергей бе на третия етаж. Стигнах до вратата, усмихнах се широко и позвъних. Ала много скоро бях принудена да скрия усмивката си, тъй като никой не бързаше да ми отвори. Позвъних още веднъж, след това още веднъж и още веднъж и дори погледнах номерата на съседните врати — за справка. Не можеше да има съмнение — това бе въпросният апартамент, но тук никой не ме очакваше.

И все пак беше странно. Серьога прояви нетърпение, обади ми се предварително и следователно не беше забравил, че ще дойда. Може би някаква важна работа го бе накарала да напусне дома си, без да ме дочака, или бе излязъл за малко — до магазина например.

Позвъних още веднъж и в този момент разбрах, че вратата е отворена, т.е. не е заключена. Поколебах се малко и влязох. Може би той беше в банята и нарочно не бе заключил вратата, за да мога да вляза. Беше съвсем логично да се допусне такова нещо: обикновено човек се страхува да не би да не чуе звъненето на вратата, докато стои под душа в банята.

Но, разбира се, той изобщо не беше в банята, а в апартамента цареше тишина като в селско гробище. Аз притворих входната врата, но не посегнах да я заключа, тъй като вече предчувствах, че тук нещо не е наред.

— Серьожа — подвикнах изплашено, но никой не се отзова.

Ама че странни маниери да определят среща имат някои хора! Постоях известно време в антрето, а после погледнах в кухнята. На масата имаше някакви храни, до тях стърчаха една отворена бутилка водка и една чаша, а друга имаше в мивката. Значи Серьожа беше пийнал едно сам, без да ме дочака. Или пък не?

Излязох много бързо от кухнята и с въздишка блъснах вратата към стаята — никак не ми се щеше да направя точно това, ала влязох и веднага зърнах Серьожа. Той лежеше между малката масичка и фотьойла в лилав хавлиен халат на бели райета. При падането дрехата се бе разгърнала и сега тялото му изглеждаше неприятно, вулгарно и дори смешно. Макар че в този момент тук нямаше нищо за смях, защото младежът беше мъртъв. Разбрах, че Серьога не е между живите, преди да забележа кръвта. Изглежда, бяха го застреляли в гърдите. На това място белите райета на халата бяха мръсно морави. Не смеех да погледна към лицето му. Той лежеше на една страна, отметнал широко встрани лявата си ръка, а очите му май бяха отворени. „Дяволът ме довлече тук“, помислих си, вървейки заднишком към изхода на стаята, но в същия миг съвсем ясно чух скърцането на входната врата, а после се разнесоха и стъпки. Стомахът ми рязко се сви и падна някъде вдясно. Опитах се да се ориентирам къде бих могла да се скрия, защото в тази минута вече бях осъзнала, че убийците се бяха върнали в апартамента. „Тия да не би да са мръднали?“ Не беше ясно дали те бяха мръднали или не, но ако аз продължавах да стоя като пън, като нищо щях да се просна до Сергей. Шарех с очи по мебелите, югославско производство, и чаках озарение свише, а крачките се приближаваха.

„На балкона! — реших. — Ако стане нещо, ще започна да викам… и ще ме хвърлят от него…“ Утешавах се, тъй да се каже, аз, но понеже нямах никакъв друг изход, хукнах към балкона. Вратата му беше отворена, а пред нея бе дръпната плътна вишнева на цвят завеса. Очевидно преди кончината си Серьога старателно се бе подготвял за нашата среща.

Тъкмо успях да изскоча на балкона и да се притисна до стената или по-точно — да се слея с нея, когато в стаята влязоха двама младежи. Аз не ги виждах, но добре ги чувах.

— И къде е той? — попита единият.

— Откъде да зная? Търси го. Сигурно е на пода.

Те започнаха да пълзят, а аз малко се поотпуснах и реших, че няма смисъл да припадам, защото балконът не ги интересуваше.

— По дяволите, къде ли е? — започна да се ядосва след няколко минути единият от гостите.

— Млъкни и търси! — отговори другият. — И престани да мърмориш.

— Къде би могъл да падне, а?

— Където си иска.

— Май че огледахме целия под. Да не е под това? — Тази мисъл се стори интересна на втория младеж.

— Дай да го дръпнем настрани — предложи той. Чу се шумолене, настана някакво суетене, младежът започна злобно да псува и накрая каза: — Ама че кървища…

В този момент откъм булеварда се разнесе вой на милиционерска сирена, той се приближаваше, а след няколко секунди в двора връхлетя една кола и яко заби спирачки пред нашия вход. Младежите също чуха сирената и като по команда се заковаха на място.

— Да не би да идват тук? — попита единият.

— Току-виж… Явно някой нещо е чул и се е обадил.

— Да не си се побъркал, какво е чул?

— Я върви на майната си… По-добре кажи какво да правим?

— Да изчезваме, само това ни липсва — ченгетата да ни спипат тук.

След тези думи двамата се хвърлиха към входната врата, а аз се измъкнах на пръсти от балкона. Последната забележка ми се стори по същество — и за мен срещата с ченгетата не би била от най-щастливите. Ала много ме заинтересува онова, което търсеха момчетата. Нямаше да е зле и аз да поровя наоколо… Но… казано накратко, не ми беше писано. Минах покрай дивана, огледах го машинално и в този момент нещо просветна до едната от облегалките му за ръце, а аз застинах, предвкусвайки късмета си. Тапицерията на дивана бе яркожълта на цвят и едва ли иначе щях да забележа нещо, но сега пердето пред балкона беше дръпнато и слънчевите лъчи падаха върху него — изобщо извадих късмет. С разтуптяно сърце протегнах ръка, сграбчих пръстена и се хвърлих към вратата. „Само да не се сблъскам челно с ченгетата! — помислих си с ужас. — Ще ме довършат с въпросите си.“ Когато отворих входната врата, се убедих, че на стълбищната площадка няма жива душа. Долу се разнасяха гласове — два мъжки и един женски. Заслизах по стълбите, като се стараех да се държа естествено. До един от апартаментите на първия етаж стояха двама милиционери и една жена, която вероятно бе стопанката на жилището. Аз поздравих и бързо отминах нататък.

Поех си дъх чак на улицата, но след пет минути се изплаших още повече. Къде ли се бяха дянали момчетата, които търсеха пръстена? На тяхно място аз не бих рискувала да сляза надолу, а щях да се кача два етажа по-нагоре и да поизчакам малко. Ами ако ме бяха видели? О, господи! Седнах в колата и запалих мотора. Постоях известно време, успокоявайки се малко по малко, и в този момент забелязах двама типове, които бързешком излязоха от съседния вход. Вероятно това бяха моите хора. Единият със сигурност беше с червена риза. Значи младежите не бяха дръзнали да рискуват и се бяха измъкнали през покрива, така че едва ли ме бяха видели.

Те се приближиха към едно светло „Алфа Ромео“, което имаше вид на същинска развалина, влязоха в него, но не побързаха да тръгнат. Много им трябваше пръстенът. Те не знаеха при кого и по какъв повод бе дошла милицията и бяха решили да изчакат. Ако извадеха късмет, щяха да успеят да се върнат в апартамента и още веднъж да го претърсят както трябва.

Макар че в разговорите си те не споменаха на кого принадлежи изгубената вещ, техните приказки не ми бяха нужни. Трудно бе да се повярва в това, но излизаше, че не някой друг, а именно Саша Монаха беше пречукал приятелчето ми, и на това отгоре в бързината се бе лишил от пръстена си. Самият той не бе посмял да се върне, а пък може би и видът на убития му авер предизвикваше отрицателни емоции у него, та затова беше изпратил момчетата. Но на тях не им провървя, което не можеше да се каже за мен. Който и да беше човекът, извикал милицията, той заслужаваше всекидневно да го споменавам в молитвите си.

С трепереща ръка извадих находката си. Не можах да разгледам пръстена в апартамента, защото не ми беше до това, и сега той чоплеше любопитството ми, ала веднага ме разочарова: беше най-обикновен пръстен. С черен камък, май че — ахат, и малък диамант. Според мен такъв пръстен изобщо не беше рядкост. Ако Саша посветеше на това малко време, би могъл да намери нещо подобно в златарските магазини и нямаше да му се налага да рискува с претърсването.

Започнах да въртя пръстена насам-натам и успях да открия причината за тревогата на Саша. На вътрешната му страна ясно се виждаха буквите На А.З. от Л. А.З. бяха инициалите на Саша, а Л. навярно бе някоя негова приятелка. Естествено, ако пръстенът попаднеше в ръцете на милицията, на Саша щеше да му стане тясно, защото макар украшението да не е уникално, на него щеше да му е доста трудно да убеди някого, че и друг човек има същите инициали и любима, чието има започва с Л., а пък приятелчетата му изобщо нямаше да повярват на такова съвпадение и в такъв случай Монаха не беше за завиждане. Ако Орлов не грешеше, покойният Серьога беше любимец на един много сериозен човек в нашия град и можеше да се предполага, че сърцето му щеше да бъде разбито от неговата кончина, а Монаха щеше да си навлече големи неприятности. Саша би могъл да обясни, че предишната вечер е бил на гости у приятелчето си и така се е напил, че е изгубил пръстена си, но аз лично бих се усъмнила, ако ми разкажеше подобно нещо, а пък неговите познати по принцип бяха недоверчиви хора. Изобщо, както и да го въртиш, пръстенът си беше сериозна улика и сега тази улика беше в моите ръце. Само че как можех да я използвам?

Скрих находката в чантата си и започнах да мисля какво да правя по-нататък. Първото, което ми хрумна, беше да бягам оттук презглава. Ами ако изведнъж това се стореше подозрително на младежите в алфа ромеото? Не, щеше да е по-добре да изчакам още малко. Ами ако те вече ме бяха забелязали? Тогава моето необяснимо седене в колата щеше да предизвика още по-голямо подозрение у тях. Ама че работа, най-добре би било изобщо да не мисля за това… В този момент вратата на входа се отвори, оттам излязоха двамата милиционери, само че сега между тях вървеше един около двадесет и пет годишен младеж с дълга бухнала коса, който псуваше високо, а подире им се влачеше някаква женица и монотонно повтаряше:

— Юра, какво си направил?

Така и не разбрах какво бе направил Юра. Милиционерите го натовариха в колата и след половин минута тя се скри зад ъгъла, а жената продължи да гледа след нея и да бърше лицето си с една престилка на цветя.

Веднага след като колата замина, момчетата хукнаха към вратата на блока, а аз изчаках да хлътнат вътре и натиснах газта като луда. Вкъщи скрих пръстена в един тайник и се замислих. Ръцете ме сърбяха да подхвана някакви действия, след като вече разполагах с тази улика, само че нямах никакви интересни идеи.

Разходих се из стаята, изпих една след друга две чаши кафе и най-сетне идеята се появи. Това дори не беше идея, а просто така — една мисъл. Но при всички случаи беше по-добре, отколкото нищо.

Изрових записките, които си бях водила по време на разговора ни с Орлов, и внимателно ги прочетох. Ех, ако можех да се сприятеля с Владимир Иванович Петров, по прякор Тати, току-виж — излязло нещо интересно. Въпросът беше как да се добера до него? Според Орлов той живееше усамотено в голяма къща извън града, в квартал, който впрочем изобщо не беше лош, защото в него се заселваха хора, които, общо взето, никак не бяха бедни. Веднъж бях минавала по тези места с кола и околностите ми направиха силно впечатление. Това не бяха къщи, а дворци. Дори запомних един от тях: той беше огромен, на три етажа, с две кръгли кули от червени тухли, с покрив от керемиди и прозорци със заострени сводове. Надявах се все пак това да не е къщата на Тати, защото човек с такава фантазия подклаждаше у мен тревога. Както и да е, трябваше да оставя настрана фантазията на Тати и да се заема с биографията му. Тя беше забележителна. Така… нищо не се казваше за наличието на съпруга, но се предполагаше, че навремето е имал такава. Тъй като Тати имаше и дъщеря, а тя нямаше как да се е появила на бял свят от само себе си… Стоп… Дъщеря му беше починала на четиринадесетгодишна възраст от левкемия. Ама че работа… Момичето дълго боледувало, а бащата тъкмо излязъл за пореден път от затвора и само месец по-късно го погребал. Сега то щеше да е на приблизително толкова години, на колкото бях и аз. Баща му много го обичал. Чудесно! Добре би било да намеря снимка на момичето или да се сдобия със словесно описание за нея.

Посегнах към телефона. Когато чу гласа ми, Орлов по никакъв начин не изрази радостта си.

— Евгений Петрович — започнах аз, — спомням си как ти ми разказа, че някой си Тати имал дъщеря, не може ли да видя снимката й?

— Можеш, на гробището — сериозно отговори той. — Там има бюст над гроба й и портрет под едно стъкло. Интересува ли те?

— Много. А как изглеждаше тя? Чернокоса ли беше или русокоса?

— Нямам представа. Зная, че Тати често ходи на гроба й зная също, че там има бюст, но другото…

— А как ще намеря гроба й, гробището е голямо…

— Ще го намериш. Тръгваш по централната алея, вървиш до първия завой и после завиваш наляво, там някъде е, съвсем наблизо… Слушай, а защо те интересува това?

— Искам да се сприятеля с Тати — отвърнах аз.

— Сериозно ли говориш? — Орлов като че ли не повярва.

— Разбира се. Евгений Петрович, а възможно ли е да се настаня да живея някъде близо до него? Например да се нанеса в някоя от съседните къщи?

— Ти да не си полудяла? — засегна се той. — Знаеш ли какви са тези къщи? Мога да се опитам да те уредя там като прислужница, казват, че плащали прилично.

— Ами това не е лоша идея — отвърнах, след като помислих малко.

— Ти наистина си полудяла…

— Слушай, а къде е жена му?

— Те се разведоха още докато дъщеря му беше жива. Май че жена му си има друго семейство, не помня точно… мога да науча, ако това ти е нужно.

— Нужно ми е — въздъхнах аз. — И още как ми е нужно! Всичко, което засяга Тати…

— На твое място не бих се навирал между шамарите — отбеляза свадливо Орлов.

Разбира се, на него не му пукаше за мен, просто трепереше за кариерата си.

Сбогувахме се и аз отново се замислих. Щях да отида на гробището на сутринта, а в момента нищо не ми пречеше да се обадя на покойния Серьожа. Там почти веднага вдигнаха слушалката и един мъжки глас каза:

— Да.

— Серьожа ли е? — изчуруликах аз.

— Кой го търси? — попитаха в отговор и аз затворих слушалката. Едва ли момчетата на Монаха още тършуваха там, пък и дори да го правеха, изобщо не биваше да говорят по телефона, което означаваше, че в апартамента бяха пристигнали господата от милицията. Може би си струваше да им намекна кой е убиецът? Те имаха доста сметки за уреждане с Монаха. Не. Това беше твърде просто и не съдържаше нищо интересно за мен. И без това животът ми бе скучен и еднообразен и от време на време аз просто бях длъжна да си правя подаръци.

Докато си блъсках главата над това как да разнообразя живота си, Орлов се обади и започна без уговорки:

— Жена му е починала преди шест месеца от рак на гърлото. Тя има син от втория си брак. На седемнадесет години. Той интересува ли те?

— Ни най-малко — отвърнах и похвалих Евгений Петрович за оперативността.

Събудих се рано, едва изчаках да стане осем часът и поех към гробището. Сутринта беше прохладна, слънцето надничаше зад облаците някак боязливо, а вятърът бе неприятен.

Необходим ми бе близо час, за да се добера до гробището. Купих цветя от една продавачка до централните врати и тръгнах по алеята. Орлов бе прав: не беше трудно да се намери гробът, към който проявявах любопитство. Той беше обграден с яка метална ограда, макар това да бе забранено, покрай оградата имаше цветя в стъклени вази, които изглеждаха съвсем свежи, а това означаваше, че някой скоро бе посетил гроба. Бюстът беше от черен мрамор. Не зная дали изображението приличаше на покойната, тъй като Орлов не ми бе казал нищо за външността й, освен едно — че момичето е ходело на две плитки. Слава богу, там имаше и снимка. Седнах на пейката срещу нея и започнах да я разглеждам. Слабичко личице, светли коси, тъжни очи. По принцип, ако отслабнех малко и започнех да гледам тъжно… Разбира се, аз не бях на четиринадесет години и при всички случаи не приличах на момичето от снимката, но пък и то в момента щеше да е доста пораснало. Струваше си да опитам. Погледнах мраморната плочка… „На моята любима дъщеричка“, а по-нататък следваше трогателно четиристишие! Като цяло то ми хареса. Изглежда, дълбоко в душата си Тати беше сантиментален човек. Това ми вършеше много добра работа.

На връщане посетих гроба на мама, оставих цветята и постоях малко на зелената полянка. Слънцето надникна иззад облаците: времето май се оправяше.

Вкъщи ме очакваше изненада: Доктора се бе върнал, приготвяше обед в кухнята и упорито се държеше така, сякаш завчера между нас изобщо не бе станало нищо подобно на скандал.

— Откъде идваш? — попита нерешително той.

— От гробището.

— При майка си ли ходи?

— Аха — кимнах аз, за да не се впускам в подробности.

Доктора продължаваше да се суети в кухнята, криеше очи от мен и страдаше. Накрая не издържа и попита:

— Добре ли мина срещата?

— Прекрасно. Серьога Гьобелса почина.

— Как? — втрещи се Доктора и дори изтърва ножа.

— Според мен — от множество куршумени рани в областта на гърдите и главата… Докторе, седни, за бога. — Изплаших се от състоянието му и бързешком придърпах един стол към него. Той седна, премигна няколко пъти, втренчен в мен, а след това настървено започна да бърше стъклата на очилата си с кухненската кърпа.

— Ти ли?…

— Да не си мръднал, Докторе? — тежко въздъхнах аз и дори забелих очи. — За какъв дявол ми е да го убивам? Нямам никаква полза от това.

— Досещаш ли се кой го е убил?

— Разбира се. Саша Монаха. — Разказах му накратко за своето приключение.

— И какво ще стане сега? — полюбопитства нерешително той.

— Още не съм измислила. Виж какво, Докторе, аз вероятно ще се цаня за слугиня. — Той високо изхълца, вероятно от изненада, а аз побързах да му обясня: — Чуй ме, много ми се иска да се запозная с Тати, а за целта трябва по някакъв начин да се настаня близо до него в квартала му. Не ни е по джоба да си купим къща там, но Орлов ми подсказа идеята да стана прислужница на някой от новобогаташите.

— Орлов знае ли за твоите намерения?

— Разбира се.

— И той… той съгласен ли е с това, което си намислила?

— Не съм искала съгласието му. Днес ще трябва да пуснеш следната обява във вестника: „Квалифицирана прислужница…“ и други такива, може би някой ще клъвне.

— Варя — поклати глава той, — какви ги дрънкаш? Та ти не можеш да правиш нищо.

— Е, Докторе! — обидих се аз. — Все някак ще се справя с прахосмукачката…

— И нито една жена със здрав разум няма да те вземе за прислужница. Погледни се в огледалото. Прислужниците не изглеждат така.

— Аз ще имам изключително скромен вид. С тъмна престилка, със забрадка и със сведен поглед.

— Глупости! — отхвърли той намерението ми и започна да разглежда тавана, а аз — да чакам. — Добре — заяви след пет минути. — Ще се опитаме да решим тази задача по друг начин. Имам един познат, адвокат, който преди няколко години имаше проблеми. Ако не е забравил кой съм, няма да ми откаже съдействие. Той има къща някъде в този квартал.

Аз домъкнах телефона от антрето и го сложих пред Доктора. Той въздъхна още веднъж и набра номера. Познатият му се оказа благороден човек и не само че веднага си спомни кой е Доктора, но и тутакси се съгласи да помогне, а моят приятел му сервира следната тъжна история: сега се грижел за една пациентка, която имала нужда от почивка, но не било желателно да напуска града, затова й била необходима усамотена къща някъде в покрайнините, по-добре би било да е с градина, за срок от два месеца, цената била без значение. Естествено мястото трябвало да е тихо, а хората наоколо да не са любопитни. Адвокатът се замисли за малко.

— Мога да предложа една къща на улица „Пирогова“, това е близо до мен, собствениците й са мои клиенти, сега са в Испания и ще се върнат в края на август. Струва ми се, че няма да е трудно да се уговорим за всичко.

— Огромно благодаря — каза Доктора и дори сложи ръка на сърцето си, сякаш Валерий Василиевич, както се казваше адвокатът, можеше да го види.

— Ще ти се обадя утре към десет часа — обеща неговият познат. — Тогава всичко ще е ясно.

Доктора му благодари още веднъж и се сбогува с него, а след това се вторачи в мен.

— Ти си гений — заявих аз. — Улица „Пирогова“ е точно това, което ни трябва.

— Варя, ти си луда… Извинявай… Да допуснем, че ние ще живеем в един квартал с този мафиот. И какво от това? За два месеца може да не го срещнеш нито веднъж.

— Ще видим тази работа — не повярвах аз. — Няма начин главата ми да не роди нещо, най-важното е моето появяване там да не изглежда подозрително. Ти постъпи съвсем правилно, защото къщата на улица „Пирогова“ я предложи самият адвокат, а ние, тъй да се каже, изобщо не сме се натрапвали за съседи на мафиота.

— Варя, не разбирам какво си намислила… — поклати глава Доктора.

— Да се позабавляваме малко — отвърнах аз, поседях известно време, поклащайки крака и разглеждайки съсредоточено шарките на стената, след което попитах: — Докторе, нали играеш шах?

— Играя.

— Добре ли го играеш?

— Според мен — прилично.

— Ще ти се наложи да ме научиш на тази хитроумна игра.

— О, господи, Варя, как е възможно да се играе шах с теб?

— Виж какво, това е любимата игра на Тати. А аз зная само един ход — Е 2, Е 4. Помня още, че в шаха има кон и пешка, а също има цар и царица. И според мен това е всичко. Така че върви в магазина и купи един шах.

— Веднага ли? — изпъшка той.

— Желателно е веднага.

— Ще свърша с готвенето и ще ида — съгласи се Доктора.

Аз отказах да обядвам и това стресна Доктора.

— Какви са тези номера?

— Отслабвам.

— Ти ли? — учуди се той. — Моля те, кажи ми защо ти е да отслабваш?

— Имам доста закръглена физиономия.

— Ти имаш най-красивото личице на света.

— Може би, но то направо пращи от здраве, а ти би трябвало да се появиш на улица „Пирогова“ с пациентка, която има проблеми със здравето. Докторе, всичко трябва да бъде истинско, затова преминавам на салати като теб и, за бога, махни от хладилника всичко месно, защото волята ми е като пластилин.

След като обядвахме по възможно най-скромния начин, ние се заехме с шаха. Играта ме увлече и двамата останахме край масата до шест часа. Горе-долу по това време се обади Монаха.

— Здрасти! — мило каза той. В гласа му не се долавяше кой знае каква скръб от загубата на приятеля му, а по-скоро обратното. — Виждала ли си скоро Серьога?

— Защо? — зададох, на свой ред, въпрос аз.

— Убит е.

— Кога? — Сметнах за излишно да изобразявам учудване.

— Вчера, някъде около пет часа.

— Ужасно. — За всеки случай подсмръкнах.

— Ще ходиш ли на погребението? — попита той.

— За нищо на света. Не обичам погребенията. Пък и ние се познавахме само от няколко дни… Знае ли се нещо за този, който го е направил?

— Който го е убил ли? — уточни Саша.

— Да.

— Търсим го.

„Точно ти ще го намериш“, язвително си казах наум аз.

— Слушай, защо да не се срещнем и да не си поговорим?

— За какво? — Сега пък аз наострих уши.

— Ей така… все ще се намери за какво.

По всичко личеше, че Саша бе надушил нещо. Да не би момчетата му да ме бяха видели? Налагаше се да се срещна с него.

— Добре. Ела да ме вземеш след два часа, ще вечеряме заедно. — В този момент си спомних, че съм на диета и изругах наум.

Монаха се появи в нашия двор в седем и половина. Той царствено седеше зад волана на един „Форд“ с пет врати, който изглеждаше изключително внушително. Ако Саша се бе сетил и да измие гигантския си джип, колата му цена нямаше да има. Но въпреки хубавото време, тя беше толкова мръсна, че дори цветът й не можеше да се разпознае.

Саша натисна няколко пъти клаксона, а Доктора се разтревожи:

— Значи все пак ще идеш?

— Разбира се, този кучи син е заподозрял нещо и аз трябва да зная какво.

— Ако той е заподозрял нещо, значи във висша степен е неразумно да излизаш с него.

— В чантата си нося защитен спрей. — Доктора се подсмихна, а аз добавих: — Няма да чакам началото на военните действия, достатъчна е само една мисъл на Монаха, насочена срещу моята безопасност, и аз ще пусна в ход оръжието си.

Саша ме посрещна с ослепителна усмивка и дори не го домързя да излезе от колата, за да ми отвори вратата и да ме настани вътре по най-изискания начин. Не открих нито една злодейска мисъл в главата му.

След половин час ние вече седяхме в един ресторант на маса за двама. Саша продължаваше да се усмихва и да ме разглежда със задоволство. Аз полагах огромни старания, говорех мило и по всички възможни начини демонстрирах достойнствата на фигурата си. Той се отдаде на съзерцание, а мислите, които се рояха в съзнанието му, напълно съответстваха на ситуацията. Но някъде след около час той изведнъж попита:

— Отдавна ли не се бяхте виждали със Серьога?

— От два дни — отвърнах разсеяно, давайки му да разбере, че разговорът за убития не ме интересува особено.

— Той май каза, че вчера сте се канили да се срещнете.

— Да. В пет часа, но той не дойде — отвърнах и свалих усмивката от лицето си.

— А не трябваше ли ти да отидеш при него?

— Аз ли? — Изобразявайки бездна от недоумение, поклатих глава и се намусих: — Не, разбира се, от къде на къде?

И тъй, момчетата не бяха намерили пръстена в апартамента и Монаха съвсем логично беше стигнал до заключението, че аз бих могла да се озова там и да открия онова, което те бяха търсили толкова усърдно.

— Ужасна трагедия! — натъжих се отново. — Разбира се, ние съвсем слабо се познавахме, но това убийство направо ме извади от релсите.

Саша ме пронизваше с поглед и се опитваше да разчете нещо по лицето ми, но след малко се умори, изруга мръсно (наум), изрече цяла серия пожелания по мой адрес (също наум) и започна да гадае: ако все пак пръстенът е у мен, как ли бих могла да го използвам? Хвърлих едно око към ръката му — пръстенът липсваше от мястото си и очевидно събеседникът ми все пак имаше толкова акъл да не си купи нов. Навярно вече бе успял да подхвърли на определени места, че е изгубил ценната вещ, но не знае къде.

Саша наля шампанско, изпихме по още една чаша, а в това време той реши да подходи към въпроса по друг начин и подхвана:

— Страхотно изглеждаш! Този цвят много подхожда на лицето ти.

— Наистина ли? — зарадвах се аз.

— Естествено. И обиците много ти отиват… Те са ти подарък от Сергей, нали? Заедно ги избрахме…

„Ама че кучи син!“

— Хубави обички — съгласих се, мръщейки вежди, защото в края на краищата не беше прилично да се обсъждат чуждите подаръци.

— Не смяташ ли да заминаваш? — попита той.

— Сигурно ще се наложи — реших да го успокоя аз и много изразително въздъхнах. — Честно да ти кажа, никак не ми се иска. Но на мъжа ми му омръзна да живеем разделени.

— А той с какво се занимава?

— О, господи, какво те засяга това? По-добре ме покани на танц.

Той ме покани, аз се притиснах плътно до своя кавалер, надявайки се да насоча мислите му в нужната посока.

— Да идем у нас — прошепна той много прочувствено, а в отговор аз тъжно се усмихнах и поклатих глава.

„Продажна кучка“, отсъди Саша, усмихвайки ми се нежно, а аз побързах да добавя:

— Не днес. Трудно ще ми бъде да обясня на моя приятел дългото си отсъствие.

— Кой е този твой приятел?

— Е, сега, пак започваш с въпросите! — обидих се аз, в този момент музиката свърши и ние тръгнахме към масата си, а аз направих няколко крачки и едва не се препънах, защото на метри от себе си видях Ира — моята бивша приятелка и колежка от училището. Само това ми липсваше: сега щеше да ми налети с въпросите си и на мен щеше да ми се стъжни. За щастие Ира беше доста подпийнала, изглеждаше някак измъчена и остаряла и не успя да ме познае, само плъзна погледа си по лицето ми, задържа го върху роклята ми и премести натъжените си очи към Саша. Той приличаше на звезда от американското кино, а пък Ира се развличаше в компанията на две приятелки и един недорасляк от кавказки произход.

Въздъхнах с облекчение, но тревогата ми скоро се възобнови. Май че трябваше да бъда по-внимателна, докато се тътрех по тези бардаци, защото като нищо можех да попадна на познати. Досега просто бях имала късмет, но съдбата е капризна дама.

Успях да се удържа в ресторанта още около час. Бях като на тръни, хвърлях по един поглед към Ира и слушах Саша с половин ухо. Той живо се интересуваше от миналото ми: откъде съм, къде съм живяла, къде съм учила.

Ако се захванеше сериозно с особата ми, лъжите нямаше да ми помогнат, затова се придържах към истината: родила съм се в този град, после съм заминала за Москва, там съм се омъжила, а тук съм се върнала за кратко — да се видя с роднините и приятелите си. Кой знае защо, но Саша упорито не искаше да повярва на нито една моя дума и това дори ме оскърбяваше.

Ядосах се и най-неочаквано казах:

— Трябва да тръгвам.

Монаха малко се постъписа, защото допреди минута беше убеден, че ще завършим вечерта в леглото му, а изведнъж перспективите му вървяха към провал. Продължавайки да дърдори нещо за моята хубост, той ме поведе към колата, вероятно без окончателно да губи надежда. Не беше безопасно да пътувам с него, но не виждах друг изход.

— Какво става, а? — рязко попита той след малко.

Аз инатливо гледах през прозореца, цупех се и мълчах.

— Всичко е наред — измърморих злобно.

— Не говори глупости. Допреди малко се усмихваше, шегуваше се и изведнъж се сви на кълбо с иглите нагоре — точно като таралеж.

Замислих се за миг и отговорих, подбирайки думите си с видимо затруднение:

— Разбирам: загинал е твой приятел, разстроен си и затова се държиш, като че ли си следовател. Задаваш безкрайни въпроси: коя съм, каква съм… Принудена съм да те разочаровам: нищо не зная за убийството. От теб научих, че Серьожа е загинал. Ние не бяхме близки и той не е споделял с мен тайните си. Така че недей да се палиш толкова. И още нещо: не бих казала, че това беше най-приятната вечер в живота ми. А жалко.

Саша рязко намали скоростта, спря колата до тротоара и се обърна към мен:

— Варя… честна дума, дори не мислех, че…

Монаха не беше лош артист, той изигра тази сцена убедително и талантливо и ако не знаех мислите му, веднага щях да му повярвам и да се хвърля на врата му. Ех, какъв поглед, ех, каква въздишка, ех, каква стеснителна усмивка! На кого би му хрумнало, че е истински мерзавец? Вчера бе застрелял най-добрия си приятел, а днес беше много загрижен за това, че тази неприятна история можеше да излезе наяве.

Той протегна ръка, докосна рамото ми, а след това леко ме притегли към гърдите си.

— Извинявай — свеждайки очи, изчуруликах аз. — Стори ми се, че… просто… стана ми обидно, че изобщо не се интересуваш от мен. И тази неочаквана покана…

— Аз съм виновен — обнадежди се Саша.

„От какъв зор е станал бандит: ако играеше роли на романтични герои, цена нямаше да има.“

— Със Сергей сме приятели от детинство и в момента не съм много на себе си… но изобщо не съм искал да те обидя… — На това място той положи устни върху моите в целувка, а аз се устремих към любимия си. Лиричната сцена трая около десетина минути. Саша реши да я продължи в апартамента си, зарадван за пореден път, че жените са глупачки и че ако приложи умел подход и към мен, след половин час ще съм му разказала всичко. Обидното в случая беше, че той имаше право. Щях да му го разкажа като на поп, и на това отгоре щях да съм много щастлива, че съм го направила. Тази мисъл просто ми вдъхна нечовешки сили, отдръпнах се от него, извадих от чантата огледалцето си, разгледах прекрасните черти на лицето си и замислено казах:

— Ужасна трагедия. Знаеш ли защо го убиха?

— Не. Времената са такива, че не можеш да кажеш за какво биха убили и теб самия. — В този момент Саша си спомни, че уж е бизнесмен, и не съвсем на място добави:

— Бизнесът е опасно нещо.

— Чаках да ми се обадиш — тихо казах аз и прибрах огледалцето в чантата си. — След онази среща в бара. А се обади Серьожа. И аз реших, че… Разбира се, всичко това е страшно глупаво… — Поклатих глава и се зазяпах през прозореца. — Днес, когато ме покани на вечеря, помислих, че… Господи, защо в живота никога не става така, както ти искаш! — патетично завърших аз, гледайки Саша Монаха с надежда в очите.

„Тая бълнува — не без удоволствие констатира той наум. — Добре, скъпа, обичам те и прочее.“

Прегърна ме много нежно и отново започна да ме целува, като между другото фантазираше на глас:

— Търсих те. Това се оказа толкова трудно: никой нищо не знаеше за теб. И изведнъж се появи Сергей и каза: „Аз вечерях с нея вчера“ — и в този момент така се усмихна, че аз едва не припаднах.

„Сигурно по тази причина си пречукал приятелчето си“, клъвнах го на свой ред, естествено — мълчешком.

— Той ми даде да разбера, че вие с него… нали разбираш? Но аз все пак реших да ти се обадя. Може би не намерих нужните думи, но ти ми говореше толкова насмешливо, равнодушно…

— А после дълго плаках — прошепнах аз, направих опит да се разрева и изтърколих две сълзици по бузата си, но кой знае защо — само от едното око. Нормално ли беше това или с мен отново се случваше нещо необяснимо? Саша целуваше мократа ми буза и ние се преструвахме, че сме изпаднали в състояние на пълно блаженство — и той, и аз.

„Господи, каква мъка!“, мислеше си Саша.

„Почакай, скъпи, ще те развеселя“, мислех си аз.

Беше ми неудобно да седя, извита настрани, и се опитах да съкратя проточилата се сцена. Леко се отдръпнах, погледнах Саша в очите, опитвайки се да излъчвам вътрешна светлина, и казах:

— Сигурно изглеждам ужасно.

— Изглеждаш изумително! — Той съумя да произнесе тази глупава дума много прочувствено, за което му помогнаха опитът и познаването на женската психология. Но и аз не бях вчерашна.

— Просто ме успокояваш. Една разревана жена не може да изглежда изумително. — Двете пролети сълзи ми даваха право да твърдя, че съм и разревана, и нещастна.

— За мен ти винаги си прекрасна.

„Можеше да измислиш нещо по-оригинално.“

— Толкова се радвам, че си поговорихме…

„Аха, само че за какво беше всичко това?“, озадачихме се и двамата едновременно.

— Просто не можех да си намеря място.

— Аз също — похвали се Саша. — Пък и това убийство… — 1:0 в негова полза, защото отново много ловко върна разговора към темата, която го интересуваше: — Умът ми не го побира кой би могъл да извърши това.

„Тъй да бъде, получаваш утешителна награда.“

— Саша — въздъхнах с трагичен шепот и стиснах ръката му. — Трябва да ти кажа… нещата не стоят така…

— Знаеш ли нещо?

Колкото и талантлив да бе, Саша не издържа — репликата му не беше уместна, а погледът му бе твърде заинтригуван. Добре де, нали аз пък бях една влюбена глупачка със слаби рефлекси и не виждах нищо друго, освен божествените му очи!

— Саша — изправих се на седалката, защото вече бях получила бодежи отстрани, но не пуснах ръката му. — Серьожа беше… не много добър човек. Ужасно е, че ти говоря такива неща…

„Давай по същество, пиленце, така до утре няма да свършим“, помисли си Саша, но на глас каза:

— Какво имаш предвид?

— Аз не исках да се срещам с него и тогава… общо взето, започнаха да се случват неприятни неща — изчезна колата ми, после някой наби Доктора…

— Това кучето ти ли е? — мило се поинтересува Саша.

— Не, това е моят приятел — бързешком отвърнах аз, а той за пореден път отсъди: „Тая бълнува.“ — Моят приятел е лекар, но аз го наричам Доктора, което е разговорно от лекар и, разбира се, не е правилно, защото той не е доктор, а лекар.

„Тая ще ме побърка — натъжи се Саша. — Ти ми разкажи за Гьобелса, сладурче, а аз ще ти купя шоколад.“

— Набили са твоя приятел, така ли? — напомни ми Монаха, а аз кимнах:

— Да. И през цялото време Серьожа ми звънеше, говореше ми ужасни неща и казваше, че ако не се срещна с него, ще станат още по-лоши работи. Не знаех какво да правя, исках да се обадя в милицията, но Доктора каза, че няма смисъл. Това продължи доста време. Серьожа ту ме заплашваше, ту ме затрупваше с цветя. А после ми изпрати и тези обици.

„Най-сетне.“

— Донесоха ми ги заедно с един огромен букет, а след няколко минути се обади Сергей и заяви с абсолютно невъзможен тон, че трябва да отида при него. Реших, че така не може да продължава…

„Аха, грабнала си подаръка, сложила си го на ушите си и си хукнала презглава с вдигнати поли.“

— Излъгах те — казах с глас на обидено дете и изругах наум: „Нали сега съм фаталната жена, какви ги върша? Добре де, и така може.“ — Наистина трябваше да отида при него в пет часа.

— Видя ли нещо? — разбърза се той.

„Какъв нетърпелив младеж!“

— Не — изплашено отвърнах аз. — Пристигнах в пет. Позвъних два пъти. Никой не ми отвори. Много се зарадвах и хукнах към къщи.

— Без да влезеш в апартамента ли?

— Нямам ключ! — учудих се аз. — С него се уговорихме, че ще ме чака, защо ми е ключ?

— Да — съгласи се Саша. — И какво стана по-нататък?

— Нищо — разстроих се аз. — Той повече не се обади, а аз се зарадвах, че най-сетне ме е оставил на мира. И изведнъж ти… Как мислиш, трябва ли да отида в милицията?

— Не. — Саша трогателно ме притисна към гърдите си и аз отново бях принудена да заема неудобната поза. — Не искам никой да знае, че ти си била край дома му. Това може да се окаже опасно.

— Толкова се радвам, че се осмелих да ти разкажа това — мърках доволно.

— Правилно постъпи — съгласи се Саша. — Разказът ти не ме изненада особено — отбеляза натъжено след минута кавалерът ми. — И преди съм забелязвал разни неща при Серьога, изобщо той беше далеч от благородния герой, беше свикнал да постига своето с всякакви средства… А този твой доктор не би ли могъл да го… — изтърси Саша ценната си идея.

„Много си умен, няма що!“

— Какво говориш, Саша! — възкликнах аз. — Доктора не знаеше нищо — нито адреса, нито часа, в който щяхме да се срещнем…

— Изобщо нямам никаква представа кой би могъл да бъде — въздъхна той. — И все пак не бива да изваждаме твоя Доктор от сметката. Ако аз бях на негово място, като нищо щях да удуша мерзавеца, който те преследва.

— Но Доктора изобщо не е на твоето място — премигвайки два пъти, казах аз. — Ти не ме разбра, той е мой приятел…

— Е-е-е… — Саша се опита да изрази мисълта си по джентълменски, но от устата му не излезе нищо друго, освен блеене. — Че нали живеете заедно? — изстреля накрая.

— Да… — Отново премигнах и веднага се изчервих до ушите. — Боже мой, ти нищо не си разбрал… Доктора изобщо не е мой любовник, нали ти казах, той е лекар.

„Какво значение има?“, озадачи се Саша и избоботи:

— Мислех, че живеете заедно…

— Всъщност той има свой апартамент, но прекарва доста време при мен. Той е мой лекуващ лекар и смята, че все още трябва да бъда под наблюдение. Особено пролетно време, когато започват кризите.

„Каква ли болест има това пиленце?“

— За нещо сериозно ли става дума? — сепна се той.

— Получавам нервни сривове — отвърнах. — Преживях тежка душевна травма и до ден-днешен се нуждая от постоянно лечение. Доктора казва, че на практика съм здрава, но е по-добре да не рискувам.

„Тая е смахната — развесели се Саша. — Дявол да го вземе, как не се сетих веднага? Добре де, не се тръшка по земята и слава богу — хубава мадама е, пък и откачалките не са заразни.“

След като се успокои, той ме целуна с огромна страст. Аз постигнах своето и интересът на Саша към мен вече имаше ярко изразен физиологичен характер. Едва ли щеше да се хвърли още на заранта да разузнава коя съм и откъде съм. А ако — не дай си боже! — научеше, какво пък, нямаше нищо страшно, защото щях да му кажа: за мен писаха всички вестници, а вас, младежо, аз абсолютно съм ви забравила по простата причина, че дълго и упорито са ме удряли по главата.

— Сашенка — прошепнах, — трябва да се прибирам вкъщи.

— Вкъщи ли? — не разбра той.

— Да. Сега провеждам курс на лечение и не бива да закъснявам.

„Като нищо сам можеш да изперкаш с тези откачалки“, реши Саша и запали мотора, шепнейки ласкаво:

— Разбира се, скъпа.

9

В десет часа се обади приятелят на Доктора и каза, че нещата с къщата са уредени и можем да огледаме мястото. Доктора замина и се върна след два часа.

— Е, как е? — попитах.

— Би трябвало да ти хареса — сви рамене той. — Искат луди пари.

— Парите нямат значение — опитах се да го утеша. — Ако ни потрябват, веднага ще намерим.

— И все пак не разбирам много-много какво си намислила.

— Плановете са в процес на разработка — сериозно казах аз и полюбопитствах: — Кога можем да се преместим?

— Още днес.

— Значи трябва да си събираме багажа.

Приготовленията не отнеха много време. Оставих на Саша следното съобщение на телефонния секретар: „Сашенка, наложи ми се спешно да замина. Обичам те.“ Кратко и съдържателно. Сега нямах нужда от Монаха, нещо повече — той можеше да попречи на моя замисъл, а ако ми се удадеше да осъществя идеята си, можех да си спомня и за пръстена.

Натоварихме багажа в колата и се отправихме към новото си местожителство. Въпросният квартал ми направи благоприятно впечатление: навсякъде цареше чистота, уют и мирис на много пари. Разбира се, срещаха се и доста скромни къщи, само по на два етажа, с гаражи за две коли в приземните катове, с веранди, балкони и с розови храсти под прозорците, но имаше и дворци. Аз въртях глава наляво и надясно и възторжено сочех с пръст навън, опитвайки се да привлека вниманието на Доктора, но като че ли той нищо не виждаше. В отговор на моя възторг Доктора се мръщеше, тъй като чуждото богатство, кой знае защо, го дразнеше.

Още не бях успяла да се полюбувам до насита на местните забележителности, когато спряхме пред една метална врата. Къщата не се виждаше добре заради високата ограда.

— Тук ли сме? — попитах, а Доктора кимна в отговор.

След няколко минути вече се носех из временното ни жилище. Къщата не изглеждаше кой знае колко скромно, но не беше и дворец. Преброих осем стаи, пет помощни помещения (ателие, дрешник с пералня, два килера и котелно), а предназначението на още три от помещенията остана тайна за мен — това бяха две абсолютно празни стаи без прозорци и с големина по петнадесет на три метра (не ме домързя да ги измеря с крачки), и още една с натрупани вътре железарии. Нарекох помещението с железариите инквизиторска, а двете празни стаи — канцеларии. Фантазията ми предизвика прилив на отрицателни емоции у Доктора, между веждите му се врязаха бръчки, а обърнатият му към мен поглед стана загрижен.

След като свърших с огледа на къщата, изтичах в градината, но тя не ме порази с нищо — там растяха няколко плодни дръвчета, зелена трева и храсти покрай оградата. А самата ограда будеше респект, защото беше направена от тухлени стълбове и метални пръти, които се устремяваха към небето и много напомняха пики.

— Доста пари са хвърлени тук — кимнах аз и отидох да подреждам жилищното пространство, което беше с изглед към улицата.

Нашата къща бе обозначена с номер двадесет и седем и бе последна в редицата на улицата, която беше застроена от двете страни до номер двадесет и три, а нататък следваше кръстовище и къщи само от нечетната страна, след които имаше градини, тухлени гаражи и дере. Мястото беше тихо и като цяло ми хареса.

Оставаше да разбера на какво разстояние от къщата, която ме интересуваше, се намирах, тръгнах по пресечката и скоро с радост констатирах факта, че въпросната улица минаваше паралелно на онази, на която се бяхме заселили ние, а щом след десет минути се ориентирах в номерацията на къщите, направо пощурях от щастие, защото господин Петров, по прякор Тати, с когото мечтаех да осъществя запознанство, се оказа мой съсед, т.е. неговата частна собственост граничеше със собствеността, която временно ми бе предоставена, а тези две собствености бяха разделени от една съвсем прозрачна ограда. Подвиквайки от възторг, аз се прибрах вкъщи.

Доктора седеше на площадката пред входа и изглеждаше нещастен, което ме възмути, защото нещата се подреждаха повече от добре и киселата му физиономия предизвикваше протест у мен.

— Извадихме късмет — реших да го поободря аз. — Въпросният Тати ни е съсед. От нашата градина безпроблемно може да се попадне в неговата.

— Ти така и не ми каза защо ти е всичко това — изпъшка Доктора.

— Веднага щом го измисля, непременно ще ти разкажа — уверих го и отидох да си избирам стая.

Доктора тръгна след мен с лека въздишка. След като обсъдихме как да разпределим жилищната площ, ние се настанихме в две от стаите, които имаха обща баня помежду си, а тази, която си избрах аз, беше с излаз към верандата. Останалите помещения не ни трябваха, ние затворихме плътно вратите им и решихме да забравим за тях.

Следващият ден не донесе нищо особено в живота ни. Аз се занимавах предимно с това да отслабвам, поглеждах се през час-два в огледалото и постоянно установявах, че физиономията ми продължава да пращи от здраве. Бях принудена напълно да се откажа от храната и да наблегна на чая. След три дни се появи някакъв намек за отслабване и болезненост — по-скоро заради гладнишкия блясък в очите ми, но това беше по-добре, отколкото нищо, и аз се заех с гардероба си: в него се появиха тесни панталонки, трикотажни блузки по тялото и обикновени полички, които едва покриваха задника ми. Никакъв грим и конска опашка на тила (въпреки всичко, не посмях да си сплета две плитки). От фаталната жена не остана нищо, което означаваше, че вече можех смело да се промуша през оградата.

Но нямаше как да се провра просто ей така, затова Доктора отиде на пазара и донесе оттам едно коте — съвършено черно и с изумително големи уши. Докато го вадеше от чантата, той заяви:

— Ето, новият квартирант пристигна.

Котето стана Квартиранта, а впоследствие името му бе съкратено на Кварт или Кварти. Разчитах именно на него, за да попадна на вражеската територия.

Следващите два дни преминаха в разузнаване. Аз лежах на тревата с бинокъл в ръце и наблюдавах съседната къща, по-точно — двора й, защото къщата почти не се виждаше. Старанията и търпението ми бяха възнаградени: веднъж видях един младеж с охранена мутра, който пикаеше под ябълково дърво и весело си подсвиркваше, после го съзрях да играе волейбол в компанията на други младежи, които също имаха охранени мутри, а на два пъти зърнах мъж на средна възраст да се разхожда с един доберман. Всъщност доберманът никога не тичаше сам из градината и това ми вдъхваше известни надежди.

В едно прекрасно утро, след като си поговорих малко с Господа (говорех предимно аз, но към края на петата минута ми се стори, че Господ съвсем ясно изрече: „Давай!“), аз решително поех към оградата, мушнала Кварт в джоба на жълтия си сукман. На главата си бях нахлупила сламена шапка, та двете ми нахални плитки да не бодат чак толкова очите, кльощавината и нездравият, по-точно — гладнишки блясък в очите ми намекваха за скрита в дълбините на моя организъм тежка болест.

Опряла нос в оградата, аз понаблюдавах известно време вражеската градина и след като се убедих, че е пуста, се опитах да се промуша между прътите. Ненапразно бях гладувала и това ми се удаде, само че възникна проблем с главата ми — разбира се, свалих шапката, но се изплаших, че ако продължа да стоя в много неприятната поза, която бях заела, можех да се лиша от ушите си.

Ушите ми си останаха на мястото, а аз се озовах на вражеска територия. Огледах я още веднъж и пуснах котето. Според замисъла ми то трябваше весело да заподскача към къщата, в която живееше Тати, а аз да тичам след него и да подвиквам високо: „Кварт!“ и „Пис-пис!“

Но въпреки моя замисъл, подлото животно веднага хукна обратно към нашата градина.

— Ела тук! — ядосах се аз и започнах да примамвам котето със зловещ шепот: — Пис-пис. Веднага ела тук!

След като отскочи на около метър от оградата, котето седна, пооблиза лапата си, измяука високо и замря, примижавайки срещу слънцето с жълтите си очички.

Не можех да рискувам втори път ушите си, затова промуших ръката и рамото си между прътите и преминах към жален шепот, опитвайки се да привлека вниманието на котето. Наложи ми се да държа главата си обърната едва ли не под ъгъл от 180 градуса, затова не можех да видя какво върши животното от другата страна. Както стана ясно, животното не правеше нищо, а продължаваше да си седи по същия начин, наблюдавайки ме с известно недоумение.

— По дяволите! — изругах и запълзях да го хвана.

Щом ме дочака да се озова до него с почервеняло от гняв и купища неизречени претенции лице, подлият котак направи три скока и се оказа от другата страна на оградата. Втурнах се подире му, страхувайки се, че той като нищо ще вземе някакво друго решение и аз тъй и ще си умра, без да осъществя замисъла си.

Котето се отдалечи на бегом на няколко метра от оградата и легна в тревата. Тропнах с крак в желанието си да го изплаша и да го накарам да продължи да тича нататък, но то се обиди и се обърна. В този момент клоните на съседните храсти се разтвориха и аз видях младежа с охраненото лице, облечен с карирана риза.

— Какво правиш тук? — попита той.

— Здравейте! — пребледнях аз. — Котето ми избяга, а пък зная, че вие имате куче…

— Ти да не си съседката ни? — изсумтя младежът.

— Да — ободрих се аз. — Живея в тази къща. Моля ви, не пускайте кучето, сега ще намеря котето си, то не е отишло далеч, съвсем мъничко е още.

— Какво е на цвят?

— Черно. — Застанах на колене и започнах жално да викам: — Пис-пис.

— Мяу — отвърна Кварт, а младежът се закова на място и наостри уши.

— Мяучи някъде.

— То е тук, тук е — уверих го аз, отдалечавайки се пълзешком от мястото, на което се дислоцира животното. Котакът радостно подскочи след мен. — Ама че си мерзавец! — изсъсках. — Би трябвало да те търсим поне още половин час.

В този момент откъм къщата се разнесе лай и котето хукна към храстите.

— Кучето! — изплаших се аз. — Ще го разкъса.

— Няма да го пипне — поклати глава младежът, между клоните се мерна фигура на човек, а към нас се понесе забелязаният от мен преди време доберман. Сметнах за излишно да пищя, но сграбчих младежа за ръката и се притиснах към рамото му. — Кротко, Дяволе! — каза той. Доберманът ме гледаше със злобните си очички, а аз от сърце и душа му пожелах наум: „Да пукнеш дано, изчадие адово!“ Песът помръдна уши, жално изскимтя и тръгна назад, а младежът се учуди: — Какво ти става, глупако?

В разгара на тази сцена до оградата се появи един мъж — беше на около шестдесет години, среден на ръст, мършав, с обикновено, незапомнящо се лице и почти плешив. Беше облечен с дънки и светла риза, а в ръцете си държеше пръчка, от което можеше да се предположи, че си играеше с кучето.

— Здравейте! — кимнах аз, все още вкопчена в младежа, той леко се поотдръпна от мен, а доберманът се скри зад краката на своя появил се стопанин и току поглеждаше към мен оттам.

— Съседката — с леко смущение започна да обяснява младежът. — Казва, че котето й е избягало тук. А в това време дотърча Дявола.

Сякаш в потвърждение на тези думи котето измяука отнякъде, Дявола хукна в тази посока, но плешивият тип заповяда:

— Седни! — И кучето замря на място.

Аз бях доста заинтригувана от поведението му. Ами ако у мен се бе появил още един талант и сега разполагах с дарбата да внушавам? Почти бях на път да проверя това, хвърляйки едно око към младежа, но размислих: ако и той започнеше да скимти след добермана, тогава нашата дружба с Плешивия надали щеше да се осъществи.

Чичкото ме разглеждаше, а аз свенливо се усмихнах и помолих:

— Извинявайте, че влязох при вас… тъй де, през оградата… Видях, че имате куче и се изплаших.

— Ами ако Дявола тичаше без надзор и те беше ухапал? — засмя се стопанинът, а аз свих рамене.

— Мислех, че Кварти е тук, наблизо, и не е успял да влезе навътре. Той е мъничък.

— Ваня, прибери кучето! — кимна Плешивия към младежа.

Онзи хвана добермана за нашийника и го поведе към къщата, а аз вдигнах шапката си от земята и започнах нежно да подвиквам:

— Кварт, Кварт.

Очевидно котакът беше много сърдит, защото не пожела да се отзове.

Ние усърдно го търсихме в продължение на близо петнадесет минути. Ваня се върна и започна да пълзи по земята заедно с мен. И точно той намери котето. То кротко дремеше, излегнато в тревата.

— Ето го — зарадва се Ваня и го сграбчи с огромното си ръчище. — Лежи си тука… Ще останеш без опашка, глупчо, ако се пъхаш, където не трябва.

Тези думи стреснаха котето и то започна страховито да мяучи.

— Не бой се, миличко — взех да се лигавя аз, гушнах котето и веднага добавих забързано: — Благодаря, извинявайте много, ще трябва да преградим плета отдолу, за да не се промушва… — След като казах всичко това, сложих котето в джоба си и се наканих да се провра между прътите, мислейки си съкрушено: „Този път със сигурност ще се заклещя.“ Възползвайки се от моето колебание, котето се измъкна от джоба ми, пльосна се на земята, аз възкликнах, а то се шмугна в храстите. Ваня и Плешивия дружно се разсмяха.

След това ние още около пет минути търсихме котака, намерихме го и бъбрейки, поехме към дървената портичка, защото преценихме, че този път е за предпочитане.

От време на време Ваня ме поглеждаше с възхищение, макар да не обичаше кльощави момичета, но след като мислено ми прибави десет килограма, реши, че с тях цена нямаше да имам и започна да гадае на колко ли съм години. На вид е съвсем като хлапачка, мислеше си той, гони някакво коте, но пък я какво тяло има — всяка жена би й завидяла, макар че сега не можеш да ги разбереш — понякога и хлапачките приличат на кобили.

„Абе връстници сме бе, глупако“, мислено му отвърнах аз, а той като че ли помръдна уши.

Плешивия вървеше от лявата ми страна и любезно ми говореше, но мислеше за друго. Засега не можех да се ориентирам в мислите му и те дори ми се сториха безинтересни. Стигнахме до дървената портичка, аз още веднъж се извиних, казах „Благодаря“ и „Довиждане“, Плешивия също каза „Довиждане“, а Ваня закачливо ми намигна.

На другия ден отидох да се попека на слънце в градината, банският ми костюм беше повече от скромен, лежах на едно одеяло близо до оградата, закачах котето с една тревичка, а пред мен беше шахматната дъска с подредените върху нея фигури.

Първо се появи доберманът, подскочи към оградата, погледна ме, но не посмя да ме залае. Аз му се изплезих и се обърнах. След добермана дойде и Ваня.

— Здрасти! — каза усмихнато.

— Здравей! — отвърнах аз и се понадигнах.

— Печеш ли се?

— Да… времето е хубаво.

— Как е твоят звяр? — попита той и посочи с глава котето.

— Благодаря, добре е.

— Аха… — Младежът не знаеше какво друго да каже и съсредоточи вниманието си върху мен.

„Банският й е боклук — реши той. — Такива не носят дори по селата. А циците й… си ги бива…“ Въздъхна с копнеж.

„И това изобщо не е чудо на природата — прихнах наум аз. — А последно постижение на пластичната хирургия. Но няма смисъл да се звериш, не съм се старала заради теб.“

— Играеш ли шах? — сети се да попита той.

— Да. Само че няма с кого. Сама не ми е интересно. А ти играеш ли?

— Тцъ. Предпочитам да играя на 21.

— Жалко…

Младежът седна от другата страна на оградата заедно с шашнатия доберман и започна да се чуди какво ли по така би могъл още да ми каже.

— Това баща ти ли беше? — попитах аз в желанието си да поддържам разговора.

— Владимир Иванович ли? Тцъ. Аз работя тук. Охранител съм. Къщата е богата… — неопределено отбеляза той.

— А ти със старите си ли живееш?

— Тази къща не е наша, дойдохме тук на почивка.

— Ясно. Отдалеч ли сте?

„Изчезни, досадо!“, помислих си, прехвърляйки наум какво да му отговоря.

— Ваня! — кресна някой от къщата, сякаш беше прочел мислите ми. Младежът стана.

— Викат ме… Ще се видим… До скоро.

— До скоро — видимо натъжена кимнах аз.

Младежът изчезна, а след него изчезна и доберманът, като преди това ми метна един поглед и жално изквича.

Вечерта взех една пазарска чанта, прокраднах се до съседната улица и се сдобих с възможността да наблюдавам отпътуването на един почетен ескорт от два черни мерцедеса и едно волво, които поеха в редичка от площадката пред входната врата на къщата, върху която бях съсредоточила вниманието си. Щорите бяха спуснати и тя изглеждаше като необитаема.

„Къде ги понесе неволята? — разстроих се аз. — Ами моите планове…“

Тъй като беше неразумно да се мотая по съседната улица, защото си имах своя и трябваше да се движа по нея, без да предизвиквам подозрения, аз отново се настаних в градината. Лежах там три дни в пълна самота, ако не се брои котакът. В градината на съседите ми не се появи никой, вярно, сред храстите се мерна доберманът, но той тъй и не дръзна да се приближи до оградата. Като цяло между нас с него се оформиха добри отношения.

Аз скучаех и проклинах съдбата. На четвъртия ден късметът ми се усмихна. Щом чух стъпки от другата страна на оградата, започнах жално да подвиквам: „Кварт, Кварт!“, като преди точа предвидливо мушнах котака в една кошница с капак, а пък нея скрих в храстите, и видях самия Владимир Иванович. Той се усмихна и попита:

— Какво, пак ли се е изгубил?

— Пак! — разперих ръце аз.

— Да не би да е прескочил при нас?

— Ами че аз закрих дупките с дъска…

— Би могъл да се промуши по-нататък — засмя се Владимир Иванович. — Оградата е голяма. — И извика: — Пис-пис!

Подложеният на тормоз в кошницата котак не пожела да се отзове. Ние го потърсихме известно време, сетне аз освободих животното и радостно извиках:

— Намерих го. — И за доказателство го показах. — Истинска мъка е да се занимаваш с него — оплаках се. — Като живак е.

— Всички малки животни не се спират на едно място — кимна Владимир Иванович и в този момент забеляза моя шах. — С котарака ли играеш?

— Няма с кого другиго — отвърнах. — Тук не познавам никого, а Леонид Андреевич няма време.

— Той роднина ли ти е?

— Всъщност не, но е добър приятел на родителите ми.

— Значи тук си на гости, така ли?

— Укрепвам здравето си — засмях се аз.

— Това е добре. Я вземи шаха и ела при мен, ще поиграем.

— Наистина ли?

— Разбира се. Да вървим…

Престорих се на притеснена:

— Почакайте малко, само да попитам Леонид Андреевич. — И се спуснах на бегом към къщата. Доктора четеше вестник на верандата. — Дръж котака! — извиках. — Гепих го…

— Кого? — шашардиса се той.

— Тати… По дяволите, къде са чехлите ми?

— Варвара, чехлите са на краката ти.

— Аха… — Втурнах се презглава от верандата към градината, но след малко тръгнах спокойно, а когато стигнах до оградата, вече бях с кисела физиономия.

— Не те ли пусна? — подсмихна се Владимир Иванович.

— Леонид Андреевич каза, че не е хубаво да преча на хората.

— Че ти няма да ми пречиш. Аз също си почивам и укрепвам здравето си. Така че — да вървим!

— Да взема ли шаха? — засуетих се отново.

— Недей, аз имам. Иди до портичката, ще ти отворя.

— По-добре да мина през оградата — издърдорих. — По-бързо ще стане.

Този път дори и не помислих за ушите си, а след минута, стоях до моя нов приятел, който се усмихна и ние тръгнахме към дома му.

Къщата се оказа двуетажен урод, изграден от червени тухли, с отразяващи стъкла на прозорците на първия етаж и с огромна открита веранда, от която се излизаше на двора. На нея имаше стругована маса и плетени фотьойли, а върху остъклената й част тихо работеше климатик. Същински земен рай и това си е! Тъй като можеше да се предположи, че къщата, в която живея, не беше с нищо по-лоша от тази, аз не започнах да блещя наоколо очи от почуда, а преливаща от щастие, погледнах Владимир Иванович и попитах:

— Тук ли ще седнем?

— Разбира се. Винаги е по-приятно на чист въздух. Как мислиш?

В този момент забелязах един едър младеж, който ме наблюдаваше много проницателно, Владимир Иванович го извика и му нареди да донесе шаха. Той го донесе и незабавно се оттегли, а ние седнахме да играем.

Първия път трябваше да спечеля, та на чичкото да му стане интересно, и аз бързичко мобилизирах всичките си сили. Занареждах фигурките, докато чичкото ме гледаше лениво, и общо взето — убиваше времето си. Стиснах в ръцете си две пешки и ги протегнах.

— Лявата — кимна той. Падна ми се да играя с черните фигури.

Изглежда, Владимир Иванович беше добър шахматист, защото направо се измъчих с него. Имаше и едно хубаво нещо — обичаше продължително да мисли. Втренчваше се в дъската, подпрял бузата си с длан, и сякаш спеше. Спечелих първата партия. Изпищях от възторг и плеснах с ръце, а след това, разбира се, се засрамих и казах:

— Извинете.

— Браво! — поклати глава той. — Имаш талант.

— Ще изиграем ли още една? — зарадвах се.

— Хайде!

Подредих бързо фигурите. Играхме втората партия дълго и след изтощителна борба спечели Владимир Иванович.

— Трета за победител? — предложих аз.

— Хайде! Само че първо ще пием чай… Бива си те, Варвара.

Аз засиях като тулски самовар и ние отидохме в кухнята да пием чай. Известното безредие там подсказваше, че в къщата по-скоро няма жена. Точно така се и оказа: всъщност жена имаше — една, която идваше да чисти три пъти в седмицата, но пък за сметка на това из стаите се мотаеха двама охранители — проницателният от верандата и още един, когото не видях, а само чух.

Владимир Иванович сложи чайника на печката, а аз се настаних зад голямата маса, подвила крака на стола, сякаш това беше съвсем естествено. Изобщо усилено изобразявах поотхвръкнало чадо, чието детство малко се е проточило.

— Кой те е учил да играеш? — попита Владимир Иванович.

— Татко — малко натъжено отвърнах аз. — Само че татко умря, а Леонид Андреевич не обича да играе шах и рядко го прави. А пък аз не обичам да гледам телевизия. И общо взето, или чета, или играя сама със себе си.

— Значи си почиваш? Май че още не е време за ваканцията…

„Да не би да си мисли, че съм още ученичка?“ Това ме изненада. Чаят беше благоуханен, с листа от боровинки, и сладкото също беше от боровинки. Изядох цяла купичка, а после се изчервих.

— Не се притеснявай — усмихна се Владимир Иванович. — Слава богу, сладко има.

Върнахме се на верандата и продължихме битката. Владимир Иванович се мръщеше, а аз се чудех как би било по-добре: да спечеля или да загубя и в края на краищата спечелих.

— Браво! — поклати глава той. — Честно казано, не очаквах.

— Трудно се печели с вас — похвалих го аз в отговор, прибирайки фигурките.

— Хайде и утре да играем — предложи той. — Сутринта съм свободен, към десет часа, съгласна ли си? Или за теб е рано?

— Не, аз ставам в седем. Дали да не ви оставя телефонния си номер, обадете ми се и аз ще дойда, защото, току-виж, изведнъж плановете ви се променили.

Владимир Иванович си записа номера и ме изпрати до портичката.

— Тук наоколо живеят много младежи — каза той. — Сприятелихте ли се с някого?

— Не — свих рамене аз, свеждайки измъчен поглед. — Леонид Андреевич не ми разрешава да излизам сама. Почивам си в градината с Кварт.

— С кого?

— Така се казва котето.

— Кварт… Смешно име.

Сбогувахме се, аз тръгнах по улицата, обърнах се и му махнах с ръка, в отговор Владимир Иванович също ми махна, аз ускорих крачка и след две минути свърнах към моята къща.

Доктора лежеше в хамака, но когато ме видя, стана и влезе в къщата.

— И какво? — попита неуверено.

— Май че всичко е наред — кимнах аз. — Играхме шах. Той си мисли, че съм дошла тук на гости да си почивам.

Доктора изпи един сок, повъртя чашата в ръката си и предпазливо попита:

— Тъй и не ми каза какво си намислила.

— Да се внедря в организацията им и да я разруша отвътре — дълбокомислено заявих аз.

— Но този човек не е виновен за онова, което се е случило с теб…

— Докторе, аз се боря с цялата престъпност, а не с един конкретен човек…

— Разбира се — кимна той. — Просто се тревожа… Това е много опасно и…

— Ние сме в пълна безопасност — убедих го. — Нали знаеш, че той още няма да е успял сериозно да заподозре нещо, а аз вече ще съм го засякла. И ние ще изчезнем.

— Трябва да се обадиш на Орлов — съвсем не на място се сети Доктора.

— Не трябва. Орлов не знае къде сме и това е много добре. Сега най-важното е да бъдем предпазливи. В името на нашата безопасност — добавих.

Доктора помисли малко и кимна. Той съвсем истински вярваше в справедливостта и прочее глупости и трябваше да се съобразявам с това. Ако му кажех истината, тя като нищо можеше да го разстрои, а аз не исках да разстройвам Доктора, защото нямах по-близък човек от него в целия свят.

На сутринта Владимир Иванович ми се обади точно в десет часа.

— Варя ли е? Имаш ли нещо против да изиграем един шах?

— С удоволствие — зарадвах се аз. — Ей сега ще дотичам, само не пускайте кучето.

След пет минути вече се провирах между прътите на оградата, а както стана ясно по-късно, Владимир Иванович стоял и ме чакал до портичката. Та затова не се срещнахме веднага. Аз се качих на верандата и извиках:

— Владимир Иванович. — Вратата се отвори, а пред светлия ми взор се възправиха двама охранители. Това, че бяха охранители, се виждаше от пръв поглед, защото с такава външност не можеха да бъдат никакви други.

Бяха с еднакъв ръст, широкоплещести, в еднакви костюми и с еднакви тъмни очила. Първият беше рус, а много късата му коса, също като пухче на пиле, блестеше на слънцето. Лицето му беше строго, а гарнирано с тъмните очила, приличаше на истинска гранитна маска. Вторият беше кестеняв и също късо подстриган, а двудневна, черна до синкави оттенъци четина красеше едрата му челюст. Доста големите му по рождение устни бяха така стиснати, че изглеждаха тънки като струна. И двамата бяха обладани от една и съща мисъл, която издаваше известно объркване.

— Здравейте! — казах високо. — Владимир Иванович не е ли вкъщи?

— Вкъщи е — отвърна самият той през смях, доближавайки се зад мен.

— Ще играем ли? — попитах.

— Разбира се.

Докато ние се настанявахме край масата, момчетата изчезнаха.

— Това ваши гости ли са? — полюбопитствах аз. — Може би моментът не е подходящ?

— Подходящ е. Тази сутрин станах много рано и се подготвих за турнира, едва дочаках да стане десет часът, за да ти се обадя.

— Да бяхте звъннали по-рано — натъжих се аз. — Нали ви казах, че ставам още в зори.

— Не ми беше удобно.

Започнахме да играем партията си. След упорита борба победата удържах аз.

— Гледай ти! — поклати глава Владимир Иванович. — Варвара, да не би случайно да си шампионка по шах?

— Не — отвърнах тъжно. — Просто имам много свободно време. Тренирам.

Той загуби и втората партия. Плесна с ръце по бедрата си и се разсмя.

— Ще играем ли? — попитах с надежда.

— Разбира се — кимна той и подвикна високо: — Резо…

На верандата тутакси се появи кестенявият младеж с двудневната четина, а Владимир Иванович му направи жест да се приближи:

— Виж какво прави с мен това момиче…

Резо взе един стол, седна с лице към облегалката му, облакъти се на нея и замря. „Май че това момче е останало без език покрай службата си“, помислих си аз, той ме погледна и бързешком отмести очи.

След малко Резо свали очилата си и повече не вдигна поглед към мен, ала поглъщаше с очи дъската.

— Е, какво ще кажеш? — попита го Владимир Иванович и те започнаха да обсъждат играта.

— Не е честно двама срещу един — засмях се аз и малко след това естествено загубих.

— Добре де, наистина не е честно — каза Тати. — Ще смятаме победата за недействителна.

По време на следващата партия Резо седеше като препариран и следеше моите ходове. Владимир Иванович загуби.

— Ама че работа… Резо, играй ти.

— Какво говорите, Владимир Иванович, че аз играя по-лошо от вас.

— Не се прави на скромен! — сряза го той и ние с Резо започнахме да играем. Партията беше рекордно кратка и естествено — той загуби.

Аз направо сияех от щастие, Владимир Иванович се изсмя, а Резо разлепи устни, което би трябвало да мине за усмивка.

Поговорихме си малко за шаха, а след половин час аз се преместих на собствена територия с обещанието, че утре ще дам на Владимир Иванович възможност за реванш.

На другия ден и тримата се настанихме на верандата. Резо се блещеше срещу шахматната дъска и от време на време нечленоразделно мучеше. Този път ужасно не ми вървеше и аз не успях да спечеля нито една партия. Щом видя, че късметът напълно ми е изневерил, Владимир Иванович започна да хитрува, но аз го възпрях:

— Така не е честно, нарочно ми отстъпвате.

— Просто малко се поуморих — започна да се оправдава той, но въпреки това спечели.

Отидохме в кухнята да пием чай и аз се заех да поровя в чуждите мозъци. Както и преди, у Резо не се срещаха никакви мисли, в смисъл че по принцип той, разбира се, имаше такива, но те бяха крайно неинтересни: например, докато пиеше чай, мислеше как би протекла партията, ако аз не бях жертвала коня си, и разни други глупости от този сорт; а Владимир Иванович мислеше за мен и много искаше да научи някои неща, но през този ден не се осмели да ми задава въпроси.

Откровеният разговор се състоя само след една седмица, а дотогава ние редовно и с променлив успех играехме шах. Този път Резо го нямаше и аз, уж между другото, попитах:

— А къде е Ваня? — И се изчервих.

— Ваня ли? — вдигна глава Владимир Иванович, сякаш се мъчеше да си спомни за кого точно говоря. — Има си работа момчето. Какво, да не би да ти е харесал? — Аз свих рамене и отместих поглед. — Откъде си? — попита Тати.

— Общо взето, израснала съм в този град, просто три години живях на друго място, а Леонид Андреевич има приятели в този квартал — вашите съседи, сега те са в чужбина и ни разрешиха да поживеем в къщата им.

— Почакай — понавъси се моят нов приятел. — А родителите ти къде са?

— Нямам родители. И роднини — също. Имам само Леонид Андреевич, той е приятел на семейството ни, но не може непрекъснато да ме държи… Изобщо в момента съм във ваканция.

— А къде учиш?

— Не уча… аз… — На това място изобразих смущение и изрекох бързешком: — Струва ми се, че Леонид Андреевич ме вика. — И забързах към заветната ограда.

Владимир Иванович беше озадачен и дори заинтригуван. Затова на другия ден, веднага след като седнахме да играем шах, той започна с въпросите:

— Варя, я ми кажи защо живееш като затворник. Ти си младо и хубаво момиче, а май нямаш приятели, освен твоя Леонид Андреевич, странно е някак си.

Аз свих рамене:

— Така се случи.

— А какво се е случило? — сепна се той.

— Всичко. Извинете ме, но не ми се говори за това, по-добре да поиграем шах.

Оттук нататък мислите му постоянно се връщаха към моята особа, а любопитството просто го раздираше. Аз обмислях как да задълбоча приятелството си с Владимир Иванович, защото шахът, разбира се, беше хубав повод за запознанство, но в моя случай трябваше и още нещо.

Дните минаваха и нищо интересно не се случваше. Тъй като разбрах, че няма да дочакам помощ от съдбата, реших да изкова щастието си със свои ръце — мислех си например, че щеше да е чудесно, ако можех да спася Владимир Иванович от някакви врагове. Той сигурно имаше такива. Нямаше да е зле, да речем, да го прикрия със собствените си гърди. След като поразсъждавах още малко върху тази възможност, аз се усъмних: дали идеята беше чак толкова добра — ами ако изведнъж някой умник вземеше, че ме гръмнеше от престараване? Все пак бях младо момиче, пък и нали имах мисия на земята… Може и да не беше мисия, но все едно — на мен ми бе интересно и не бързах да умирам. Главата ми не раждаше нищо по-умно и аз започнах да се опасявам, че отношенията ни с моя съсед тъй и ще си останат на мъртвата точка — ще си играем шах и от време на време ще си разменяме по някоя дума. Подобна перспектива направо ме хвърляше в униние, аз изгубих апетит, отслабнах и заприличах на един наистина много болен човек. Доктора се мръщеше и стоеше нащрек.

— Не разбирам какво искаш да постигнеш?

— Искам да станем приятели с него, ако това не се случи, целият ми план ще иде по дяволите — ядосвах се аз.

— Ако умреш от глад, това едва ли ще ти помогне да постигнеш целта си.

Лесно му беше на Доктора да разсъждава: седеше си по цял ден на верандата и четеше вестници, докато аз бях потънала в грижи.

Изобщо с всеки изминал ден все повече и повече отслабвах и ставах все по-загадъчна. Владимир Иванович се опита да събере сведения за мен, но не успя да открие нищо съществено, а впрочем — не се и постара особено. Шахът вече ужасно ми беше омръзнал, дразнех се и постоянно печелех от яд.

В разгара на една от битките ни на верандата изневиделица се появи един чичко с дънков костюм. Ако трябва да бъда точна, първо се появи не той, а охранителят му — същият онзи рус младеж, който ме посрещна първия път на същата тази веранда заедно с Резо. Казваше се Толя. Той много предпазливо се приближи на пръсти, доколкото телосложението му позволяваше това, и тихо зашепна нещо в ухото на Владимир Иванович. Естествено аз не се заслушах и дори не им обърнах никакво внимание. Впрочем Резо, който, както обикновено, седеше на стола с лице към облегалката и следеше играта, също не трепна.

Владимир Иванович изслуша съобщението, кимна, Толя се оттегли, а моят съперник се съсредоточи върху шаха. Някъде след около двадесетина минути отново се появи Толя, но този път не прошепна нищо, а просто влезе в полезрението на Владимир Иванович и когато той му обърна внимание, кимна.

Чак тогава вратата се отвори и на верандата се възправи дънковият мъж. Беше висок, слаб и кой знае защо — докарваше го на каубой: липсваха му само една широкопола шапка и ботуши с шпори. Владимир Иванович протегна ръка, те се здрависаха, а моят съсед и благодетел каза:

— Погледни, Андрей, какво прави с мен това момиченце.

— Да не би да губиш! — възкликна онзи. — Това не може да бъде.

— Може — и още как!

Резо бързешком стана и отстъпи стола си на новодошлия, но не си тръгна, а се курдиса зад гърба на Владимир Иванович и продължи да наблюдава играта.

Андрей се настани на стола и започна да си дава вид, че играта много го интересува. Но всъщност всичко, което в този момент ставаше на верандата, му беше дълбоко безразлично. Впрочем не. Владимир Иванович не му беше безразличен. След няколко минути аз едва не извиках от възторг: въжделеният случай най-сетне ми бе предоставен, този случай седеше вляво от мен в дънков костюм и скърцаше със зъби.

След около петнадесетина минути ние завършихме партията си, спечели Владимир Иванович, ала за целта му се наложи да се поизпоти. Стиснахме си ръцете и аз се наканих да си вървя вкъщи. Но Владимир Иванович ме прегърна през раменете и ме поведе към кухнята, прегърна и дънковия мъж и започна да го потупва по гърба — съдейки по поведението им, те бяха стари приятели или по-точно — минаваха за такива.

— Нашата Варвара има рядък талант — хвалеше ме Владимир Иванович. — Аз си мислех, че мога да играя шах, ама — не, бил съм в дълбоко заблуждение по отношение на способностите си.

— И откъде се взе тази симпатична Варвара? — бодро се поинтересува дънковият Андрей.

— Съседка ми е, от отсрещната къща. — Владимир Иванович извади от хладилника бира, а за мен наля сок.

— Тръгвам си, Владимир Иванович — плахо се обадих аз.

— Закъде бързаш?

— Имате гости, не ми е удобно.

— От мен ли се изплаши? — усмихна се гостът, оголвайки златните си зъби.

Беше с около десетина години по-млад от Владимир Иванович, но изглеждаше някак болнав. Беше невротичен и кокалест. Опитваше се да се усмихва мило, но нравът му на акула направо се набиваше на очи.

— Не ми обръщай никакво внимание — продължи той. — С Владимир Иванович сме стари приятели и просто се отбих да го видя, нямаме никаква работа, само преливаме от пусто в празно, така че не бързай да си ходиш заради мен.

— И все пак ще вървя — свих рамене аз, оставих чашата на масата и плахо се обърнах към Владимир Иванович: — Той приятел ли ви е?

— Кой? Андрей ли? — учуди се домакинът. — Разбира се.

Аз облизах устни, след това погледнах остро дънковия мъж в очите и казах:

— Не е вярно. Той е лош човек и ви мрази.

Настъпи зловеща тишина, в смисъл че е прието тишина като тази да се нарича зловеща. И в същата тази тишина аз тръгнах към вратата, сподирена от погледите на двама ошашавени мъже.

— Какво говориш, Варя? — успя да изрече Владимир Иванович, идвайки мъчително на себе си.

— Чувствам го — промълвих аз с мъка в очите.

— Тая луда ли е? — пророни Андрей.

„Уцели десетката, чичка“, щеше ми се да му отговоря, но непристойният тон беше неуместен, затова бързешком напуснах кухнята, а също и къщата на моя съсед.

Доктора лежеше в хамака и като че ли спеше, но аз го разтърсих и го помъкнах към къщи.

— Какво е станало? — развълнува се той, а аз започнах да му обяснявам, обикаляйки в кръг:

— Докторе, ако не днес, то утре непременно трябва да отидеш при съседите. Ще идеш и ще им кажеш, че се тревожиш от моите отсъствия. След това сърцераздирателно ще им разкажеш за перипетиите ми на сираче и най-вече — за историята на заболяването ми.

— На кое заболяване? — стресна се Доктора.

— Ще ме побъркаш! — ядосах се аз. — Ти трябва да обясниш на хората, че съм малко така. — На това място красноречиво завъртях пръст до слепоочието си.

— Варя, защо? — притесни се още повече той.

— За да предизвикаш съжалението им. У нас обичат слабоумните. Държавата ни така е устроена, че пред глупаците и откачалките всички врати са винаги отворени. Стига, Докторе, престани да се блещиш, хайде да седнем и да изготвим конспект на твоята утрешна реч. Тя трябва да отговаря на две изисквания: да разтърсва душата и да не предизвиква излишни въпроси. Тъй че — на работа.

Доктора се съвземаше в течение на следващите петнадесетина минути, след това най-сетне схвана какво искам от него и започна трескаво да мисли.

Ние спретнахме речта и дори я изрепетирахме.

— Едно не мога да разбера: защо ти е всичко това? — попита все пак Доктора.

— Кое това? — направих се, че не разбирам аз.

— Цялата тая дивотия с твоята мнима болест.

— До гуша ми дойде да играя шах — въздъхнах аз, но Доктора естествено не ми повярва и дори се обиди, че пазя плановете си в тайна от него. Винаги става така: кажеш ли на някого истината, можеш да си абсолютно сигурен, че няма да ти повярва.

На другата сутрин Владимир Иванович се обади някъде към единадесет часа. Честно казано, не очаквах да ми позвъни, защото мислех, че след вчерашния инцидент просто ще престане да ме кани и нашата дружба ще пресекне, но той се обади и естествено — аз се зарадвах.

Слушалката вдигна Доктора и заговори с онзи свой глас, от който направо полудявах, защото звучеше някак издълбоко и по професорски.

— Извинете, с Владимир Иванович ли разговарям? — започна Доктора, а аз нервно се изсмях, тъй като се изплаших, че ще изтърси нещо от сорта на имам честта, което, разбира се, беше връх на любезността и прочее, но все пак за нашия съсед беше малко прекалено. Владимир Иванович отговори, че това наистина е той. Тогава Доктора каза: — Извинете, но искам да се срещна с вас… Отнася се за Варя… да… сега, ако е възможно.

Оказа се, че е възможно и Доктора започна да се приготвя.

— Постарай се с всички сили! — наставлявах го аз. — Нека бъде много сърцераздирателно и прочее.

Той само махна с ръка, тъй като беше много нервен. Разбира се, да ходиш в леговището на врага не бе кой знае какво удоволствие, но в този момент не виждах повод за особено вълнение.

Доктора тръгна, а аз се настаних в хамака и зачаках. Изминаха около двадесет минути, но той не се връщаше. Започнах да се тревожа и да се питам за какво ли си говорят толкова дълго. Моята история трябваше да бъде тъжна, но не и досадна.

Най-сетне Доктора се върна. Не изглеждаше добре, ръцете му трепереха, а погледът му блуждаеше. В първия момент се изплаших, защото си помислих, че враговете са разкрили хитростите ни, но веднага се успокоих. Той изглеждаше зле и в момента изгаряше от срам, че бе надрънкал куп чисти лъжи, защото отново беше яхнал любимия си кон (като че ли не бе ходил да лъже бандит, а да се изповядва пред свещеник!), а освен това се опитваше да проумее смисъла на подхванатата от мен игра. Вече сто пъти му бях казала, че няма никакъв смисъл — абсолютно никакъв, но той продължаваше да го търси.

Доктора изпи чаша студена вода, седна във фотьойла и се замисли. А аз започнах да крача из стаята и да си подсвирквам.

— Знаеш ли — изрече с въздишка, — според мен той не е лош човек.

— Кой? — прихнах аз.

— Този Владимир Иванович.

— Тати ли? Тати не е лош. Прочете ли досието му, което донесе Орлов? Със сигурност не е лош. Дори ще ти кажа нещо повече: той е добър човек. Ако имах талант, щях да напиша книга за него и щях да я озаглавя просто и с вкус: „Историята на един добър човек“. Или още по-добре — „Животописание“, как мислиш, а, Докторе?

— Стига си се лигавила! — ядоса се той.

— Поне направи ли онова, за което те помолих? — поинтересувах се с тежка въздишка, макар да знаех отговора, но Доктора не обичаше да се ровя из мозъка му, а аз уважавах чуждите желания и затова започнах да му задавам въпроси.

— Разбира се — каза Доктора също с въздишка и добави с недоумение: — Според мен той се е привързал към теб.

— Докторе, не се разсейвай, моля те.

— Отидох и казах нещо от сорта на това: Владимир Иванович, аз съм единственият близък човек на Варя, момичето е болно, а аз по всевъзможни начини се опитвам да го предпазя от външния свят, затова не одобрявах запознанството му с вас. Но не възразявах, тъй като не виждах нищо кой знае колко опасно в него. Но вчера Варя се върна от вас много развълнувана, а точно това е нещото, което е крайно противопоказно за нея. Настоятелно ви моля да прекратите тази дружба… и други такива.

— Каза ли му, че съм смахната?

— Казах му, че си болна.

— Но той правилно ли те разбра?

— Надявам се. — Доктора поклати глава в знак на крайно недоволство и се вторачи в мен. Канеше се да запее любимата си песен.

— Всичко е наред — уверих го и бързешком изчезнах в стаята си. Сега трябваше да чакам и да видя как щеше да постъпи Владимир Иванович. Най-вероятно щеше да се вслуша в молбата на Доктора и тогава аз щях да бъда принудена да организирам бягството си от него и да разиграя покъртителна сцена. Намръщих се. Кой знае защо, трагедиите винаги предизвикваха у мен глупава усмивка, най-вероятно — на нервна почва, и все пак се надявах, че до трагедия нямаше да се стигне и ние щяхме да продължим да играем шах.

Отначало си помислих, че сметката ми е била грешна. На сутринта никой не се обади. Аз се щурах из трите помещения, в които живеехме, и току поглеждах към телефона, но без никакъв резултат. И следващата сутрин премина горе-долу по същия начин.

Тогава се преместих до оградата. Разстлах едно одеяло, взех шаха и започнах да си играя с котето. То дълго тича, после се умори и скоро заспа до мен, а аз стоях с наострени уши, за да доловя дали пък няма да се разнесе шум от стъпки от другата страна. В крайна сметка шумът от стъпки се разнесе, но аз видях не Владимир Иванович, а Резо. Той погледна към мен, после — към шаха, след това — пак към мен и каза:

— Здрасти!

— Здравейте! — отвърнах. Доста преигравах в стремежа си да изглеждам като малко момиченце, макар че всъщност юначният охранител беше по-голям от мен само с около пет години, дори едва ли имаше и толкова. Просто физиономията му беше такава, че точната му възраст не можеше да бъде определена. Аз без малко не го подхванах на тази тема, но според мен самият той не знаеше на колко години е точно.

Шахът заинтригува Резо и той клекна, загледан съсредоточено във фигурките. Тук е мястото да кажа, че до този момент го бях виждала винаги с тъмни очила и за пръв път можех да се полюбувам на светлия му взор. Очичките му бяха малки, дълбоки и с весел блясък. Цветът им не подлежеше на определяне — те бяха по-скоро жълти, отколкото кафяви. Без очила страшно приличаше на любопитна маймуна, впрочем той и иначе приличаше на маймуна, но с очила.

В този момент въпросният достоен представител на човекоподобните същества подпря брадичката си с якото си юмручище и замря, гледайки с копнеж към шаха. Той мислеше. Аз се излегнах и зачаках да видя какво ще стане по-нататък, т.е. гледах към шаха и също мислех.

— Интересно — кимна накрая той.

„Не думай! — без малко да му подхвърля язвително аз. — Що не се разкараш… Аз чакам твоя шеф, а пък ти нямаш никаква работа тук.“

Той вдигна очичките си към мен и с усмивка пророни:

— Може би ще излезе нещо интересно.

Бях извадила страхотен късмет: пред мен стоеше примат, който беше луд по шаха.

— Не искате ли да се промушите тук — казах тъжно, — защото на мен не ми разрешават да идвам при вас.

— Кой? — учуди се Резо.

— Леонид Андреевич.

— Това да не е онзи тип, с когото живееш?

— Да.

— Винаги може да се намери изход от всяко положение — заяви абсолютно сериозно той. Я виж ти колко бил умен!

— Бутни насам шаха — предложи младежът.

Аз го преместих, като при това яко и нецензурно изругах наум събеседника си, и ние започнахме да играем.

Резо продължаваше да стои клекнал, казваше какъв ход иска да направи, а аз местех фигурките. В този момент вече със сигурност знаех, че най-много от всичко на света мразех шаха. Обладана от тази мисъл, аз разбих Резо на пух и прах. Той остана доволен, протегна ръка през прътите на оградата, стисна любезно дланта ми и каза:

— Браво!

— Благодаря — отговорих аз. Точно в този миг се появи Владимир Иванович.

— Добро утро — бодро рече той, аз кимнах, отмествайки поглед, а Резо моментално изчезна — както си седеше, тъй се и изпари.

Владимир Иванович обмисляше как да подхване разговора, а аз бързешком събирах нещата си, нервничех, изпуснах шаха и фигурките се разпиляха.

— Как вървят нещата при теб? — измисли най-сетне какво да попита той.

— Благодаря, добре — отвърнах, взех котето, което от уплаха силно измяучи, и поех навътре в градината.

— Варя — не се сдържа и ме повика моят съсед.

Спрях и дори го погледнах, а той раздразнено замълча, понеже не можеше да намери нужните думи. Аз прехапах устни, отклоних поглед, а после попитах:

— Леонид Андреевич беше ли при вас?

— Да — сви рамене той.

— И ви каза, че съм луда, нали?

— Варя…

— Затова вие вече не ме каните да играем шах? — Наместих в ръцете си пищящото коте и тръгнах към къщата си.

— Варя — повика ме отново той.

Обърнах се и тихо казах:

— Не се тревожете за мен. — И се разплаках, след което поех нататък, а Владимир Иванович остана да стои и да се терзае.

Странни същества са хората. Ей този Тати например. Доктора май беше прав: той не беше лош човек и искрено съжаляваше тази откачалка, т.е. мен. В този миг аз се погледнах с неговите очи: някакво момиче с коте под мишницата, с две плитки, с нелеп басмен сукман, с лице без възраст и с очи, пълни със сълзи и страшна самота. Листо на върха на дървото, песъчинка в морето — ако човек се напънеше, можеше да измисли поне десетина поетични сравнения.

Но аз не се интересувах от поетичните сравнения, а от неговите мисли. Те правеха чест на такъв тип като Владимир Иванович и предизвикваха гордост от човешкия род като цяло.

След един час телефонът в хола иззвъня. Доктора погледна въпросително, а аз вдигнах слушалката. Гласът на Владимир Иванович леко трепереше, беше ясно, че той бе още под впечатлението от срещата ни и емоциите му, тъй да се каже, преливаха.

— Варя? Исках… виж какво, идвай при мен, когато поискаш. Да играем шах или просто да пийнем чай. Аз почти винаги съм си вкъщи. И не чакай да ти се обаждам, идвай и толкова.

— Благодаря — отговорих и затворих слушалката.

10

Естествено че нито през този, нито през следващия ден аз отидох някъде и въобще не се появих до оградата. Владимир Иванович ми се обади още веднъж. Слушалката вдигна Доктора и дълбокомислено разговаря с него около пет минути. На другия ден откъм оградата се разнесе гласът на моя съсед.

— Варя — настойчиво ме повика той. Аз плахо се приближих. — Защо не идваш при мен? — попита Тати. Аз свих рамене. — Твоят Леонид Андреевич ли не ти разрешава?

— Той е добър човек — измърморих — и казва, че не бива да досаждам на хората. Освен това бих могла да ви поставя в конфузно положение, както миналия път с вашия приятел. Само че той изобщо не ви е приятел — зная това със сигурност и не можах да го премълча. А Леонид Андреевич ми се скара.

— Виж какво, я ела тук — въздъхна съседът ми. — Но по-добре мини през портичката.

— Не — поклатих глава аз. — При вас има едни момчета, те сигурно вече знаят за мен и… ще ми се смеят.

— Промъкни се през оградата — свъси вежди моят по-голям приятел. — И не се притеснявай, никой няма да ти се смее.

След тридесет секунди вече бях в градината му, а той ме хвана за ръка и ме поведе към къщата. Ако Владимир Иванович сериозно се поинтересуваше от моята особа, ако зададеше няколко въпроса на запознати хора и получеше няколко отговора на тях, то аз можех да изпадна в доста деликатно положение: например възрастта ми в някаква степен би го озадачила. Макар че, след като бях луда, значи известно изоставане в развитието ми беше напълно обяснимо. Всички откачалки изглеждат като деца почти до тридесетата си година. Общо взето, не биваше да се тормозя предварително. Настанихме се на верандата, но почти не играхме шах, а само разговаряхме. От този ден нататък нашите отношения придобиха друг характер. Владимир Иванович проявяваше все по-голям интерес към мен и все по-малък към шаха. Много го занимаваше и Доктора. Наложи ми се в движение да измислям историята на приятелството между него и моите родители.

— Сега той не е на работа и затова ме взе във ваканция.

— Откъде? — не разбра Владимир Иванович.

— От болницата. Леонид Андреевич е лекар, той смята, че не е задължително да стоя в болница.

— Правилно смята, болницата е затвор — изтърси той.

— А Леонид Андреевич има ли семейство?

— Няма — поклатих глава аз. — Отдавна са разведени с жена му.

— Значи той ти е… като баща?

„Хубав въпрос! — изсумтях наум. — По-скоро аз съм му като майка.“

— Не… — Успях да произнеса това не с такъв тон, че мислите на Владимир Иванович се завъртяха като вихър в главата му.

— Варя, какво, да не би той да ти посяга? — попита, едва събрал сили за такъв въпрос, събеседникът ми, а аз изплашено поклатих глава.

— Не, какво говорите… той просто е строг. Какво лошо има в това да си поговоря с някого? Или да ида на кино? Леонид Андреевич няма време, защото пише дисертацията си, а никъде не ме пуска сама.

Съседът ми кимна.

— Ако седиш по цял ден зад оградата, все едно че си в болницата.

— Не — поклатих глава. — В болницата е лошо.

— А после къде ще идеш? — попита след малко Владимир Иванович. — След ваканцията.

— Леонид Андреевич подготвя документите ми, ще ме изпратят в дом за инвалиди.

— Че какъв инвалид си ти? — сепна се той.

— Ами… така се нарича…

— А-а! — стъписано рече Тати и ме погледна. — Слушай, Варя, няма нужда да ходиш в никакъв дом за инвалиди, ти си съвсем здраво момиче… Какво ще правиш там?

Усмихнах се леко:

— Не мога да живея сама. За да живея сама, трябва да работя, но мен никъде няма да ме вземат, пък и трябва да съм под лекарско наблюдение. Нямам роднини, а Леонид Андреевич не може да ме държи непрекъснато при себе си… Но вие не се притеснявайте — усмихнах се аз. — Вече ходихме да видим онзи дом, там е хубаво. Има голяма градина, селото е наблизо, ще работя във фермата. Отбих се там, телетата са толкова смешни! Поговорих си и с едно момиче, тя каза, че обстановката при тях е нормална, възпитателите са добри, не бият. Леонид Андреевич обеща да ме взема за ваканциите… Май съвсем ви разстроих — опомних се внезапно. — Хайде по-добре да поиграем шах.

На него не му се играеше шах, той все по-дълго задържаше погледа си върху мен и размишляваше издълбоко.

След два дни, седнали сутринта на верандата, аз и моят съсед се захванахме да решаваме кръстословица. Докато безделничех, бях натрупала доста опит в това занимание и започнах да я люпя като семки. Владимир Иванович само се изумяваше и едва успяваше да записва.

— Откъде знаеш това? — засмя се той, когато на мига отгатнах някаква много засукана дума.

— Просто обичам кръстословиците — свих рамене аз. — А също и да играя морски шах. В института много често играехме с една приятелка по време на лекции…

— Ти в институт ли си учила? — попита Владимир Иванович, опитвайки се да уточни дали той нещо не е разбрал, или моят мозък дава фира.

— Да. В педагогическия. След това една година работих в училище.

— А… — Владимир Иванович постоя като ударен, а после боязливо започна: — Как стана така, Варя?

— Защо попаднах в болницата ли питате? Нещо стана с мен…

— Какво?

— Не помня. Нещо лошо. Леонид Андреевич казва, че потискам спомените вътре в себе си и съм под тяхна власт. Ако можех да ги разкажа, вероятно щях да се избавя от страха си и изобщо… да се излекувам. Той често ме разпитва, понякога ми се сърди, защото мисли, че нарочно мълча, но аз наистина нищо не помня.

„Кучи син е този Леонид Андреевич! — разяри се моят приятел, но само наум. — Взел момичето и си прави опити с него, а после и дисертация ще напише…“

В подобни разговори измина една седмица. В сряда на гости на Владимир Иванович отново дойде дънковият Андрей, а аз се разбързах да си ходя, но домакинът ми направи знак с ръка да си седя и да си пия чая. Дънковият ме гледаше мрачно, но се насилваше да се усмихне. Аз се настаних в ъгъла на верандата, а те се грееха на слънчице и тихо разговаряха. Седях кротко като мишка в течение на четиридесет минути и се вслушвах, разбира се, не в разговора, а в мислите на дънковия. Най-сетне Андрей си тръгна, а ние с Владимир Иванович се отправихме на разходка в градината.

— Защо си толкова мълчалива? — развеселено полюбопитства той.

— Така… — свих рамене аз, повървях натъжена и добавих: — Лош приятел си имате.

— Защо не ти харесва? — искрено се учуди Тати. — Не си права, Варя — заговори сериозно той след кратко мълчание. — Андрей е читаво момче, с него сме приятели от много години и неведнъж сме имали повод взаимно да се проверим. Нали знаеш поговорката за торбата сол?

— Зная я… Не искам да се ядосвате и затова няма да говоря нищо по адрес на вашия Андрей. Обаче усещам, че е лош човек.

„И те дебне, стари глупако — много ми се искаше да добавя. — А ти ми дрънкаш глупости за торбата сол. Разбира се, няма да му дам да ти свети маслото, но и ти недей да лапаш мухите.“

Измина една седмица. Владимир Иванович толкова свикна с мен, че не сядаше да закусва, ако не бях до него. Все по-често ме наричаше наум дъщеря и намираше необикновена прилика между нея и мен. През последните дни той ходи на гробището само два пъти и щом се върнеше вкъщи, веднага ми се обаждаше.

Момчетата от охраната също свикнаха с мен, аз почти не предизвиквах никакви размисли в главите им. Поначало при тях положението с размислите беше сложно — дори и да се мернеше нещо в ума им по повод на моите достойнства, то веднага изчезваше: момчетата знаеха, че не съм с всичкия си, както и това, че ако започнеш да общуваш с откачалка, като нищо и сам можеш да откачиш. Не след дълго изобщо престанах да се интересувам от техните мисли.

В една тиха сутрин седях на верандата на Владимир Иванович и самотно пиех чай, тъй като домакинът разговаряше по телефона в хола. До стъпалата стърчеше едното момче от охраната, което се казваше Володя, а в този момент на верандата се появи и Резо. Напоследък ние с него почти се бяхме сприятелили, казвам почти, защото главата на Резо беше съвсем празна и за него като че ли беше абсолютно невъзможно да се научи нещо. Макар че той не беше обикновено момче и дори имаше принципи. Пък и не обичаше да разговаря пред Тати, тъй като получаваше пари не за да дрънка, а за да охранява и точно това беше един от неговите принципи. В по-голямата част от времето той мълчеше и се оглеждаше наоколо, сякаш търсеше нещо. Ако не знаех мислите му, със сигурност щях да започна да се боя от него, защото изглеждаше доста страховито с тъмния си костюм и черните си очила, особено привечер, когато не успяваше да се избръсне втори път — четината му растеше направо с фантастична скорост, а той невинаги сколасваше да я бръсне два пъти на ден и на стъмване често придобиваше звероподобен вид. Само Резо и още един от охранителите — русокосият, който се казваше Толя, живееха постоянно в къщата, а другите се сменяха.

Та Резо се появи на верандата и докато гледаше приятелчето си до стълбите, смръщено си помисли: „Тоя Вова защо е толкова изнервен напоследък?“

„Наистина защо ли?“, помислих си и аз и реших да узная.

Вова беше стабилно момче и ако в тази ситуация аз бях на негово място, щях да съм не просто изнервена, а направо да ходя на ушите си. Но той се държеше непоклатимо, вярно — все гледаше встрани, избягваше погледите на приятелите си и най-вече — очите на шефа си. А напразно. Ето че на Резо това вече му бе направило впечатление и шефът му също можеше да забележи, защото изобщо не бе глупак — той беше смотаняк, но само на вид, ала мислите в главата му изобщо не бяха смотани.

Впрочем Володя много добре разбираше това, боеше се до отчаяние и така още повече влошаваше положението си. А аз, честно казано, се радвах, защото вече ми беше омръзнало само да седя на чуждата веранда и много ми се щеше да поставя на нова плоскост отношенията си с нашия домакин, а нямах повод за това.

Измислих набързо един малък план и следобед се заех да го осъществявам. Ние все по-често седяхме на верандата, Владимир Иванович ми разказваше случки от живота си и пътьом измъкваше от мен разни неща за моя. Погледнах часовника си и станах.

— Аз тръгвам.

— Рано е още — отбеляза той. — Или вече ти е скучно.

— Не. Просто имам работа… трябва да си събера нещата. Заминаваме. Всъщност дойдох да се сбогувам с вас. — В този момент плахо се усмихнах и напълних очите си със сълзи. Не чак толкова, че да се търкулнат по бузите ми, но те видимо присъстваха.

— Къде заминаваш? — не разбра Владимир Иванович.

Аз свих рамене:

— Нали ви казах…

— Чакай малко, как така? — развълнува се той. — Къде заминаваш, защо?

— Утре, в осем сутринта.

— Нищо не си ми казала…

— Не исках да ви разстройвам… Зная, че се отнасяте добре към мен, усещам го…

— Варя… — започна Тати и се запъна. — Къде се намира този дом? — Той се ядоса и дори не се опита да скрие това.

— Наблизо, на около петдесет километра. Само че не ми идвайте на посещения — помолих аз. — Вие сте добър човек, ще ви стане жал за мен и само ще се разстроите. Довиждане, Владимир Иванович, благодаря ви за всичко. Е, аз вече ще тръгвам, нали така? Трудно ми е да се сбогувам с вас и затова не ви казах… Довиждане. — На това място слязох по стълбите и почти на бегом се отправих към оградата.

— Варя! — извика той някак изплашено, а аз му махнах с ръка, без да се обръщам.

Проврях се в нашата градина и едва си поех дъх. „Лицемерка!“, изсумтях наум и се отправих към Доктора.

— Ако се обади, не вдигай слушалката! — предупредих го аз, но никой не се обади. Макар и да преживяваше тежко раздялата ни, Владимир Иванович беше нормален човек, в смисъл че не беше смахнат и разбираше, че не можеш да риташ срещу съдбата. Аз се настаних на дивана, а Доктора седна до мен и започна да ми досажда с въпросите си. Наложи се да му обясня всичко, тъй като той имаше много значима роля в моя план. Доктора слушаше, мръщеше се, но беше принуден да се съгласи, че не е в състояние да предложи нищо друго — и само кимна.

Привечер с огромно нетърпение започнах да поглеждам към часовника, опитах се и да чета, но не успях, защото бях страшно притеснена: ако днес нищо не се получеше, утре трябваше да замина, а друга възможност да се докопам до Тати нямаше да имам.

След половин час заваля дъжд — отначало топъл и кротък, но после задуха вятър, който заогъва брезата под прозореца, небето стана оловно, просветна мълния и започна истински порой.

Погледнах през отворения прозорец и поклатих глава: буйството на природата ми идваше дюшеш като фон на предстоящата покъртителна сцена. Нямаше нищо по-подходящо за нея от вилнеещ ураган, стига само проливният дъжд да не подплашеше моя по-голям приятел и той да не предпочетеше да си остане вкъщи.

В 21.10 казах на Доктора: „Моли се за мен, ако си вярващ“ — и хукнах навън, като при това, за по-голяма убедителност, си останах по басмената рокличка и с боси крака. От страх да не закъснея аз се появих до площадката пред входа на скъпия си приятел по-рано от предвиденото и временно трябваше да се скрия край съседската ограда в гъстите клони на люляка. Впрочем улицата беше съвършено пуста и едва ли някой ме бе забелязал.

Бях настръхнала от студ, потропвах с крака в образувалата се локва и тъжно си мислех: „Със сигурност няма да тръгне“, но в този момент вратата на гаража се отвори, оттам се появи огромна черна кола, чиято марка не познавах — вероятно беше нещо американско, а аз се хвърлих срещу нея, размахвайки ръце и крещейки с цяло гърло: „Владимир Иванович.“

И все пак той бе успял доста да се привърже към мен, защото колата не само че спря, а и самият той, въпреки дъжда, излезе от нея и дори не помисли за костюма си, когато аз, мокра като кокошка, се хвърлих на шията му.

— Владимир Иванович — треперейки и заеквайки, зашепнах с посинели устни (всичко си беше самата истина — и треската, и сините от студ устни, но той реши, че е от вълнение, и правилно постъпи, защото много разчитах на това). — Владимир Иванович, моля ви, не заминавайте, много ви моля…

— Варя — смути се той и дори се опита леко да се отдръпне, но аз се бях впила в него като кърлеж.

— Владимир Иванович, аз не съм луда, така стана и когато майка ми почина, аз винаги предчувствам, и сега… за бога, не заминавайте, вие няма да се върнете, моля ви, повярвайте ми… — Ридаех, крещях и се опитвах да надвикам дъжда, а Владимир Иванович окончателно се шашна. От колата изскочиха и момчетата, но те не знаеха какво да направят, защото не получаваха нареждания, а никой не рискуваше да ме отдръпне от Тати на своя отговорност.

В този момент, дочакал реда си, иззад храстите се появи и Доктора, който също бе успял да подгизне от дъжда и се носеше към нас с вид на много разгневен човек.

— Веднага се прибирай вкъщи! — изкрещя той, след като ни приближи.

— Какво е станало? — все още смутено попита Владимир Иванович.

— Тя изведнъж реши, че нещо ще се случи с вас — обясни Доктора. — Пуснете я най-после… Бях принуден да я заключа в стаята й, защото цяла вечер напираше да ви се обади по телефона и да ви предупреди, а след това избяга през прозореца…

Докато той говореше, аз продължавах да си дудвам своето, леех сълзи и току сграбчвах скъпия си приятел за ръката. Всички бяха напълно шашардисани, защото пред очите им се разиграваше абсолютно нелепа и дори идиотска сцена. И тогава аз за пореден път изпищях:

— Той лъже, аз зная, аз винаги зная, не съм луда!

В главата на Владимир Иванович се мерна любопитна мисъл и той попита:

— Истината ли казва за майка си?

— Това беше съвпадение, вие сте нормален човек и трябва да го разберете — озверя Доктора. — Такива случаи са просто съвпадения, разберете, тя не е на себе си и си мисли, че има предчувствия.

— Хайде да влезем вътре — съвсем спокойно заяви Владимир Иванович, с което — длъжна съм да призная — учуди всички. Той ме хвана за ръката и ние хукнахме към къщата, забравили за колата, а шофьорът даде заден и се върна през още незатворената врата. От всички действащи лица се стичаше вода върху мраморните плочки, но в хола беше тихо и ние можехме да си говорим спокойно, т.е. можеше Владимир Иванович, а аз изобщо не бях в състояние да кажа каквото и да било и само го държах за ръката. — За какво става дума? — попита той Доктора. — Само че по-кратко и без вашите медицински термини.

— Момичето е решило, че ви застрашава опасност и че днес ще умрете. От два дни непрекъснато повтаря: „Ще стане нещо“, а днес привечер… сам виждате.

— Виждам. Случвало ли се е и друг път?

— Да — намръщи се Доктора. — Тя е болна, нали ви разказах…

— Така… А предчувствията й потвърждават ли се понякога?

— Нали вече ви казах: това са съвпадения… Не можете сериозно да мислите, че…

— Да или не?

— Да. Просто съвпадения! — ядоса се Доктора.

— Колко пъти? — прекъсна го Владимир Иванович. Той беше практичен човек.

Доктора поклати глава, отмахна мократа коса от челото си и въздъхна:

— Разберете най-сетне…

— Колко? — рязко попита моят по-голям приятел и Доктора с огромно нежелание измърмори тихо:

— Винаги… Тя е… болна, но вие сте разумен човек…

— Млъкнете за малко! — изкрещя Тати и Доктора млъкна, защото молбата беше поднесена с такъв тон, че не търпеше възражения.

Охраната беше изгубила ума и дума, а Володя хапеше устни. Впрочем той не се канеше да пътува с шефа си и когато чу шума, се появи от вътрешността на къщата, а сега стоеше на вратата и усилено избягваше погледа ми.

В този момент най-неочаквано се обади Резо, макар че той, общо взето, рядко ощастливяваше обществеността със звученето на своя глас, а пък в тази ситуация изобщо би трябвало да си мълчи, но тъкмо Резо беше този, който отвори уста и ме накара да се почувствам щастлива:

— Владимир Иванович, не бива да ходите там.

Владимир Иванович помисли малко, а после кимна:

— Резо, обади се на Андрей… Не, по-добре аз да му се обадя, а ти изпрати момчетата…

Резо кимна и заяви на Володя:

— Ти ще идеш.

Не зная как Вова успя да се задържи на краката си, ала тръгна към колата с доста изтерзан вид, но на това едва ли някой — освен мен и Резо — обърна внимание.

Володя и още две момчета седнаха в колата и заминаха нанякъде, а ние останахме в къщата: аз, Владимир Иванович, Доктора и двама охранители. Сега моят скъп приятел просто не биваше веднага да се хвърля към телефона.

Притворих очи, седнала на една стругована пейка до стената — бях мокра, със сини устни и пребледняло от вълнението лице. Уморително нещо е това лицемерие, трябва да дават мляко за вредност на всеки, който го практикува.

Най-сетне те ми обърнаха внимание и по-скоро не на мен, а на моя плачевен вид, защото в този момент аз вече се свличах по стената.

— Варя! — хвърли се Доктора към мен, макар от само себе си да бе ясно, че аз нищо не можех да му отговоря и затова само още по-силно забелих очи. На това място и Владимир Иванович се постресна и също се хвърли към мен.

— Какво й става? — попита тревожно той.

— Вълненията са й противопоказни — измърмори Доктора. — Трябва да я пренесем на дивана.

— Занесете я в хола. — Владимир Иванович лично ме взе на ръце, пренебрегвайки грижите на Доктора, и ме помъкна към хола, но не разчете добре силите си, защото беше вече на възраст, а аз бях тежко момиче, макар и крехко на вид. Вездесъщият Резо се притече на помощ на шефа си и аз се озовах на дивана.

— Някой да отскочи до нас — тревожеше се Доктора, — в кухнята до масата има лекарска чанта.

Един от охранителите забърза под дъжда, а останалите участници в спектакъла продължиха да се блещят срещу мен. Резо се подпря на стената, намръщи се и съкрушено замига с клепачи — миглите му бяха дълги и изглеждаха някак странно при тази големина на очите му; Доктора и Владимир Иванович стояха до дивана и държаха двете ми ръце, но на Владимир Иванович не му беше удобно в позата, която бе заел, тъй като стоеше приведен, ала той сякаш не обръщаше внимание на това и най-важното беше, че изобщо бе забравил за желанието си да се обажда по телефона. Момчето се върна с чантата и Доктора ми направи една инжекция с успокоително, което изобщо не ми беше излишно. Охранителят също се наведе и му прошепна в ухото:

— Намерих ключовете, бяха на масата, заключих вратата, защото всичко става…

Доктора кимна в знак на благодарност за проявената грижовност, а аз едва не прихнах — добре че успокоителното започна да ми действа.

— Трябва да я пренесем на леглото — заяви Доктора и прибра спринцовката в чантата си. — Известно време ще спи. — „Как ли пък няма да заспя тук!“, помислих си аз със сарказъм в отговор на неговите думи. — Ей сега ще докарам колата…

— Защо? — намеси се Владимир Иванович. — Можете да я оставите тук. В къщата има много място. И на мен ще ми е по-спокойно.

— Това… не е много удобно — сви рамене Доктора.

— А вие не се съобразявайте с разни предразсъдъци. Трябва да преоблечем момичето и хубаво да го завием, цялото е подгизнало, ще вземе да настине. Не е удобно аз или момчетата да направим това, но вие сте лекар…

Пренесоха ме на леглото. Доктора съблече роклята ми, зави ме с две одеяла и прошепна в ухото ми:

— Преструвана! — И скръцна с вратата. Както стана ясно по-късно, той заварил Тати в хола на телефона, но по някаква причина съседът ни не можел веднага да се свърже с когото искал. И попитал Доктора:

— Как е?

Доктора му отговорил нещо, а Владимир Иванович се впуснал да задава въпроси за моята дарба да предвиждам и не бързал да набира номера отново. А когато се обадил… общо взето, изненадал приятеля си, с когото беше изял една торба сол, защото онзи вече го смятал за покойник. Разбира се, Владимир Иванович не знаел това и обяснил накратко, че не можел да отиде, като притурил още нещо в добавка. Според свидетелствата на Доктора той говорел съвършено спокойно и като че ли нищо не подозирал. Впрочем Доктора много скоро се върна при мен, защото се чувстваше неуютно в компанията на нашите съседи.

Някъде след около половин час се разнесе звън на телефон, а след това в къщата настана суматоха, по която можеше да се съди, че стопаните й са развълнувани. И имаше защо да се вълнуват, тъй като се оказа, че колата на Владимир Иванович била обстреляла десет минути след като момчетата напуснали гаража, вследствие на което тя се превърнала в купчина негодно желязо, а двамата младежи в нея и шофьорът й се възнесли в небесата.

Скоро бройката на покойниците се увеличи и пръв сред попълнението стана Дънковия. Тати направи кратко разследване и съратниците в сплотените му редици намаляха. Въпреки че Дънковия официално се водеше като безследно изчезнал, аз можех да посоча мястото на неговия гроб (макар Толя да се хвалеше, че никой никога не ще може да го намери). Кончината на Дънковия беше много ефектна, но аз не се поинтересувах от подробностите, за да не изгубя приятните си сънища нощем.

Доктора седеше до леглото ми, нервничеше и се страхуваше да говори, защото се боеше, че наоколо има подслушващи устройства и други такива глупости, които му се привиждаха, тъй като от безделничене по цял ден гледаше екшъни.

— Докторе — повиках го тихо, той трепна и се приближи към мен, а аз видях, че лицето му изглежда доста бледо на светлината на нощната лампа. — Всичко е наред — уверих го.

— Добре би било, ако е така — въздъхна той и метна поглед към вратата.

— Сега всичко зависи от теб — обадих се отново аз.

— В какъв смисъл?

— В прекия. И на глупака е ясно, че веднага ще започнат да ни проверяват, а ти трябва да изпревариш събитията и да разкажеш моята история максимално достъпно, но, разбира се — и покъртително. Така че у Тати да не останат никакви съмнения. А ако останат…

— Какво? — сепна се Доктора.

— Значи смъртта ни ще е грозна — изсмях се аз.

— Варвара! — покри се с петна той.

— Не се бой — утеших го. — Ще се измъкнем, най-важното е да се държиш в ръце.

— Дявол да го вземе! — засъска той. — Защо ти е всичко това? И така можеше да вкараш този Тати в затвора.

— Е, Докторе — обидих се аз. — Не е интересно просто да го вкарам, нали си романтик — наслаждавай се на ситуацията…

— Ама че наслада! — Беше ядосан.

— Добре де — потупах го по ръката. — Ти всичко знаеш, всичко можеш и аз съм сигурна, че ще успееш. Постарай се… Разбира се, историята ни изглежда подозрително, но нищо не ни пречи да обърнем нещата в наша полза. Така че не стой тук, а върви и действай!

— Сега ли?

— Естествено. А какво да чакаме? Тати да научи, че Орлов ме е посещавал няколко пъти? Или това, че съм се шляла по казината и съм пръскала пари?

— Мислиш ли, че ще научи?

— Разбира се, ако поиска. А той ще поиска, защото ако не греша, решил е да ме остави в дома си. Но няма да научи всичко това още днес, така че имаме време да обясним нещата правдоподобно. — Тъй като видях, че Доктора се изплаши още повече и сякаш се вцепени, аз го подканих: — Върви, Докторе, работи! Много те моля, постарай се заради нас.

— Господи… — поклати глава той, но стана и тръгна към вратата. А когато хвана дръжката, се обърна и ме погледна. „Ти си луда“, ясно произнесе той, но всъщност наум, защото на откачалките такива неща не се говорят направо.

Доктора излезе, а аз задрямах. А по-нататък се случило горе-долу следното: Доктора намерил домакина, крайно развълнуван, в гостната.

— Владимир Иванович — казал той, — Варя спи, направих й инжекция, тя ще прекара нощта спокойно и няма да ви създава проблеми.

— Какво говорите? — като че ли се засегнал Владимир Иванович. — Как е сега?

Доктора свил рамене:

— След такива пристъпи при нея винаги се наблюдава спад на силите, депресия, сънливост… Това е в рамките на нормалното… Ще я взема утре в осем сутринта… Всичко хубаво. — Тръгнал към вратата, но домакинът го спрял:

— Леонид Андреевич…

— Да? — Въпреки ужасния си страх, Доктора успявал да си придаде много внушителен вид. Направо истинско светило на медицината и това си е.

— Исках да поговоря с вас за Варвара — несигурно започнал Владимир Иванович, а Доктора уж се учудил:

— Слушам ви.

— По-добре седнете. Разговорът не е лек и не бива да го започваме на крак…

Естествено Доктора седнал във фотьойла и се вторачил в домакина. Той пък се разходил из стаята, размишлявайки, а после попитал с въздишка:

— Нали вие сте лекар, кажете честно: тя задължително ли трябва да стои в лудницата?

— Вижте — обидил се Доктора, — каква лудница? Варя отива в дом за инвалиди…

— И какви са тези инвалиди? Знам ги аз тези домове. — Изведнъж домакинът се ядосал и дори от раздразнение махнал с ръка. — По-лоши са от затвор. Ще я пердашат и ще й бият всякакви гадости, докато съвсем откачи. Момичето е красиво и със сигурност ще се намери някой мръсник от персонала или друго място, който… ще си каже, че тая е невменяема и… — Тати се доближил до масата, бързешком си налял водка в една чашка, изпил я, успокоил се малко и предложил на Доктора: — Искате ли?

— Не, благодаря… — Доктора предъвкал устни и казал:

— Разбирам чувствата ви, за съжаление нравите в тези заведения са далеч от съвършенството, макар че ние имахме възможност да избираме и този дом е най-добрият. Аз ще посещавам Варя и ако… веднага ще взема мерки.

— Защо трябва да ходи там? — задал въпроса си Владимир Иванович, макар да не го формулирал много точно, но естествено Доктора го разбрал.

— Защото си няма никого, кой би могъл да се погрижи за нея? И защото трябва да се намира под лекарско наблюдение.

— Вие сте лекар — напомнил му Владимир Иванович.

— Да, но нямам възможност да я държа при себе си. Трябва да работя, а парите, които тя имаше, вече са на привършване…

„Естествено! — помислил си злобно Тати. — Разигравал си си коня с нейните пари, а сега ще пратиш момичето в лудницата“, но на глас казал:

— Добре, хайде да направим така: нека тя да остане тук. Ако трябва да се оформят някакви документи, само кажете…

— Къде тук? — шашнал се Доктора.

— Тук. В тази къща. С мен.

— Да не сте полудели? Как си представяте това?

— Аз ви попитах дали е наложително Варя да живее в лудница, вие отговорихте, че тя не може да живее сама. Така няма да е сама, ще бъде с мен, а вие сте лекар и можете да идвате всеки ден и да наблюдавате момичето. Ще ви плащам.

— Почакайте — помолил Доктора, свалил очилата си и разтъркал лицето си с ръка. — Владимир Иванович, разбирам вашите чувства… но и вие трябва да ме разберете, тя е жив човек, при това — с болна психика, това не е куче… отговорността е голяма.

— Аз не съм на двадесет години, че да слушам глупостите ви, разбирам всичко не по-зле от вас. Тя цял месец беше пред очите ми и аз не видях в нея… лоши неща, абе… т.е. не забелязах никаква лудост. Варвара е хубаво момиче, усмихнато, добро и по-умно от много умници. Е… има една странност — ей тези предчувствия например, но зная, че такива неща се случват, и на самия мен са се случвали… И какво, за това нещо в лудницата ли да я вкараме…

— Принуждавате ме да ви разкажа някои неща — казал Доктора. — Макар че това е в разрез с принципите ми, но в този случай… Владимир Иванович, Варя беше съвсем нормално момиче, завърши институт и една година работи в едно училище. В Деня на учителя отишла на ресторант и там се запознала с някакъв младеж. Но вие сигурно сте чували тази история, за нея дълго се говореше в града. Сега Варя има друга фамилия. — Доктора разказал накратко предисторията на моята среща с тримата малоумници, а после много цветисто и подробно описал и телесните повреди, с които съм постъпила в болницата. — Изобщо много си е изпатила… Не зная чий мозък би издържал, а това момиче е възпитавано строго, то е скромно и благонравно… Много трудно я измъкнахме, но на психиката й беше нанесен съкрушителен удар. Измъчваха я кошмари и постоянен страх и тя на няколко пъти се опита да се самоубие. — На това място Доктора малко попреувеличил, но аз не му се разсърдих. — После майка й почина и момичето остана съвсем само. Две години се влачи по болниците, усърдно работихме с нея и явно постигнахме обнадеждаващи резултати, защото постепенно тя започна да се оправя. Лежа няколко месеца в една московска клиника, а след като я изписаха, случайно се запозна с един младеж. Вие сте прав: Варя е красавица… Мислех, че те се обичат, бъдещият й мъж беше състоятелен човек и можеше да й подсигури необходимите грижи… Ожениха се. И… не ми е удобно да ви разказвам това, но, общо взето, започнаха трудности от сексуален характер. Варя… наложи ми се да разкажа всичко на мъжа й, надявах се, че той ще разбере и в крайна сметка любовта и търпението ще си кажат думата… Той замина в чужбина, но без Варя, вярно — остави й пари. Външно тя възприе това спокойно, само някак притихна и всъщност на практика престана да разговаря. Веднъж, когато вече живеехме тук, тя си дойде от разходка много весела и възбудена и ми разказа, че когато се връщала от пазара, срещнала някакъв младеж и той я докарал с колата си. Не знаех дали да се радвам, или да се тревожа, но Варя трепетно чакаше неговото обаждане и изглеждаше толкова щастлива… Той действително й се обади и й определи среща за пет часа. Тя беше много развълнувана и дори тръгна по-рано, а се върна късно вечерта в страшно състояние. След като малко се посвести, започна непрекъснато да повтаря едно и също: „Той го уби.“ Едва успях да я успокоя. На сутринта не помнеше нищо от станалото предишния ден, фантазираше си разни неща, плачеше и се опита да пререже вените си. Трудът, който бяхме положили в течение на две години и половина, отиде по дяволите. Сега разбирате ли?

— Естествено — кимнал Владимир Иванович, който през цялото време, докато Доктора говорел, стоял, без да помръдне, а на лицето му се появили признаци на душевно страдание. — Да се върнем към моя въпрос. Тя задължително ли трябва да бъде в лудница?

— Аз…

— Задължително ли е?

— Вие готов ли сте да поемете отговорността за живота на един човек? Чуйте ме, дори и аз не зная какво може да провокира рецидив, може да е някакъв спомен, дума, фраза, нещо, прочетено във вестника…

— Тя се държеше като напълно нормален човек. Напълно.

— Да, но защото през цялото време живя почти изолирано. Къщата, градината, аз, вие и още няколко души, които бяха доброжелателно настроени към нея. Варя се успокои, развесели се, но неочакваната й постъпка днес говори за много неща.

— Това не беше неочаквана постъпка, а предчувствие — обидил се Владимир Иванович, но своевременно замълчал. — Тя ще живее в тази къща в покой и в обкръжението на хора, които са способни да се погрижат за нея. Вие можете да идвате всеки ден и да наблюдавате състоянието й. Ще я измъкнем с Божията помощ. Какво ще кажете? — попитал той след малко. Както вече обясних, Тати по свой начин беше забележителен човек, дори бих казала — рядко добър.

— Съжалението невинаги е добър съветник — подсмихнал се Доктора. — Да се грижиш всеки ден за болен човек е доста уморително занимание. И неблагодарно.

— Това вече си е моя работа — измърморил Владимир Иванович и още веднъж попитал: — Какви документи са необходими?

— Никакви — свил рамене Доктора. — Така държавата само ще се отърве от излишни грижи.

— Това е много добре! — Един господ знае на какво се зарадвал Владимир Иванович, но Доктора станал и казал искрено:

— Внимавайте да не съжалите за това. — Впрочем аз не го бях молила да прави подобни изявления.

Утрото беше слънчево, а настроението ми — прекрасно. Някой плахо почука на вратата ми и на прага се появи Владимир Иванович. Имаше малко смутен вид и подбираше наум думите си, тъй като се чудеше как по-достъпно и по-просто да ми обясни, че оставам да живея при него. През нощта той не само че не се бе отказал от намерението си, но дори още повече бе затвърдил своето желание. Както вече казах, Владимир Иванович не бе лишен от сантименталност. А и егоизмът, който не е най-нехарактерната за човешката същност черта, също изигра своята роля: Тати бе решил, че не би било зле на стари години да помисли за душата си, на която тежаха много грехове, а доброто дело нямаше да мине безследно, пък и, току-виж, съм отгатнала това-онова покрай него.

Той разсъждаваше като разумен човек и аз го похвалих наум. Придърпах одеялото до брадичката си и изплашено го попитах:

— Защо съм у вас?

— Варя. — Той не се реши да влезе в стаята и продължи да стои на прага. Съобразителен мъж. — Ти се облечи, а аз ще те почакам в хола. Трябва да поговоря с теб.

Тати се скри зад вратата, аз скочих, намъкнах роклята си, измих се, сресах се, сплетох двете дошли ми до гуша плитки и тръгнах към хола да разговарям със своя скъп приятел.

Той седеше във фотьойла и явно нервничеше. Настаних се на дивана, подвих крака, сложих ръце на коленете си и се вторачих в него — истинско безпризорно сираче и това си е.

— Варя — отрони той с въздишка, — вчера се посъветвахме с Леонид Андреевич и решихме, че не бива да избързваш със заминаването си. Поживей малко при мен, почини си, ако ти хареса — можеш изобщо да останеш, а Леонид Андреевич ще те посещава всеки ден.

Аз сведох премрежените си от сълзи очи, събрах сили и изрекох:

— Благодаря ви, Владимир Иванович, зная, че сте добър човек и… благодаря, но ще е по-добре да замина.

— Защо, Варя? — учуди се той. — Нали ти харесваше тук и дори си допаднахме с теб.

— Разбира се — усмихнах се леко. — Но… защо съм ви аз? — Това се получи толкова сърцераздирателно, че дори и мен нещо ме стисна за гърлото.

— Варя — смути се той. — Как така защо? Защо му е един човек на друг? Ти си нямаш никого и аз съм сам, на теб са починали родителите ти, а на мен — дъщеря ми. Не си мисли лоши неща, просто се привързах към теб в последно време… Аз не съм беден, няма да ми тежиш и много ще се радвам, ако останеш. Съгласи се…

И ето че в този момент той ме разчувства. Ама че хора сме: знаех, че е отвратителна гадина и бандюга и при удобен случай такъв зверски нрав можеше да покаже, че направо да викаш: „Помощ!“, но сега ето на как ме омайваше, и то — съвсем искрено, направо да скочиш и със сълзи на очи да се хвърлиш на шията му, та да си поплачете заедно, а сетне да се усмихнете щастливо през сълзи и да тръгнете да посрещате изгрева. Аз въздъхнах и тихо казах:

— Съгласна съм, много се радвам, само че… може би по-късно ще съжалите за това ваше решение.

— Няма да съжаля — сериозно каза той, а аз си помислих: „Ех, чичко, не се заричай.“

После настъпи малко неловка пауза, защото аз, въпреки всичко, не се хвърлих на шията му, а пък той изобщо не знаеше какво да направи: не можеше да ме сложи на коленете си, защото бях голяма госпожица, не можеше да ме почерпи и с бонбон — това пък щеше да е съвсем глупаво, та затова аз се разплаках кротко, но от все сърце, а той се приближи, започна да ме гали по главата и — ей богу! — без малко сам не се разплака. Притиснах се към него, не към гърдите му — няма да лъжа, а към корема му, защото той стоеше, а аз седях, и ние притихнахме за кратко, погълнати от наплива на чувствата си. След това се отдръпнах, избърсах очите си, усмихнах се малко плахо и попитах:

— Кога ще дойде Леонид Андреевич?

— Обеща да бъде тук привечер. Хайде ние с теб да пием чай.

Моето настаняване в къщата беше ознаменувано от две събития: изчезването на котето и смъртта на кучето. Кварт се изгуби още първия ден след като се преместих и въпреки че много усърдно го издирвахме, тъй и не го намерихме. Подозирах, че за неговото изчезване беше виновен доберманът и пронизвах омразното псе със свирепи погледи. Дали по тази или по друга причина, но псето пукна. Една прекрасна сутрин го намериха до площадката пред входната врата. И макар че занесоха тленните му останки на ветеринар и ги изследваха, за да установят дали няма наличие на отрова в организма му, никой със сигурност не можа да посочи причината за неговата смърт. Мисля, че животното почина от разрив на сърцето, тъй като не можа да преживее моята непробиваема омраза.

Нашият съвместен живот с Тати бързо влезе в руслото.

Владимир Иванович страдаше от ревматизъм, а освен това по природа беше предпазлив човек, не обичаше да напуска дома си и вършеше работата си като паяк — седеше в собствения си ъгъл и ловко плетеше мрежите си.

Той нямаше никакви грижи с мен. Аз се държах кротко и с маниерите си много напомнях на дресирана болонка: седях си мирно и тихо в своята стая и на никого не пречех, а щом ме повикаха, веднага се появявах. Ние се разхождахме в градината и водехме дълги разговори. Владимир Иванович никога не разпитваше за предишния ми живот, но разказваше с желание за своя. И го правеше сполучливо.

Аз постепенно се настаних и в кухнята и се заех с домакинската работа, като лека-полека изместих наетата за тази цел готвачка. Обикалях незабелязано с прахосмукачката и създавах ред. Веднъж Владимир Иванович ме завари, потънала в заниманията ми, и каза, че изобщо не е задължително да върша тези неща, но аз му отговорих, че грижите за дома са ми приятни и от този ден нататък той започна да се отнася към мен като към домакинята в своята къща. Аз проявявах особено внимание към вкусовете на Тати и се стараех да му доставям удоволствие. За мен беше фасулска работа да разбера какво например ще иска за вечеря, естествено самият Владимир Иванович не се досещаше, че за мен това е фасулска работа и постоянно се изненадваше:

— Ама, Варвара, как позна, знаеш ли, току-що си мислех, че много ми се ядат палачинки — и ето ти палачинки. Сякаш можеш да четеш мисли… — доволно се смееше той.

„По цял ден това правя“, смеех се и аз, разбира се, не на глас.

Самата аз внимавах с храната. Моят изпосталял вид натъжаваше Тати и той непрекъснато ме гощаваше с деликатеси, но аз не наблягах на тях, защото като нищо можех да се закръгля от манджите на домакина и да започна да люлея бюст под носа на скъпия чичко, а пък той не беше чак толкова стар, нито аз — малолетна. Затова, хвърляйки по един скръбен поглед към храните, аз предимно гладувах, тъй като бях решила, че стопанинът трябва да вижда в мен отишлата си без време от този свят своя дъщеря и никого другиго, та по тази причина се стараех колкото можех. С удоволствие ловях пеперуди, четях му стихове (той много обичаше Некрасов) и с щастлив поглед тичах да донеса шаха, когато Владимир Иванович казваше:

— Варя, дали да не изиграем една партия?

Дните минаваха един след друг еднакви, спокойни и дори щастливи.

Веднъж Владимир Иванович ме взе със себе си на гробището, ние дълго седяхме на пейката и разговаряхме, докато момчетата ни чакаха настрани и се измъчваха в жегата. От този ден нататък ходехме там все заедно. Аз винаги носех цветя, не казвах нищо излишно, а ако казвах нещо, то беше съвсем на място. Общо взето, към средата на лятото Владимир Иванович трудно можеше да си представи как е живял досега без сирачето в мое лице. Естествено мен ме проверяваха. Разказаната от Доктора история принципно се потвърди, макар че ако стопанинът пожелаеше, можеше да забележи някои несъответствия, но той не искаше това сериозно и всичко вървеше гладко.

В къщата също бях под наблюдение. Аз не звънях по телефона, не смеех да се приближавам до кабинета на домакина, докато подреждах дома, и прекарвах по-голямата част от времето в своята стая и на верандата. Не задавах въпроси, а пред светлия взор на Владимир Иванович се появявах само ако ме повикаха.

Провериха и Доктора. Както предварително се бяхме разбрали, той се върна на работа в родната си психиатрия, където го приеха с радост. Сведенията, с които се сдобиха момчетата на Тати, напълно съответстваха на разказаната история.

Ала Тати не беше глупав човек, затова, въпреки че ме обикна от цялата си душа, не губеше бдителност и ме наблюдаваше. На няколко пъти провериха и за какво си говорим с Доктора. Претърсиха стаята ми, прослушаха и телефона. И накрая полека-лека се успокоиха.

Веднъж, докато играехме шах, аз попитах:

— Владимир Иванович, а защо момчетата ви наричат Тати?

— Защо? — малко се посмути той, опитвайки се да се сети кой идиот би могъл да изтърси това пред мен. — Ами… аз съм стар човек, а те са млади момчета. Сигурно затова.

— А мога ли и аз да ви наричам така? — попитах подир малко. След като му се водех за откачалка, значи имах право на такъв въпрос…

— Че какво пък, наричай ме, щом искаш — кимна той. — Нямам нищо против.

Така започнах да наричам Тати тати — не с голяма, а с малка буква и почти на законно основание.

Аз странях от дечицата на Тати и винаги минавах покрай тях със сведени очи. На няколко пъти споменавах Ваня, но Владимир Иванович ми отговаряше, че той си има работа. По това време Ваня вече четиридесети ден лежеше в гробището, загубил буйната си глава в неравна битка, но Тати си траеше по този въпрос, защото се боеше да не нанесе поредната травма на психиката ми. За да му доставя удоволствие, престанах да споменавам Ваня. Веднага се разбра, че бяха възложили на Резо да ме следи, затова ние с него прекарвахме доста време заедно. Още през първия ден аз се порових из мозъчните му гънки и щом си съставих представа за моя охранител, престанах да забелязвам, че той съществува на белия свят. Но Резо не оправдаваше очакванията ми и дори ме учудваше, а понякога направо ме поставяше в небрано лозе.

Първо се оказа, че съвсем не е мълчаливец и изобщо няма нищо против да разговаря с мен, след това стана ясно, че макар гънката му да беше само една, то тя бе толкова сложно извита, че човек можеше да се оплете в нея. Той се отнесе с разбиране към моето заселване в къщата. Обикаляше наоколо, усмихваше се и понякога ми намигаше. Нормален кретен.

Една вечер Резо реши да ме посвети в тайната на своето постоянно присъствие до мен.

— Тати заръча да те пазя. Като зеницата на окото си. За да не ти се случи никаква неприятност. Може би не ти е много приятно, че аз винаги съм покрай теб, но това ми е работата. Разбираш ли за какво ти говоря?

— Естествено — кимнах аз.

— Така — кимна и той. — Ще се постарая да не ме забелязваш, но когато един човек е винаги до теб, това обикновено дразни. Схващаш ли? — разтревожи се Резо, тъй като очевидно си спомни, че съм смахната.

— Схващам — отново кимнах аз.

— Така… Опитай се да не ми обръщаш внимание. Просто прави каквото си искаш, сякаш мен ме няма, а аз ще си върша работата.

„Ти пък откъде се взе такъв?“, учудих се наум, а на глас казах:

— Резо, задължително ли трябва да се правя, че не те забелязвам, а може ли например да си поговоря с теб? Ами… на мен понякога ми става скучно, Тати е зает човек, а ми се иска да си поприказвам с някого… Това ще навреди ли на работата ти?

— Няма да навреди — отвърна той след малко. Изобщо Резо беше разсъдително момче, не прибързваше и винаги мислеше, преди да отговори нещо.

В едно неделно утро аз се измъкнах от леглото и тихо се изнизах от къщата с огромното желание да проверя неговата бдителност. Отидох на спирката на тролея и се отправих с петицата към Илинската църква, като непрекъснато поглеждах през прозореца. Пред църквата си вързах бяла забрадка, прекръстих се и влязох. Вътре нямаше много хора, така че едва ли не бих забелязала Резо. Човек трябваше да се държи скромно в Божия храм, затова не се обръщах непрекъснато, но все пак поглеждах настрани — нямаше никого. Службата свърши, аз тръгнах към изхода и в този момент го видях: моят страж стоеше встрани, близо до вратата, и с посърнал вид разглеждаше обувките си. Щом разбра, че съм го забелязала, той мило ми се усмихна и по навик ми намигна.

Излязохме заедно от църквата. Зърнах черния джип с марка „Опел“, с който обикновено се движеше Резо — колата бе спряна до църковната ограда и плакнеше очите на енориашите.

— Не знаех, че ходиш на църква — казах.

Резо хитро присви очи.

— Аз по принцип не ходя на църква — отвърна, след като, както винаги, първо се позамисли.

— А ние къде се срещнахме току-що? — попитах.

— А… всъщност карах след теб — съобщи ми той с дълбокомислен вид.

Аз не се церемоних кой знае колко с него и веднага се почудих:

— Не думай?

Той кимна, отвори вратата на колата, изчака, докато се настаня на седалката, и заяви с израз на висша проява на разум върху физиономията си:

— Длъжен съм да ти кажа, че не постъпи правилно.

— Кога?

— Сутринта. Не бива да излизаш сама.

— Защо? — попитах, мръщейки вежди.

Този път той размишлява почти цяла минута.

— Мисля, че това не е моя работа — отрони накрая.

— Кое не е твое? — сепнах се аз.

— Ами… ти попита: „Защо?“, а аз ти отговорих: мисля, че това не е моя работа. Тати заповяда да съм до теб и аз ти го казах. А ти крадешком избяга.

— Не съм избягала — прекъснах го. — Излязох. Това са различни неща, схващаш ли?

— Да — кимна той. — Ти излезе, но го направи така, като че ли избяга. Защото излезе неправилно.

— А как е правилно? — полюбопитствах аз.

— Правилно е да дойдеш при мен и да кажеш: „Резо, отиваме на църква.“ А най-добре би било, ако ме предупредиш от предишния ден — тогава няма да се бавим взаимно. Успяваш ли да следиш мисълта ми? — загрижи се внезапно.

— Успявам — кимнах и Резо продължи:

— Така, ти казваш: „Отиваме на църква“, т.е. ти отиваш, което всъщност е едно и също, защото аз съм длъжен да бъда до теб. Щяхме да идем с колата или да се разходим пеша. Ако те дразни това, че съм до теб, щях да вървя отстрани, а ако не те дразни, щяхме да вървим заедно. Ако поискаш да си поприказваме, можеш просто да ми го кажеш.

— Аха… — зарадвах се аз. — А как да постъпя, ако искам да отида с колата, но не искам ти да си с мен? Нямам своя кола.

Той се замисли, намуси се и дори се почеса по врата.

— Можеш да поискаш кола от Тати — заяви накрая Резо. — Но ще ти кажа честно, че едва ли той ще ти разреши да седнеш зад волана. И не защото ти няма доверие — нищо подобно, просто движението в града е натоварено, а ти си неопитен шофьор. Но, разбира се, можеш да му поискаш.

— Ами ако въпреки това не ми разреши? — продължих да настоявам аз.

Резо се почеса повторно.

— Мисля, че все пак ще ни се наложи да пътуваме с една кола: аз ще си мълча, а ти ще си мислиш, че ме няма.

— Как мога да си мисля, че те няма, след като седиш до мен? — изумих се искрено.

— Ами… ще ти се наложи да си представиш, че ме няма…

— Ясно — кимнах аз, опитвайки се да разбера как се случи така, че с Резо се срещнахме при Тати, а не в трето отделение на градската психиатрична болница. — Ще се оплачеш ли на Тати? — попитах и също се почесах по ухото.

— Мисля, че ще ми се наложи да му кажа — заяви Резо. — Той трябва да ти обясни защо не бива да излизаш сама. Аз съм охранител и не е моя работа да обяснявам, изобщо няма значение какво ще кажа аз, а Тати си е Тати. — Погледна ме въпросително, а аз бързешком кимнах:

— Успявам.

— Добре — зарадва се Резо и най-сетне запали мотора. Вече си мислех, че бе решил да ме умори от жега в своя опел: сутринта бе гореща, а той бе избрал най-напеченото от слънцето място, за да паркира колата. — Да не си помислиш, че имам нещо лично към теб — заяви с очевидното желание да ме утеши. — Просто ще кажа на Тати, а той ще си поговори с теб, за да ти изясни нещата. — В този момент хитро се усмихна и добави: — Макар че днес ми дойде нанагорно. Без малко да те изтърва.

„И защо ли този глупак не си спи!“, с въздишка си помислих аз, разглеждайки го. Въпреки оплакванията и думичката без малко, той беше облечен в своя любим тъмен костюм и черна копринена риза. Този тоалет предизвикваше възхищението ми, тъй като още сутринта температурата беше двадесет градуса, а към обед обещаваха да стане над тридесет. Войнишката му якичка плътно обхващаше мощния му врат, а всичките му копчета бяха закопчани догоре.

— Не ти ли е горещо? — попитах.

— Днес е топличко — съгласи се той, но така и не разкопча нито сакото си, нито яката на ризата си.

Потеглихме към къщата, а Тати, когото заварихме да пие чай на верандата, ни посрещна с усмивка. Аз отидох да си измия ръцете, а Резо се наведе към ухото на шефа си и започна да ме колади. Когато се върнах, верният страж изчезна, а Тати продължаваше да се усмихва, но някак угоднически.

Казах му, че съм ходила на църква, а той, подбирайки с известно затруднение думите си, започна да провежда възпитателна работа с мен.

— Варя, трябваше да кажеш, че отиваш на църква.

— Мислех да го направя, но вие още спяхте и не посмях да ви обезпокоя.

— Трябваше да кажеш на Резо.

— Не бива ли да излизам от къщи? — попитах след кратък размисъл.

— Какво говориш, Варя, можеш да правиш каквото си искаш, но аз трябва да съм сигурен, че с теб няма да се случи нищо лошо. Сега времената са такива… — Тати започна да ми носи вода от девет дерета все в този дух, а в това време аз слушах, свела скромно очи, и си мислех: „Давай, чичко, хвърляй ми прах в очите колкото си искаш, току-виж — хванало дикиш.“

Едно нещо стана абсолютно ясно: щях да се намирам под непрекъснат контрол и ако се опитвах да хитрувам, контролът щеше се засили, а аз естествено щях да попадна под подозрение.

След като разбрах, че не ще мога да се отърва от Резо, реших да го опитомя. Веднъж, докато играехме шах с него под сянката на липите, го попитах:

— Резо, как попадна в нашия град?

Тук трябва да отбележа, че той говореше без акцент и не приличаше нито на грузинец, нито на руснак, а на хитър примат. На мен много добре ми беше известно, че се бе родил в нашия град и не бе ходил никъде другаде, освен в Москва, но тъй като откровените разговори трябваше да наченат отнякъде, аз започнах с въпрос.

— Ами тука съм си се родил — заяви той и се почеса зад ухото (имаше такъв навик, макар че кой знае дали беше навик, може би — просто имаше бълхи?), взе пешката, подържа я малко и я върна на мястото й.

— А къде са родителите ти? — не преставах аз.

— Мама почина миналата година.

— Болна ли беше? — съчувствено попитах и се приготвих да ревна.

— Да. Имаше цироза на черния дроб. Сигурно не е много хубаво да говоря така за майка си, но тя… малко си пийваше. Общо взето, аз живеех с баба си. Баба ми почина отдавна, тогава бях в осми клас.

— А баща ти?

— Баща ми е бил летец-изпитател и се е разбил със самолета си, когато съм бил на две години. Мама ми показваше снимката му. Аз дълго я пазих, но накрая я изгубих. Тя беше много измачкана, но въпреки това ми стана мъчно.

— Значи не помниш баща си? А защо и ти не стана летец? Обикновено синовете мечтаят да продължат делото на бащите си, ти нямаше ли такова желание?

— Мисля, че баща ми е продавал цветя на пазара. Такова желание аз не съм имал.

— Но нали е бил летец? — учудих се аз.

— Мисля, че мама е измислила всичко, за да не ми е неприятно.

— А-а!… — Останах с отворена уста и се загледах за малко в него, тъй като ми се стори, че портретът на родителите му не излезе особено сполучлив, а Резо добави:

— Мисля, че все пак баща ми е бил добър човек, оженил се е за майка ми и й е изпращал пари, виждал съм пощенските записи, макар мама да казваше, че това е пенсията му.

— И аз също нямам родители — изскимтях жално на свой ред. — Лошо е да си сам.

— Аз свикнах — сви рамене той.

11

А живачният стълб на термометъра неудържимо се покачваше нагоре. Прозорците на втория етаж, които гледаха към градината, бяха широко отворени, климатиците работеха с всичка сила, но и това не ни спасяваше.

Седях на стъпалата на верандата, обливах се в пот и се правех, че съсредоточено чета. Наистина четях, но не и съсредоточено. От няколко дни се чудех как да установя безопасна връзка с външния свят, т.е. с Орлов, но главата ми не раждаше нищо разумно. Разполагах единствено с Доктора. Щеше да му се наложи да звъни на Орлов от любимата му лудница (все пак от дома му беше опасно) и да му предава моите съобщения. Впрочем Орлов бе изгубил търпение в очакване на моите новини и вече сериозно се тревожел за това къде съм изчезнала. Когато Доктора му казал къде, той без малко не получил удар, защото не можел да повярва, а сега най-вероятно точеше лиги и вече се виждаше генерал. Редно беше да го зарадвам.

В този момент на верандата се появи Тати, който напоследък не се чувстваше добре заради жегата (имаше проблеми с кръвното), седна в креслото и въздъхна:

— Ама че време, същински пъкъл и това си е!

— Да — съгласих се и добавих: — Сега е моментът човек да се изкъпе някъде.

— Ами че вървете! — зарадва се той.

Аз също се зарадвах:

— Може ли?

— Разбира се — усмихна се Владимир Иванович. — Защо трябва да се скапваш тук в тази жега? Всички младежи в момента са на реката. Идете там, намерете си някое спокойно местенце и си починете.

И повика Резо. Той прие поръчението с обичайната си сериозност, а аз хукнах да си взема някои неща. След половин час ние се срещнахме на верандата: аз — по къси панталонки и фланелка, а на гърба — с раничка, в която имаше кърпи, две бутилки пепси-кола и сандвичи; и Резо — с тъмен костюм и скъпи обувки. (Още вчера се похвали, че нарочно си ги купил. Просто попаднал на едно предизвикателство: Резо пътувал със своя опел и изведнъж точно срещу пътя видял табела. На табелата пишело: „Това е страхотно!“ — обувки от по сто и двадесет рубли и нагоре. Резо спрял, влязъл в магазинчето и си купил най-скъпите. Той наистина беше страхотно момче.) И със същите тези обувки, в тъмен костюм и със закопчана догоре риза (вярно, този път ризата му не беше черна, а сива на райета, което представляваше известно отстъпление от правилата), та в такъв вид Резо се бе приготвил да иде на плаж. Огледах го и се намръщих, а той също се огледа.

— Мислех, че ще се преоблечеш — отбелязах аз, Резо се огледа още веднъж, след което каза:

— Преоблякох се.

— Ризата ли имаш предвид? — реших да уточня, а Резо кимна. — Според мен твоят тоалет ще изглежда малко неуместно на плажа. Освен това е много горещо, за да си с тъмен костюм в такова време.

— Че аз не се каня да си почивам — възрази ми Резо и по навик добави: — Схващаш ли?

— Боя се, че ако ти не се преоблечеш, всички хора наоколо ще се съберат да те гледат, а в такъв случай ще ти е трудно да си вършиш работата.

Той се замисли, а после попита:

— И какво трябва да облека според теб?

— Нещо леко — тениска, бермуди или светли панталони. Имаш ли бермуди?

Резо се обърна и изчезна в стаята си. След петнадесет минути се появи на верандата в бяла тениска, бермуди на оранжеви краставички върху зелено поле и сандали.

— Страхотно! — казах аз.

— Тези дрехи не са мои — поясни Резо, сякаш се оправдаваше. — Взех ги от Витя.

— Той има добър вкус. Да вървим! — Аз вече тичах по стъпалата, а той продължаваше да стои на верандата. — Да вървим! — повторих.

— Мисля, че трябва да се преоблека с костюма — въздъхна Резо.

— Защо? — учудих се искрено.

— Бермудите ме притесняват.

— Какво им е?

— Притесняват ме. Струва ми се, че в тях изглеждам глупаво.

„Е, ти просто не можеш да изглеждаш умно“, изсмях се наум аз, смръщих се и казах сериозно:

— Нищо подобно! Но ако те притесняват, преоблечи се.

Резо изчезна и се забави около десет минути. Този път се появи в сиви панталони и със същата тениска.

— Така добре ли е? — попита ме със строг вид.

— Прекрасно! — утеших го аз и ние най-сетне напуснахме къщата.

В колата той се зае да ме вразумява:

— Извинявай, че те накарах да чакаш толкова дълго, но трябваше предварително да обмислим всичко. Пропускът е мой. — Въздъхна и продължи: — Знаеш ли, отнасям се сериозно към работата си и понеже работя при сериозен човек, трябва да изглеждам подходящо.

— Схващам — бързешком кимнах аз и той също кимна.

— Още не ми се е случвало да работя на плажа и затова не се бях подготвил, т.е. не бях обмислил всичко предварително. Това е голям пропуск.

— Мисля, че преувеличаваш — уверих го аз, очаквайки с нетърпение да престане да дрънка и да запали мотора. Но както винаги, Резо не бързаше.

— Благодаря ти, че ми подсказа, пък и не се ядоса. Мисля, че трябва да ти кажа, че е приятно да се работи с теб. Виждаш ли, в такава работа като моята е много важно взаимното разбирателство.

— Да, сега и аз мисля така. Може би ще потеглим, а?

— Разбира се, закопчей си колана.

И ние тръгнахме.

— Къде? — попита той, излизайки на булеварда.

Аз свих рамене:

— Нямам представа къде си почиват сега хората.

— Тогава, ако нямаш нищо против, ще те заведа на едно място. Наистина то е доста далеч, на около двадесет километра, но езерото е много красиво. Там не би трябвало да има много хора.

— Да вървим на езерото! — съгласих се охотно.

Мястото, на което ме заведе Резо, наистина беше много красиво. Влязох веднага във водата и останах там, докато устните ми не посиняха и тръпки не побиха тялото ми. Не ми се искаше, но просто бях принудена да изляза на брега. Резо стоеше като същински паметник и съсредоточено се оглеждаше на четири страни едновременно, просто не зная как не му се развинтваше главата. Излязох от езерото, завих се с кърпата и започнах да тракам със зъби.

— Студена ли е водата? — попита той.

— Топла е — отвърнах, макар че не бях в състояние да изговоря всички звуци.

— Не бива да стоиш толкова дълго във водата, можеш да настинеш, Тати няма да е доволен.

— Отдавна не бях плувала.

— Може би не биваше да идваме тук? Може би ти искаше да бъдеш малко сред хората, а аз те докарах тук, където няма никого.

— Може би ще поседнеш? — предложих му.

— Благодаря — кимна той, но не седна, а продължи да се възвисява като паметник. — Сигурно все пак не биваше да идваме тук — повтори съкрушено след десетина минути. — Аз мислех за работата си, а трябваше да помисля за теб.

— Тук ми харесва — отвърнах този път съвсем членоразделно, тъй като вече бях престанала да треперя. — А ти не искаш ли да се изкъпеш?

Резо още веднъж съсредоточено се огледа. В радиус от един километър не се виждаше жива душа, ако не се брояха полските мишки и комарите.

— Не мисля, че мога да се изкъпя — въздъхна той. — Нали съм на работа.

— А-а… слушай — хрумна ми да му кажа. — Но след като наоколо няма жива душа, защо все пак да не влезеш във водата? Бихме могли да се къпем поред: докато аз плувам, ти ще наблюдаваш, и обратното.

Този път той мисли в продължение на две минути, след което заяви:

— Горещо е. — И започна да се съблича. В бански костюм Резо изглеждаше много симпатично. Слезе внимателно към водата, потопи се, възкликна и заплува с радостни викове. Ала проявяваше бдителност дори в езерото и току поглеждаше към мен и ми махваше с ръка.

„Ама че идиот! — мислех си, изпаднала в крайно объркване. — Откъде се взе такъв?“ Трябваше да призная, че бях извадила страхотен късмет с него: разбира се, беше досадник, но главата му бе съвършено празна и нямаше да ми е трудно да го опитомя.

Резо излезе от водата и аз му подадох една кърпа (естествено той не се бе сетил да си вземе своя). Прекарахме на езерото пет часа, къпахме се един след друг и изядохме всички сандвичи, след което се отправихме към къщи с чувство за изпълнен дълг.

— Как прекара? — попита ме, когато завихме на нашата улица. Свали очилата си и очите му като маниста весело заблестяха.

— Прекрасно! — честно отвърнах аз, а той удовлетворено кимна.

На сутринта се събудих от ужасен шум под прозорците. Приближих се до тях и изцъклих очи: в градината на Тати с пълна мощност работеше багер.

— Това е нещо ново — почесах се зад ухото (както е известно, лошият пример е заразителен!) и тръгнах да разузная защо ни е притрябвал багер. Оказа се, че Тати е решил да ми направи подарък — един басейн. За целта бе свалена част от оградата откъм улицата, та да могат багерът и самосвалът да влязат в двора. Любовта на Тати нямаше граници.

Тъй като подухваше, през този ден плажът бе отменен. Следобед Тати тръгна нанякъде по работа, а аз поисках разрешение да ида на разходка, за която получих височайшето благоволение. Естествено Резо се лепна за мен. Той не обичаше да се разхожда и без джипа си се чувстваше като без обувки, но не възрази. Аз бодро траках с токчета и ядях сладолед, а той се тътреше до мен и ме поглеждаше.

След пазара се спуснахме надолу по булеварда. Отляво започваше паркът и реших да завия натам. Тръгнах по една тясна пътечка и след малко се заковах на място, обзета от известно недоумение. Точно срещу мен се издигаше надгробна плоча. Голяма, от черен мрамор, със снимка, фамилия, датата на раждането и на смъртта и трогателен надпис.

— Какво е това? — обърнах се към Резо, а той отвърна:

— Паметник.

— Виждам, че е паметник. Но какво прави тук? Това не е гробище, нали?

— Това е парк — съгласи се Резо. — Но въпреки това са сложили паметник. Макар че това момче изобщо не е погребано тук, а на гробището. А това тук е просто паметникът му.

— А можеш ли да ми кажеш защо е тук?

— Защото тук се е блъснал — отвърна Резо, поразен от моята недосетливост. — На същото това място, т.е. не на това, а на булеварда. Врязал се в един стълб, а момчетата решили да му сложат паметник тук.

— Но нали тук не е гробище? — още веднъж уточних аз за всеки случай.

— Не е гробище, но той е загинал тук. И момчетата са решили тук да бъде и паметникът му.

— В центъра на града?

— Това е парк, до центъра все пак е далеч, а и паметникът на никого не пречи.

Заобиколих мраморната камара и видях стъпала, които водеха към булеварда. Наоколо всичко беше чисто, подредено, а до паметника, в еднолитров буркан, бяха сложени цветя.

— Да… — озадачих се накрая аз и се загледах в датата. Момчето, което бе заслужило паметник в парка на родния ми град, беше загинало точно преди една година. — Слушай — приближих се до Резо, — а с какво е бил чак толкова знаменит?

— Кой? — не ме разбра той.

— Алексей Василиевич Сухов.

— А… ами… момчетата го уважаваха.

— Кои момчета?

— Неговите момчета естествено — обиди се Резо.

Тъй като разбрах, че каквото и да правя, няма да науча нищо смислено от моя ангел=хранител, вече се бях наканила да продължа нататък по пътечката, но в този момент долу, на булеварда, точно до стъпалата, спряха две коли: един джип „Чароки“ и едно бяло BMW. Резо също ги забеляза:

— Клим пристигна да посети приятеля си.

— Но нали приятелят му е в гробището?

— В гробището е, разбира се. Но те винаги идват тук, защото тук се е блъснал.

— А как е успял да се блъсне в стълба? — попитах.

— Подпийнал малко и налетял на стълба.

— Случва се — въздъхнах и хукнах към близките дървета. Там те не би трябвало да ни забележат.

По стълбите се изкачи компания от седем младежи. Яки, страховити и със силно опечален вид. Те се спряха около паметника и потъгуваха в продължение на около три минути. Според моите представи това изглеждаше доста внушително.

— Кой от тях е Клим? — попитах.

— Кой? — не ме разбра Резо.

— Ти каза, че е дошъл Клим, а те са седмина, кой от тях е Клим?

— А… онзи, който е в средата, със синята риза.

Така аз за пръв път видях Клим — човека, който преди три години изпрати в дома ми онези палави кретени, на които много им хареса да се забавляват с мен. Между застаналите срещу ми момчета нямаше нито един от онази троица, явно те не бяха достойни по ранг да се возят с шефа си, а може би за това време бяха успели да се простят с буйните си главици в междуособните войни.

Разглеждах Клим: беше малко над средния ръст и в сравнение с момчетата си не изглеждаше як, макар че не можеше да бъде наречен и кльощав. Беше с рижа, доста дълга коса, очите му май бяха светли — оттук не можех да ги видя, имаше скулесто лице и тънки устни. Във вида му нямаше нищо злодейско. Той неочаквано вдигна глава и погледна по посока на нас, а пък на мен ми се прииска да направя една лудория: да взема и да извикам: „Здрасти, Клим, аз съм тук, на една крачка!“, но на една крачка беше моят верен страж и на този етап се наложи да сподавя виковете си.

Излязох бързешком на асфалтираната пътечка, а Резо естествено забърза до мен. „Дали трябва да броя случайната среща с Клим за Божие знамение или не?“, обмислях аз, обикаляйки парка. При всички случаи сега нямах възможност да се заема с Клим, защото не можех да се разпилявам, така че той щеше да почака малко. Освен това, изхождайки от съображението, че с него бяхме стари приятели, трябваше да се постарая от сърце и душа в негова чест и да измисля нещо изключително.

Спрях се до беседката, разглеждайки унесено брезите срещу мен, и в този момент чух внимателно покашляне. Обърнах се и на няколко крачки от себе си видях Резо. Увлечена в мислите си, бях развила доста висока скорост и затова сега физиономията на моя страж бе станала яркочервена на цвят, а по слепоочията му бяха избили капки пот.

— Извинявай — разстроих се аз, а в отговор той се усмихна — в знак, че проявява разбиране.

— Всичко е наред — увери ме бързешком Резо. — Просто си помислих дали да не си починем малко?

— Аха — кимнах и се настаних в беседката, Резо се кротна до мен и се опита да си поеме дъх. — Какво, да не би да имаш проблеми със здравето? — притесних се аз.

— Не, нямам проблеми. Просто ти се държа непредсказуемо. Тичаше ту на една, ту на друга страна, а аз трябваше да проверявам какво има там.

— Къде? — не разбрах аз.

Той забели очи.

— Там, накъдето тичаше. В смисъл че трябваше предварително да проверя. И да не те изпускам от очи. Днес ми създаде доста работа — каза с чувство на дълбоко удовлетворение, а аз се почудих, че този човек беше развил толкова бурна дейност покрай мен, без дори да забележа.

— Извинявай — казах с въздишка, а той се усмихна и заяви:

— Можеш да правиш каквото си искаш. Ти не ми обръщай внимание, а аз ще си върша работата.

„И все пак е странно, че с него не се срещнахме в лудницата“, помислих си отново.

Тати го нямаше. Обади си към осем часа и мило си поговори с мен: нямало да се прибере тази вечер, аз не бивало да се тревожа, а ако съм имала нужда от нещо, трябвало да се обърна към Резо.

„Интересно — за какво ли мога да се обърна към него?“

В осем и половина дойде Доктора, ние се оттеглихме в моята стая, той седна във фотьойла, вторачи се в мен с отчаяние в погледа и заяви:

— Нищо не разбирам.

— А трябва ли?

— Варвара…

— Добре, Докторе. Какъв ти е проблемът?

Естествено той нямаше никакъв проблем. Доктора вече цял месец живееше сам, с мен се виждаше за не повече от половин час на ден, за три години безделничене беше отвикнал да работи и сега животът не му харесваше особено. Освен това Орлов го бе наплашил, като му заявил, че моето поведение много напомня делириум, а игрите, които съм подхванала, по принцип завършвали зле за онзи, който ги играе. Общо взето, Доктора се бе изплашил за мен и, разбира се — за себе си също.

— Орлов напразно се безпокои — уверих го с вид на вряла и кипяла. — Сложили са ми един охранител, който е пълен глупак, фасулска работа е да избягам от него. Тъй че не се бой за нашата безопасност.

— Не разбирам защо остана тук! — разпери ръце той. — Ти нищо не ми обясняваш…

— Засега само наблюдавам. За това също е необходимо време.

— А после?

— После ще е, както сега. Не ми късай нервите, Докторе. Нямам тайни от теб и когато имам какво да ти разкажа, ще ти го разкажа. А засега предай на Орлов, че ми трябва Клим. Той много добре знае за кого става дума… Така че нека събере всички възможни сведения за него. Колкото по-незначителни са на пръв поглед, толкова по-полезни ще са за мен.

— Но… — започна Доктора и се запъна, а аз поясних:

— Трябва да се подготвя за срещата си с него.

Привечер се смрачи, вятърът стихна, но облаците плътно покриха цялото небе и в остъклената част на верандата, където седях аз, притъмня. Включих лампиона и се загледах през прозореца. Около светлината се събраха мушици, зад отворения прозорец се поклащаха клоните на дърветата, а между тях внимателно крачеше Резо и си вършеше работата. Отворих една книга, а погледът ми попадна на една брадата фраза в текста: „Народът има такъв управник, какъвто заслужава“, бе казал някакъв умник на друг. Аз изсумтях, а сетне погледнах през прозореца. Точно в този момент се мерна главата на моя страж. Впрочем въпреки телосложението си, той се движеше безшумно. Сигурно дълго беше тренирал.

Станах от фотьойла и надникнах в градината. Резо тъкмо завиваше зад ъгъла и сега изобщо не приличаше на тромав примат, а по-скоро на голяма котка, която бе излязла на нощен лов. Помислих още малко за Резо, а после прихнах от задоволство. Ами да, разбира се. Трудно е да се намери най-добрият управник. Ех, че веселба щеше да настане! Тръшнах се във фотьойла, втренчих се в тавана и се отдадох на размисли.

На сутринта работите в градината бяха възстановени, а времето се оправи. Ние с Резо тръгнахме на плаж. След още един ден необходимостта от това отпадна, защото аз получих за лично ползване истински басейн, до който в този момент си седях в леко плетено кресло под бял чадър. Върнаха оградата на мястото й и подредиха градината — там вече нямаше нито боклуци, нито разкопана пръст, пътечките бяха посипани с пясък, а покрай тях се нижеха турти, които след пресаждането като че ли изглеждаха малко вяло.

В огромни кашпи до басейна растяха две палми, съвсем истински, само че на ръст бяха високи колкото мен.

— Харесва ли ти? — попита Тати, след като направихме екскурзия из градината. Предишната вечер работите продължиха до късно през нощта под светлината на прожектор, за да може Тати да ме зарадва на сутринта. Естествено аз се зарадвах. — Сега няма нужда да ходиш на езерото — отбеляза пътьом той.

„Добре, чичко — изсумтях аз. — Ще си седя неотклонно пред светлия ти взор, само че дори и така едва ли ще успееш да научиш нещо повече за мен.“

Увиснах на лакътя му с щастлива усмивка и казах:

— Благодаря. — А той бащински ме целуна по темето.

Резо стоеше до басейна в тъмния си костюм и се усмихваше с умиление.

— Ще получиш слънчев удар — обнадеждих го аз, когато Тати се отдалечи.

— Ако не възразяваш, ще се настаня под дърветата — каза той.

— Няма да възразя, ако се погрижиш за себе се и поплуваш в басейна.

Той се озадачи, после се намръщи, а след това каза:

— Не мисля, че е правилно. Винаги се старая да постъпвам правилно. Разбираш ли?

— Схващам.

— Тъй. Смятам, че човек трябва да се отнася отговорно към задълженията си. Ако всеки започне да се държи така, както му се полага, ще има много повече ред. Как мислиш?

— По същия начин. Ти върви под дърветата, а аз ще поплувам.

Водата беше приятно хладна и около петнадесетина минути аз й се наслаждавах, легнала по гръб, разперила ръце и затворила очи. Долових движения отляво: беше се появил Тати. Витя му носеше плетено кресло и току ми хвърляше по един любопитен поглед, макар че банският ми костюм беше повече от скромен, а и на него не му се полагаше да ме оглежда. Но той, хитрецът, ме оглеждаше. Трябваше да намекна за това на Резо, та да проведе съответната работа с момчето, защото той умееше да върши тези неща.

— Как е водата? — попита Тати.

— Направо страхотна! — отвърнах, наметнах си халата за баня и седнах срещу него.

Заедно с креслото, Витя бе донесъл и шаха и Тати вече нареждаше фигурките. Налях си портокалов сок, погледнах към върховете на дърветата и си помислих, че такъв живот ми харесва. Тъй като настроението ми беше прекрасно, Тати спечели. Той се зарадва, а аз отидох да поплувам още малко. Владимир Иванович се премести по-близо до басейна и като видя как се преобръщам във водата с весели викове, отбеляза:

— Отдавна трябваше да го направим, работа за три дни, а на теб удоволствието ти е за цялото лято.

В този момент отново се появи Витя и зашепна нещо в ухото на Тати. Той кимна и след малко до басейна се появиха гости. Бяха двама леко и непретенциозно облечени като за лятно време младежи. В този момент тъкмо излизах от водата и естествено те ме забелязаха, а аз изругах наум, защото срещу мен стоеше Саша Монаха и вълнуващо ми се усмихваше.

— Здравейте, Владимир Иванович! — каза той и продължи да се блещи насреща ми. Изведнъж Тати се намръщи, изправи се срещу гостите и каза:

— Да идем на верандата. — А после кимна към мен: — Варя, почерпи ни нещо.

Аз нахлух в стаята си, преоблякох се и се опитах да преценя какво означава посещението на Монаха и дали имаше смисъл да прескоча през оградата, спасявайки кожата си, или не биваше да изпреварвам събитията. Веднага отхвърлих мисълта за оградата, защото беше глупаво да избягам, без да разбера какво са намислили те, и отидох в кухнята. Сервирах набързо масата и я избутах на верандата. Тати ми кимна, което означаваше, че мога да си вървя, но на мен и половин минута ми беше достатъчна… Младежът, който стоеше отдясно на Тати, си мислеше: „Какво момиче е забърсал старият дявол“, а мислите на Саша… Мислите на Саша бяха доста интересни, но той не възнамеряваше да ги споделя с Тати. Всъщност постъпих правилно, като се отказах от идеята си за бягство.

Върнах се при басейна. Резо се появи на верандата, а после се настани под дърветата. Измина повече от час, аз вече нервничех, прелиствах страниците на една книга, забравяйки веднага прочетеното, и потропвах с крак. Ставаше все по-горещо, непоносимо беше да се стои дори под чадъра и аз отново влязох в басейна. Гмурнах се, преплувах под вода до другия му край, а когато изплувах и отворих очи, видях Саша Монаха, който бе клекнал там и доволно ми се усмихваше.

— Здрасти! — тихо каза той и джентълменски ми подаде ръка. Аз излязох от водата, наметнах си халата и започнах да бърша косата си с кърпа. Саша стоеше до мен, мушнал ръце в джобовете на панталона си, и продължаваше да се хили. — Ти не каза ли, че заминаваш при мъжа си в чужбина? — попита, а аз свих рамене. — Не знаех, че сте роднини с Тати.

— Той ме осинови.

— Супер! — Саша се изсмя и продължи настойчиво да ме гледа в очите. Честно казано, това малко ме нервираше. — Значи ти си онази малоумната, за която всички говорят? Забавно. Преди два месеца изглеждаше страхотно и изобщо не беше малоумна — или може би съвсем малко. Много ми се ще да зная, пиленце, какво си намислила и най-вече — на кого му е притрябвало да те вижда в тази къща.

— На Тати — изсумтях аз. — Той ме покани и аз се съгласих. Единственото, което можеш да направиш, е да ми поразвалиш малко настроението. Впрочем намери ли си пръстена?

Саша повдигна вежди и се усмихна накриво, а аз се приближих до него и му изсъсках:

— Ти ще си мълчиш за това, че преди сме се срещали с теб, а аз ще си мълча за това, че ти пречука Гьобелса… или както там се казва. Според мен така е справедливо.

— Това ли било? — Подигравателната му усмивка стана още по-широка. — Значи ме шантажираш?

— Просто те предупреждавам: ако започнат да ми задават въпроси, ще разкажа всичко, което зная. Всичко. — Усмихнах му се мило и отидох до креслото си под чадъра, а Резо се разхождаше по дължината на басейна и хвърляше зорки погледи към нас.

Тати се появи на верандата заедно с втория гост и Монаха забърза към тях, подхвърляйки доста високо:

— Удобно нещо, особено в такава жега. — Той ме възнагради с прощален поглед и аз разбрах, че съм се сдобила със заклет враг.

Тати изпрати гостите, а Резо се премести по-близо до мен.

— Саша Монаха — заяви той след пет минути, гледайки към синьото небе.

— Какво? — не разбрах аз.

— Момчето, което разговаряше с теб, се казва Саша Монаха.

— Това Монаха фамилията му ли е? — реших да проявя интерес аз.

— Не. Просто казва, че е учил в семинария. Лъже.

Кимнах, без да зная какво да отговоря на това и в очакване какво още ще ми съобщи Резо.

— Не бих разчитал особено на него — заяви той, когато вече бях забравила, че чаках да чуя нещо от него. — Имам предвид Монаха. Макар че той, общо взето, не е лошо момче. И се харесва на жените.

— Какво имаш предвид? — повдигнах вежди.

— Ами… — Резо се засмя, свали очилата си, повъртя ги в ръцете си и изведнъж пак ги надяна на носа си. — Той флиртуваше с теб и прочее… Мисля, че трябваше да те предупредя.

— А… благодаря — казах аз.

— Радвам се, че ме разбра правилно. Понякога хората възприемат нещата не точно така, както ти би искал. От това възникват големи проблеми. Ти имаш предвид едно, а те — съвсем друго и се получава бъркотия. Разбираш ли за какво говоря?

— Естествено. За бъркотията.

— Просто исках да те предупредя. Саша не е лошо момче, но не е подходящ за момиче като теб. Разбира се, ти си решаваш сама, но аз съм длъжен да ти кажа. Как мислиш?

— По същия начин — въздъхнах и попитах: — Резо, боли ли те главата понякога?

— Не, защо? — учуди се той.

— Толкова много мислиш… Мен ме заболява главата, когато започвам да мисля.

— Струва ми се, че това не е от мисленето, а от четенето. Ти страшно много четеш. Хубаво е, когато едно момиче е умно, но да се чете много е вредно.

— Кой ти го е казал? — учудих се.

— Това е мое наблюдение. Когато четеш дълго, след това ставаш тъжна и се мръщиш — значи четенето не ти е от полза. По-добре плувай в басейна — това оправя настроението ти. А плуването укрепва здравето и това всеки ще ти го каже.

— Тогава ще ида да поплувам още малко.

Когато вечерта Доктора дойде, аз му казах:

— Не се срещай с Орлов, обаждай му се само по телефона и само от болницата.

— Защо? — стресна се той.

— Защото покритото мляко котка не го яде.

— Станало ли е нещо?

„Те ти сега…“

— Нищо не е станало, просто се притеснявам за теб.

— Орлов се интересува от новините.

— Тоя само се чуди как да стане генерал! — изсумтях аз, макар че нямаше защо да се ядосвам на човека, тъй като преди време тъкмо аз бях тази, която му обеща да стане генерал, така че сега не биваше да недоволствам. — Имам някои новини за него, запомни ги и внимавай да не объркаш нещо.

— Може би ще е по-добре да си ги запиша?

— Полудял ли си! — Бях поразена. — Ами ако те претърсят?

— Значи те подозират, така ли? — сериозно се изплаши той.

— Не. Засега. И, за бога, недей да нервничиш.

Изпратих Доктора и отново се замислих. След срещата ми с Монаха нямаше защо да разчитам, че ще разполагам с много време за осъществяването на идеите си. Налагаше се да побързам. Затова още от следващия ден започнах да събирам информация, изцеждайки ценни сведения от главата на скъпия Тати. За целта се наложи да проведа цял шахматен турнир и да се въртя пред очите му от сутрин до вечер. Впрочем той не възразяваше. Трите операции, които милицията проведе през следващите дни, не направиха особено впечатление на Тати и не го развълнуваха истински. Той знаеше, че понякога на ченгетата им върви и не възнамеряваше да страда заради това. В мозъка му името ми нито веднъж не се свърза с въпросните събития. Това ме въодушеви.

В петък в шест часа вечерта при Тати се събра компания от четирима души. Преди не бях виждала нито един от тях. Всички бяха по-млади от Тати, обръщаха се към него с подчертано уважение, но мислено не го наричаха по никакъв друг начин, освен стар козел. Изобщо компанията беше приятна във всяко отношение, тъй като Тати също ги гледаше с презрение и мислеше: „Крастави палета, с една ръка бих ви издушил всичките, но не ми се ще да си цапам ръцете…“ Тук Тати малко преувеличаваше: той щеше и да ги издуши, и ръцете си да изцапа, но знаеше със сигурност, че на мястото на тези щяха да дойдат други, така че нямаше смисъл да ги трепе, а щеше да е далеч по-добре да се договори с тях.

През тази вечер аз се представих в ролята на домакиня, в смисъл че поднасях ястията и веднага изчезвах. Но тъй като гостоприемството изискваше да се появя неведнъж и дваж, успях да почерпя някои сведения. Седящият вдясно от Тати тип, който се казваше Алексей, доста ме постресна. Гледаше ме с любопитство, сякаш се канеше да ме купи. Точно вчера вечерта между него и Монаха се бе състоял интересен разговор. Неочакваната дружба между тях бе възникнала по две причини: единият никак не обичаше Тати, а другият се боеше от него до смърт. А страхът му още повече се бе усилил след моята недвусмислена заплаха. Монаха бе преценил, че ще намери общ език с Алексей и не беше сгрешил. А сега вторият ме разглеждаше и се опитваше да разбере коя съм аз и от какъв зор обслужвам Тати, т.е. зорът му беше ясен, но не и от чие име се старая.

„Нямам нужда от този Алексей! — отсякох аз към края на вечерта. — Ще започне да ми мъти водата, а това само ще ми създава тревоги.“

Доктора пристигна към девет, по това време гостите и домакинът се бяха затворили в кабинета му, Резо и още двама младежи със свиреп вид се бяха заковали пред вратата му и едва ли нечие любопитство би могло да се скрие от погледите им. Впрочем техните тайни не ми бяха интересни, вече знаех всичко, което исках, и затова чаках Доктора с огромно нетърпение.

— Запомняй! — прошепнах му веднага след като се настанихме в стаята ми. Говорих почти десет минути без прекъсване, а Доктора се блещеше и се стараеше да не обърка нещо.

— Това е опасно — облизвайки нервно устни, каза той.

— Кое е опасно? — ядосах се аз. — Те не са казали нито една дума пред мен, а сега седят в кабинета зад дъбовите врати, овъртолени отвсякъде с охрана като новородено с делени. Сам си помисли: по какъв начин биха могли да ме свържат с тази работа? Аз абсолютно нищо не зная, пък и нямам възможност да науча.

— Добре — намръщи се Доктора. — Да си вървя ли?

Напоследък той много се изнервяше, докато пребиваваше в дома на Тати, и започваше да диша равномерно едва когато стигнеше до портичката.

— Почакай. Помоли Орлов за следното: нека утре да арестува Алексей Лунин под какъвто и да е предлог, той знае за кого става дума. По-добре ще е да го подържи една нощ в пандиза в навечерието на далаверата, която са замислили. Разбра ли?

— Защо ти е това?

— Защото хората трябва да си намерят изкупителна жертва. Ако Орлов им развали работата, Тати и приятелите му ще бъдат много разстроени. И трябва да им се даде възможност да излеят отрицателните си емоции.

— Не разбирам… — смръщи се Доктора.

— Орлов ще разбере — уверих го аз.

Орлов наистина разбра всичко. Някъде следобед се обадиха на Тати, за да му съобщят, че Алексей е задържан от правоохранителните органи. Това не развълнува особено моя домакин, той само поклати глава и се свърза с адвоката си, за да му прехвърли грижите.

Страстите се разгоряха след два дни. Никога не бях виждала Тати толкова вбесен. У дома всички притихнаха и се разбягаха по дупките си, та да не се мяркат пред очите на своя шеф. След пристъпа на ярост в къщата отново се появиха неотдавнашните гости. Между другото Алексей изглеждаше спокоен и не очакваше големи неприятности, макар че би могъл да се досети, че събитията не се развиват в негова полза. Естествено това, че предишния ден се бе разхлаждал в пандиза, си беше чисто съвпадение и никой не можеше сериозно да си помисли, че е проговорил… Но заради такива съвпадения хората лесно се лишаваха от главите си. Алексей влезе уверено и спокойно в дома на Тати, а излезе оттам с изпотено лице и треперещи устни. Повече нямах сгода да го видя, впрочем не само аз, но и всичките му роднини. Тъй като Тати не се интересуваше по какъв начин се е простил с живота близкият му съратник, аз така и не научих подробности за неговата кончина.

„Хубав ден!“, рекох си удовлетворено, докато си лягах да спя.

След като изчаках бурята да стихне и Тати да се успокои, реших да поискам от благодетеля си компютъра. Той събираше прах в една от необитаемите стаи на огромната къща на Тати. Целта, заради която бе придобит, оставаше загадка.

Почуках тихичко на вратата и след като чух да, плахо влязох. Тати седеше в червен халат на дивана и се опитваше да гледа телевизия. Щом ме видя, той мило ми се усмихна и в погледа му дори се прокрадна нежна тъга. Тя страшно му отиваше. Аз се заковах до вратата и попитах:

— Извинете, не ви ли преча? — Макар че наричах тати с малка буква, обръщах се към него с уважителното вие.

— Разбира се, че не. Влизай, Варя — каза той. Влязох и седнах на крайчеца на дивана.

— Станало ли е нещо? — Гласът ми звучеше тихо и жално.

— Не. Защо реши така?

— Не изглеждате, както обикновено. Нервен сте.

— От работата е, Варя — въздъхна той след кратко мълчание и машинално ме погали по главата, както се гали булонка, когато се настанява до стопанина си. — Не обръщай внимание на настроението ми. Теб винаги се радвам да те видя. Ще ходиш ли някъде? — попита, а мислите му блуждаеха далеч, но понеже не искаше да ме обиди, опита се да поддържа разговора.

— Не — поклатих глава аз.

— Скучно ли ти е? — разтревожи се Тати. — Едно младо момиче трябва да има приятелки… приятели. Как вървят нещата с Резо, разбирате ли се?

— Той не е зъл — отвърнах.

— Така ли? — Тати като че ли се заинтригува. — А кой е зъл?

Охотно изброих поредица от имената на онези, които редовно посещаваха Тати. Бях планирала да се избавя от тях в близко време, така че трябваше да подготвя Тати, та да не се разстройва кой знае колко заради тези лоши хора.

— А какво ще кажеш за Калинин? — попита Тати с все по-нарастващ интерес. — Един такъв як, с шарена риза, идваше заедно с Андрей?

— Душата му е черна — гледайки в една точка, заявих аз. — Не му вярвайте, на него нищо не му коства да излъже някого. Той е лош човек.

Тати се замисли, а аз потръпнах, излизайки от транса, и погледнах към него, а той — към мен.

— Виж какво, Варя, утре ще дойде един човек… на гости, вгледай се хубаво в него — изведнъж набра смелост да ми каже той.

Аз кимнах, правейки се, че не разбирам много-много за какво става дума. А след като осъзнах, че Тати вече беше казал всичко, което искаше, го помолих:

— Мога ли да взема компютъра?

— Компютъра ли? — не разбра Тати, тъй като изобщо беше забравил, че в къщата има такава вещ.

— Да. Той е горе…

— А-а. Вземи го, разбира се. Искаш да си поиграеш ли? Варя, ако ти трябва нещо, моля те, не се притеснявай…

— Благодаря — усмихнах се и отидох да извикам Резо, за да ми помогне да пренеса компютъра.

Вечерта ние седяхме в моята стая — аз пред компютъра, а Резо във фотьойла.

— Искаш ли да опиташ? — предложих му. Той кимна, настани се удобно на моето място и успя да ми събере очите. — Браво! — казах със завист някъде след около час. — Аз не мога така.

— Тук най-важното е съсредоточеността и бързата реакция — заяви той. — Без тези качества е абсолютно невъзможно и в моята работа. Схващаш ли за какво ти говоря?

— Почти. Значи ти тренираш на компютъра, така ли?

— Не — поклати глава Резо. — Просто се отнасям сериозно към всичко — и в играта, и в живота.

Погледнах го внимателно и се замислих.

Човекът, за когото говореше Тати, се появи у нас към обед. Аз тъкмо слагах масата (с Тати обядвахме в столовата, а охранителите ядяха в кухнята), когато вратата се отвори и влезе моят благодетел заедно с един представителен чичко на неопределена възраст. Макар че беше по-скоро млад, половината му глава бе оплешивяла, а лицето му бе бледо, отпуснато и подпухнало. Забавен тип.

Тати радушно се усмихваше и го потупваше по рамото. Това не се харесваше особено на госта, но той се стараеше в отговор да се усмихва.

— Запознай се, Варя, това е Евгений Алексеевич, а това е моята племенница — послъга малко Тати. — Казва се Варя, тя е домакинята вкъщи.

Евгений Алексеевич внимателно ме погледна, аз също го погледнах, след това ние едновременно се усмихнахме и си кимнахме един на друг.

— Моля, заповядайте на масата — разливаше се от любезност Тати и дори ми намигна някак палаво и по хулигански.

Обедът продължи малко по-малко от час. През това време успях да се запозная отблизо с Евгений Алексеевич, и по-точно — с неговите мисли. Той обичаше Тати, колкото аз — решетките на прозорците, и вече от три месеца в главата му зрееше идеята как да се отърве завинаги от него. Плановете му в тази посока бяха придобили грандиозни мащаби, така че в момента на мен ми предстоеше да реша как ще постъпим ние, т.е. аз: дали ще се опитаме да попречим на намеренията му, или ще им дадем възможност да се реализират? Във втория случай Евгений Алексеевич можеше да свърши всичката мръсна работа вместо мен, да изпълни замисленото крачка по крачка и много старателно и след известно време да откъсне огромно парче от територията на Тати. И чак след това щеше да дръзне и да се прости със самия Тати. Но ние не можехме да му позволим такова нещо, затова на този етап на Евгений Алексеевич щеше да му се наложи да умре.

След обеда Тати заведе скъпия гост в кабинета си. Там те дълго разговаряха, а когато гостът най-сетне си отиде, Тати влезе при мен.

— Хареса ли ти Евгений Алексеевич? — попита той без особено любопитство.

Аз кимнах:

— Според мен е добър човек и много ви уважава.

Тати поклати с усмивка глава, уж че всичко, за което току-що си говорихме, беше ей така — просто някаква дреболия и шегичка, но беше доволен.

Моят интерес към техническите постижения на цивилизацията не остана незабелязан. Един ден, докато с Резо обикаляхме магазините, компютърът беше проверен. Бяха прегледали всички файлове, всички дискети и естествено не бяха намерили нищо интересно. Браво на Тати, бдителността му винаги беше нащрек! Той малко се позасрами от своите подозрения и през цялата вечер беше изключително мил с мен. А аз пристъпих към разработката на своя план, вкарвайки го в една от дискетите. Страничен човек много трудно би могъл да разбере нещо от него, но ако се намереше някой умник… Какво пък, щеше да стане още по-интересно за мен.

— Какво е това? — попита Резо, появявайки се неочаквано зад гърба ми.

— Моите мисли — отвърнах аз.

— Така ли? — Отговорът ми като че ли го заинтригува и той се втренчи в екрана, но след минута обидено попита:

— Самата ти поне разбираш ли какво си натракала?

— Не. Но това не е важно. Важното е за какво мисля, когато тракам.

— А за какво мислиш?

— Например за теб — подсмихнах се аз, а Резо се разсърди, защото не повярва. Впрочем не беше прав.

В сряда сутринта Тати замина. В цялата къща бяхме останали само аз и моят верен страж, когато телефонът иззвъня. Никога не обръщах внимание на звъненето му, защото на мен никой не ми се обаждаше, та затова слушалката вдигна Резо. Вдигна я, каза „да“ и ме погледна с огромно недоумение:

— Теб търсят.

— Мен ли? — не повярвах.

— Аха.

Взех слушалката, а Резо се отдалечи точно на пет крачки и се закова до стената, изпивайки ме с поглед.

— Слушам ви — издърдорих.

— Здрасти! — отзова се през смях Саша Монаха.

— Изплаши ме — отбелязах, поемайки си дъх.

— Не думай? Слушай, радост моя, зная коя си ти…

— И коя съм? — Смущението ми от неочакваното обаждане вече бе преминало и аз започнах да схващам за какво става дума.

— Ти наистина ли си се надявала, че няма да позная жената, с която съм спал?

— Не разбирам за какво говориш.

— За сметка на това аз много добре разбирам. Лунин твое дело ли беше?

— А кой е той?

— Слушай ме внимателно, кучко… — започна да се ядосва Саша, но аз прекъснах потока на красноречието му:

— Ти какво, нямаш ли си достатъчно проблеми? Стой далеч от мен! И най-добре си мълчи! Ако ти премълчиш някои неща, и аз ще премълча други. Ясно ли е?

— Грешиш, пиленце, много грешиш — изсмя се той. — Мисля, че ако малко пораздрусаме твоето приятелче, непременно ще изтърсим нещо интересно от него.

— Може би. Например Тати ще научи за пръстена. Той е тук, в къщата, ако искаш — ела да си го вземеш. Дори и вчера Тати за пореден път си спомни за непрежалимата загуба на своя любимец.

Саша нищо не отговори и затвори слушалката. Според мен това не беше любезно от негова страна.

Замислих се и дори не се усетих веднага, че гриза нокътя си — все пак кучият му син бе успял да ме извади от равновесие. Бързешком набрах номера на градската лудница. Надявах се, че в този момент Доктора е на работа.

Щом чух гласа му, произнесох условната фраза, с която предупредих, че не мога да говоря свободно. Доктора веднага се притесни.

— Онзи урод ли е до теб или се е случило нещо по-лошо?

— До мен е.

— Разбрали ли са?

— Не съвсем.

— С мен ли искат да говорят?

— Един човек.

— О, по дяволите! Монаха ли е разбрал всичко?

— Той просто не може да разбере всичко — утеших го аз. — А за теб ще е по-добре спешно да заминеш.

Докато траеше този разговор, Резо ме гледаше, без да мигне, и като че ли мърдаше устни: вероятно запомняше всяка дума. Сигурно имаше добра памет — нали и това помагаше на работата му!

— Какво ме гледаш? — попитах го, а той хитро се усмихна:

— Монаха ли ти се обади?

Аз кимнах:

— Ще кажеш ли на Тати?

— Разбира се — учуди се той на въпроса ми.

— Ами ако Тати не те попита, ти пак ли ще му кажеш?

Резо се обиди.

— Тати заповяда да му казвам за всяко обаждане — твое или за теб. Това е от ясно по-ясно. Ако не беше казал така, а просто всеки ден се интересуваше дали някой се е обаждал, щеше да е друга работа — тогава ако той например не ме попита, аз няма да тръгна сам да му казвам. Разбираш ли какво имам предвид?

— Разбирам. Чу ли разговора?

— С Монаха ли? Разбира се.

— И ще му го предадеш дума по дума, така ли?

— Тати сигурно ще се заинтересува.

— Слушай — реших да подхвана нещата по друг начин. — Тати какво ти каза, когато те закачи за мен?

— Ами… да те наблюдавам, за да не се случи нещо. Каза, че отговарям за теб с главата си.

— Ясно. А какво ще кажеш за моето здраве?

— Че какво му е на здравето ти? — учуди се Резо.

— Засега нищо. Питам те дали отговаряш и за моето здраве. Например ако си счупя ръката, добре ли ще бъде?

— Че какво му е хубавото на това да си счупиш ръката?

— Точно за това говоря. Как мислиш, Тати ще се зарадва ли?

— Не, това според мен е глупаво.

— А ти ще си го отнесеш ли?

— И още как!

— Излиза, че трябва да се грижиш да не ми се случи нещо лошо?

— Това е най-важното — съгласи се той.

— Чудесно. — Поех си дъх. — Днешното обаждане много ме разстрои. Искам час по-скоро да го забравя. Ако започнат да ме разпитват за него, ще ми стане лошо. Ще получа припадък. Може и да умра.

— Защо трябва да умираш? — разтревожи се Резо.

— Като че ли не знаеш, че съм смахната и не бива да се вълнувам.

— Ти изобщо не си смахната — започна да мърмори той.

— Да не би да не съм виждал смахнати. Чичо ми беше смахнат, ама наистина… а ти не създаваш никакви грижи. Тъй че не си пълни главата с глупости, нормална си.

— Благодаря — зарадвах се аз. — Хайде все пак да се върнем към обаждането на Монаха. Честно ти казвам, че ако ние веднага не го забравим, ще получа страшен припадък и ще вляза в лудницата, завинаги. Тати ще се зарадва ли?

— Не.

— И кой ще е виновен?

— Кой?

— Ти, разбира се. Защото не си успял да опазиш здравето ми.

Той премигна, почеса се и дълго не ми отговори.

— Ти някак усукваш всичко и аз не успявам да те разбера.

— Ти си добър охранител и трябва да постъпваш правилно. Хайде, мисли по-бързо! Какво са ти заръчали: да ме охраняваш или да ме вкараш в лудницата?

— Да те охранявам — измърмори той.

— Това се иска.

Резо излезе, но след половин час се върна.

— Не съм сигурен — заяви от прага.

— О, господи… Какво има?

— Тати каза: всяко обаждане…

— Но каза още: да ме пазиш като зеницата на окото си. Каза ли го?

— Ами…

— Ами пази ме тогава!

— Варвара — запристъпя Резо до вратата, — хайде ти да му кажеш.

— И какво?

— Нищо. Ти ще му кажеш, а аз ще си мълча. В такъв случай хем ще опазим здравето ти, хем ще изпълним и заповедта. Става ли?

— Става — въздъхнах отегчено.

„Трябва да се отърва от Монаха — мислех, крачейки из стаята. — И то колкото може по-бързо. Докато Резо не е снесъл за обаждането му, а Тати не е решил да си поговори със Саша.“

Жалко, разбира се, защото му бях подготвила интересна роля. Орлов можеше да го задържи за кратко, но от това на мен нямаше да ми стане нито по-топло, нито по-студено, време беше Монаха да изчезне завинаги… Например да хвръкне във въздуха заедно с колата си. Той имаше куп врагове, така че едва ли някой би се учудил особено. Естествено Орлов нямаше да тръгне да му слага взривове, значи… Скобелев. Бившият представител на специалните части и алкохолик. Надявах се, че той все още си спомняше за мен, както и това, че бе човек от дълбоко законспирирана организация. Възнамерявах да го използвам само в краен случай, но животът се подреди другояче. Впрочем може би този случай беше именно краен. Беше изключително неразумно да провеждам с него разговори по телефона, докато разсъдливият Резо проявяваше бдителност покрай мен. Затова, след като обиколих няколко пъти къщата, предложих на моя страж:

— Хайде да се поразходим из града с колата.

Той кимна с готовност и след пет минути ние вече излизахме от гаража с джипа му. До пътната врата се сблъскахме с Тати, т.е. не с него, а с колата му и изобщо не се сблъскахме, а кротко се разминахме. Тати открехна прозореца, а Резо — вратата и извика:

— Варя иска да се поразходи с колата.

Тати даде одобрението си и ние потеглихме.

Да се возиш с Резо беше истинско приключение. Макар че често ми намекваше, че не бива да му обръщам внимание, на практика това изобщо не се получаваше. И този път той отново отвори песнопойката и започна да дудне за спецификата на своята работа. Поглеждах го крадешком и въздишах. Можеше да вкара в гроба, когото си поиска и при това не с яките си ръчища, а с езика си.

— Всичко разбрах — не издържах аз. — А сега, много те моля, млъкни.

Резо се обиди и замълча.

— Завий наляво — казах след пет минути. — Виждаш ли онова ресторантче, хайде да влезем в него.

Не идвахме тук за пръв път, затова Резо не се учуди. Паркира колата, но го домързя да я заключи и тръгна до мен.

— Не те ли е страх, че ще я откраднат? — попитах с насмешка аз, а той ме погледна с изумление:

— Чак такива глупаци няма.

В заведението аз ядях сладолед, седнала до прозореца, а той пиеше бира от халба срещу мен.

— А това разрешено ли ти е? — отново с насмешка попитах аз и посочих халбата.

Той замълча.

— Мисля, че от време на време човек може да си пийне малко — отвърна след две минути, а аз въздъхнах:

— Трябва да престанеш с това.

— С кое? — сепна се Резо.

— С мисленето. За охранителите е вредно да придобият такива навици.

— Тук не си права — поклати глава той, а аз със закъснение разбрах, че съм сглупила, защото сега отново щеше да започне да обяснява смисъла на професията си. Станах и казах:

— Отивам в тоалетната.

Резо също стана. Пред вратата с буквата Ж го погледнах и попитах:

— С мен ли ще дойдеш?

— Не — сериозно отвърна той. — Ще постоя тук.

— Както искаш, нямам нищо против.

— Не. Може да стресна някого.

Влязох в тоалетната, заключих вратата и се втурнах към прозореца. Кабинката се намираше отстрани, но до него имаше мивка. Ругаейки, задърпах рамката му. За мое огромно облекчение прозорецът се отвори и аз се измъкнах навън. Ала закачих роклята си на някакъв пирон, изругах още веднъж и скочих на асфалта.

Телефонният автомат беше точно на ъгъла. Бързешката набрах номера, вперила недоволен поглед в огромния облак, надвиснал над града. Времето пак се разваляше, сутринта задуха вятър, а сега вече дори бе започнало да ръми.

— Ама че безобразие! — възмутих се аз и в този момент чух гласа на Скобелев.

— Да.

— Виктор ли е?

— Ти ли си? — Бях готова да се закълна, че се зарадва. Истинско чудо! — Звъних ти няколко пъти…

— Извинявай, страшно бързам. Интересува ме колата на един човек и естествено самият човек — също. — За рекордно кратко време му разказах къде да намери въпросната кола и кой трябва да седи в нея. След това отново се промъкнах обратно през прозореца. Като нищо на Резо можеше да му е писнало да стърчи пред тоалетната и да се срещнем с него вътре — пред мивката.

Нямаше такава опасност, тоалетната беше празна, ала всъщност Резо вече тихо чукаше по вратата.

— Сега — с мъченически глас се отзовах аз и се погледнах в огледалото. Точно така си беше, цялата ми глава бе покрита със ситни капчици дъжд. Измих се набързо и пригладих косата си с мокри ръце. Отворих вратата, а зад нея заварих моя страж да се цупи и мига. Ние мълчешком се върнахме на масата си. И тук той се отприщи:

— Лошо ли ти е?

— От къде на къде?

— Мила си лицето си и косата ти е мокра.

„Ама че е наблюдателен!“

— Лошо ми е — признах си. — Тук е задушно. Вие ми се свят.

— Вече бях започнал да се тревожа. Помислих си, че може да си избягала.

— Къде? — Очите ми само дето не изхвръкнаха от орбитите.

— Ами… може би имаш някаква работа и не искаш да зная какво правиш.

Вторачих се в него и дълго не свалих поглед от лицето му.

— Нямам работа. Абсолютно никаква.

Той кимна в знак на съгласие и в този момент в главата му нямаше нито една мисъл.

„Ако ти, малоумнико, знаеше каква съдба съм ти подготвила, на ръце щеше да ме носиш…“ Впрочем той и без това би ме понесъл, стига само да кажех.

— Нещо не мога да разбера, какъв си ти всъщност: охранител, надзирател или бавачка?

Той отново се обиди:

— Охранител съм. Но това не е чак толкова примитивно, колкото си го представяш, защото моята работа е…

— Стига, млъкни! — отрязах го аз.

— Напразно се отнасяш така към това — промърмори все пак той, а очите му като маниста се изпълниха с тъга.

— Добре де, от задухата ставам толкова проклета. Да си вървим вкъщи!

Сега ми оставаше само да чакам, за да видя дали Скобелев ще изпълни заповедта на тайната организация, или ще му стигне умът да разбере, че всичко това е пълен въздух под налягане.

Вечерта играхме шах с Тати, а Резо седеше до нас и ми мяташе хитри погледи. На два пъти ми намигна, а след това започна да кашля. Аз въздъхнах и обявих пред Тати:

— Днес ми се обади Саша.

— Кой Саша? — не се сети веднага той.

— Резо го нарича Монаха.

— А-а. И какво?

Свих рамене:

— Не искам да разказвам за това.

— Ами щом не искаш, недей… Той харесва ли ти? — попита все пак Тати след кратка пауза.

— Според мен с него не си подхождаме — предпазливо отвърнах аз. — А вие как мислите?

— Не си подхождате — съгласи се Тати. — Още миналия път забелязах, че Саша постоянно се въртеше около теб. Той е… как да ти кажа… с една дума — шантав е… Момиче като теб може да има само неприятности с него… — И изведнъж попита: — Вие сте се срещали преди, нали?

Тати имаше предвид срещата ни с тригодишна давност, заради която аз пострадах, и това малко ме поуспокои. Дълго мислих, преди да му отговоря:

— Не зная. Много неща не помня. Често се опитвам да си ги спомня, но не мога. В главата ми се появява нещо тъмно… и страшно.

Тати внимателно ме наблюдаваше и като цяло остана доволен. Но една мисъл в главата му ме постресна. Със сигурност Тати не беше глупак.

Малко по-късно, когато отидох в кухнята да си налея мляко, случайно чух какво си бъбрят Тати и Резо и замрях на място като препарирана.

— Чу ли ги за какво си говореха? — попита Тати.

— Саша не съм го чул — отвърна Резо. — А тя два пъти каза не и един път да.

Върнах се на пръсти в стаята си и се опитах да се съвзема от почудата. Резо излъга шефа си, родния си баща, тъй да се каже. Той наистина не можеше да чуе какво дрънка Саша, но със сигурност беше запомнил дословно моите отговори.

„Чудо на чудесата!“, помислих си, докато си лягах да спя, и се зарекох на другия ден да се поровя, както подобава, в неговия мозък. След като от опит бях установила, че мислите му могат да довършат човека, аз упорито избягвах да прониквам в главата на Резо, но сега съжалих за това. Бях пропуснала нещо съществено у това момче.

На сутринта станах рано и веднага тръгнах към басейна. В къщата цареше тишина, Тати си почиваше, охраната ходеше на пръсти, а аз се настаних под чадъра с книга в ръка, сгушена в хавлиения си халат заради сутрешния хлад. Резо можеше да се появи всеки момент и аз го чаках с нетърпение, защото много ми се искаше да послушам мислите му. Много скоро чух някои от тях, и то какви… Нищо подобно дори през ум не ми беше минало, пък и ми се струваше абсолютно невероятно, че нещо такова би могло да се пръкне в неговата глава.

Той мечтаеше, а мечтите му бяха изумителни. Аз дори изтървах книгата и се обърнах да видя дали пък наоколо не се навърта някой друг. Резо стоеше в креслото си на сенчица и щом видя, че се обърнах към него, каза:

— Добро утро. — Аз кимнах, шашната.

„Няма грешка. Той е.“

И послушах още малко. Изчервих се, дишането ми се затрудни, а след това захвърлих халата и на бегом се пльоснах във водата.

„Ама че кучи син! И откъде на този малоумник му е хрумнало всичко това в главата?“

Малоумникът се премести по-близо до басейна, аз доплувах до него, а той каза:

— Студено е още, ще се простудиш. — И ми приготви кърпата.

— Вчера ти излъга Тати — изсъсках аз.

— Не го излъгах — начумери се той.

— А сега лъжеш и мен.

— Не е хубаво да се подслушва.

— Не съм подслушвала, случайно чух, а това са различни неща. Схващаш ли?

— Ами… аз пък чух онова, което чух, и ме остави на мира.

Излязох от басейна, защото някак си не вървеше да се ядосвам, плацикайки се във водата. Той метна кърпата на раменете ми, а аз изсъсках:

— Не ме докосвай!

— Не те докосвам — тросна се Резо, примъкна креслото си до моето и притихна, а аз започнах да мисля с какво бих могла да го утеша. Не измислих нищо и изтърсих:

— Благодаря.

— Чух, каквото чух — инатливо повтори той.

Аз го изгледах от горе до долу и се натъжих, защото без неговата помощ дните ми тук щяха да станат тежки. Макар че Резо имаше само една гънка в мозъка си, беше наблюдателен и хитър. Значи се налагаше да го обвържа със себе си с нещо по-съществено от играта на шах, но някак не ми се искаше да мисля за това сериозно. Трябваше да събера сили за такава крачка.

Изведнъж той започна да се усмихва.

— Времето ще бъде хубаво, слушах прогнозата. 25–27 градуса. Ще идем ли някъде?

— Ще си стоим вкъщи — отвърнах и добавих, въздишайки: — Хайде да пием чай.

В три часа, точно след като бяхме привършили с обеда, в къщата се появи мъж на около шестдесет години — беше дебел, розовобузест и с весел поглед. Докара го Витя и го заведе при Тати.

— Кой е този? — попитах Резо, а той сви рамене:

— За пръв път го виждам.

Застанах нащрек, защото това никак не ми хареса.

В този момент Тати ме повика при себе си, всъщност не го направи Тати, а Витя излезе и кресна:

— Варвара, Владимир Иванович те вика.

Отидох. Тати крачеше из хола, а дебеланкото седеше на дивана, усмихнат и скръстил ръчички върху коремчето си. Той ми кимна и каза:

— Здравейте, Варя!

— Здравейте! — отвърнах аз и малко по малко започнах да се успокоявам.

— Ето, Варя, запознай се — започна Тати. — При теб е дошъл лекар, Генадий Николаевич, много добър специалист.

— Лекар ли? — изразих учудване аз.

— Да. Ние с Леонид Андреевич се посъветвахме и решихме, че Генадий Николаевич трябва да те види.

Естествено Тати лъжеше. Той не се бе съветвал с Доктора, но аз не възразих срещу присъствието на лекаря, макар че направих страшно тъжна физиономия, за да накарам Тати да се почувства виновен.

Ние отидохме в моята стая, а Тати остана в кабинета си. Генадий Николаевич се настани във фотьойла пред малката масичка, погледна ме мило, поговорихме си малко за това-онова, след което той извади от докторската си чанта някакви картинки и започна да ми ги показва.

„Какво пък, да започваме! — изсумтях наум. — Веднага мога да си изработя диагноза шизофрения.“

Изгубихме не по-малко от час с това занимание и аз започнах да се притеснявам, да не би да прекаля с вживяването ми в ролята на човек с разстроена психика и отново да попадна в лудницата.

Най-сетне гостът прибра идиотските си картинки, поговори си още малко с мен и отиде при Тати, като пътьом скалъпи умърлушена физиономия. След половин час той си тръгна, а Тати ме повика да пием чай. Изглеждаше малко потиснат, а и съвестта го гризеше.

Генадий Николаевич бе потвърдил диагнозата ми, но бе изразил увереност, че моят случай не е безнадежден. Аз не бих казала същото за него.

Вечерта дойде Доктора и Тати му разказа за посещението, като видимо му се подмазваше. Естествено Доктора се почувства малко обиден, тъй като съзря в действията на Тати неуважение към персоната си, и заяви с характерното за него достойнство, че ако домакинът ни има желание, може да свика и консилиум. И че единственото, от което наистина се нуждая, е обич и спокойствие. След това аз и Доктора отидохме да се поразходим из градината. Веднага щом останахме насаме, неговата самоувереност тутакси се изпари, той започна да нервничи и дори не направи опит да прикрие състоянието си.

— Проверяват ли те? — прошепна изплашено.

— Разбира се — махнах с ръка аз.

— Заподозрял е нещо.

— Тати не е глупав човек и е много предпазлив. Престани да се тръшкаш, Докторе, всичко е в рамките на нормалното.

— Не мисля така. Кажи ми: защо си тук?

Засмях се и поклатих глава.

— Онези трима мерзавци ли ти трябват?

„Ето на, започна се…“

— Докторе, веднага щом усетя, че е опасно да стоя тук, моментално ще избягам. Ти мисли за себе си. За какъв дявол продължаваш да не напускаш града? Нали ти казах: заминавай!

— Никъде няма да замина без теб…

Какво пък, това си беше негова работа. Той беше възрастен човек и трябваше да решава сам.

— Разговаряй с Орлов само по телефона. Макар че на твое място аз бих заминала.

— Къде? — плесна с ръце той. Нервите му вече съвсем не издържаха, май че сглупих, като го оставих да живее без надзор. Сега не биваше да му казвам за заплахите на Монаха, защото той окончателно щеше да се изплаши и един господ знаеше какво може да извърши.

— Как е Орлов? — попитах в желанието си да сменя темата. — Какво ново има?

— Помоли да ти предам, че напоследък Клим обича да си почива във ваканционното селище Лятна приказка, заминава натам в събота и остава с преспиване. Мястото е хубаво за риболов.

Новината ми се стори интересна. Време беше да се запознаем с Клим.

— А друго?

— Нищо, всякакви незначителни подробности.

— Докторе, нали ти казах, че всяка незначителна подробност е важна.

Той започна с видимо неудоволствие да изброява навиците и склонностите на Клим. Една от тях малко ме учуди: оказваше се, че като малък е имал склонност към четенето.

— Какво? — полюбопитствах. — Какво е четял? Фантастика, приключения?

Доктора ме погледна, като че ли бях мръднала:

— Откъде да зная?

— Извинявай — намалих оборотите аз. — Но предай на Орлов непременно да научи.

— Как си я представяш тази работа? — ядоса се Доктора.

— Обикновено хората, които работят в библиотеките, остават там до пенсия и помнят всичките си редовни читатели. Мисля, че на Орлов няма да му е трудно да се сдобие с такива сведения.

— Че какво общо имат библиотеките? — не се предаваше Доктора.

— Такова, че преди десет години, когато Клим е бил юноша, хората вземаха книги от библиотеката.

— Да речем, ще научиш, че той безумно е обичал Достоевски. И какво от това?

— Ще се появя пред него в образа на Сонечка Мармеладова — изсмях се аз, но Доктора не оцени шегата ми.

Ние закусвахме на верандата, Тати се разливаше от любезности и на два пъти, уж случайно, ме погали по главата. Реших да се възползвам от доброто му настроение и казах:

— Толкова ми се иска да замина някъде…

— Къде? — сепна се той, а аз свих рамене.

— Не зная… Вчера имаше реклама по телевизията: предлагат еднодневни екскурзии до едно ваканционно селище… забравих как се казва.

— Ами щом искаш… — въздъхна Тати. — Макар че какво и е лошото на градината? И басейн има… — Но се засрами я бързешком добави: — Не искам да те държа под ключ, ти сама си си господарка.

„Как ли пък не!“, помислих си, гледайки го с благодарност. Той ме погали още веднъж по главата и като че ли се успокои. След това извика Резо и започна да му втълпява нещо в продължение на десет минути — очевидно го инструктираше. Младежът се върна при мен, преливащ от енергия, и започна да се върти наоколо ми, тъй като явно очакваше разпореждания, но денят беше петък и аз заникъде не бързах.

— Ще ида да поплувам — казах високо.

Резо сякаш се обиди и се потътри подире ми. Седна в креслото до басейна, облечен в любимия си костюм, и се приготви да се поти през целия ден. Ама че глупак!

Бях се отдала на размисъл и не разговарях, а на него много му се искаше да си поприказваме. Той устиска един час в мълчание, а после ехидно каза:

— Треснали са колата на Саша.

— На кого? — Направих се, че не разбирам нищо.

— На Монаха.

— Как са я треснали?

— Ами… в смисъл че са я взривили. Добре че е останал жив.

— Как така е останал жив, след като са взривили колата му?

— Ами не е бил вътре. Бил е един негов приятел. Врътнал ключа и — тю-тя…

— А приятелят му?

— Приятелят му… ами… — Резо се натъжи, защото Тати му бе заповядал да не ме разстройва и сега той се чудеше дали смъртта на неизвестния чужд приятел ще ме разстрои, или ще съумея да я преживея, без да накърня здравето си.

— Загинал ли е? — окръглих очи.

— Не съвсем — изтърси той. — Лекарите казали, че може и да се оправи.

— Според мен говориш глупости — не издържах аз, а Резо се обиди.

12

След час Тати тръгна да си върши работата, махвайки ми с ръка за довиждане, а телефонът в къщата започна непрекъснато да звъни. Резо вдигаше слушалката, казваше да, после я връщаше на мястото й и клатеше глава. Той включи идентификатора на номерата и побесня още повече, защото не се сдоби с информация. Беше съвсем ясно, че искаха да чуят мен. Въпросът беше: кой? Или Орлов, което много ме плашеше, или Саша Монаха, който трябваше да е покойник.

Когато се разнесе поредното позвъняване, аз се насочих към телефона под строгия поглед на Резо.

— Слушам — изпищях с тънко гласче.

— Това твоя работа ли беше? — поинтересува се Саша.

— Кое? — не разбрах.

Той изпсува мръсно и продължи:

— Решила си да ме пречукаш, така ли?

— Ти да не си откачил, а? — учудих се искрено. — Би ли ми казал как бих могла да наглася такова нещо?

— Не зная, но бъди сигурна… — Нататък последва една дълга и още по-мръсна псувня — и това ми било джентълмен!

Поклатих глава в очакване потокът от красноречието му да се изчерпи.

До този момент Резо стоеше срещу мен, мушнал ръце в джобовете си, но след това се обърна, излезе от стаята и затръшна вратата.

— Благодаря! — подвикнах след него.

— На мен ли говориш? — попита Саша.

— Не, разбира се. Нямам за какво да ти благодаря. Зная за взривената кола, чух, когато Резо и Витя си говореха. Някой снесе на Тати, че това е дело на Клим, нямам представа кой е Клим, но момчетата казаха, че той не си падал по теб. А, и още нещо: не смей да звъниш тук, иначе ще бъда принудена да разкажа на Тати за нашите предишни срещи. Пръстенът е тук, в къщата, не ме вкарвай в грях.

Саша искаше да каже нещо, но аз затворих и тръгнах да търся Резо. Той стоеше на стълбите на верандата и изглеждаше ужасно нещастен. Все пак щеше да ми се наложи да осъществя мечтите му, макар че не ми се искаше. Погледнах го със съмнение и отсякох: само не днес. Той вдигна глава.

— Ще ме наклепаш ли? — попитах весело.

— Не мисля, че искаш да причиниш зло на Тати — изрече след кратък размисъл. — Според мен ти се отнасяш добре към него.

— Той ми е като баща — уверих го. — Нали знаеш, че съм сираче.

— Може би ще ми кажеш какво общо имаш с Монаха? Въпреки всичко не питам от любопитство, а за да не се притеснявам… абе за да съм сигурен, че в това няма нищо лошо за Тати.

— А ти кого охраняваш? — нацупих се аз.

— Теб — отговори след кратък размисъл.

— Ами охранявай ме тогава…

Тръгнах към басейна, а той се потътри след мен и започна да каканиже:

— Разбира се, охранявам теб и в този смисъл всичко е правилно, но ти имаш тайни и това ме тревожи. А именно Тати е този, който ми е възложил да те охранявам. Той е моят шеф. Схващаш ли?

— Разбира се. А аз коя съм?

— Ти ли? Ти си си ти.

— Но ти си длъжен да охраняваш мен, нали така?

— Ами…

— Охранявай ме тогава! — Разперих широко ръце.

Вечерта, преди да дойде при мен, Доктора дълго разговаря с Тати, после влезе в стаята ми с разтреперани ръце и веднага се нахвърли върху ми с упреци:

— Какви са тези идиотщини с компютъра?

— За какво говориш? — не разбрах аз.

— Тати каза, че вкарваш в компютъра някакви щуротии и твърдиш, че това са мислите ти.

— Нищо особено, Докторе.

— Какво значи нищо особено? — Той като че ли се накани да кресне, но се опомни навреме. — Кажи ми, за бога, защо ти е всичко това? — Премина към зловещ шепот.

— Записвам мислите си.

Доктора се стовари във фотьойла.

— Ти си полудяла…

— Докторе, изобретих свой собствен код. Едва ли някой ще успее да го разшифрова. А с моята диагноза да измисляш дивотии и да ги представяш за гениални мисли е нещо напълно естествено.

— Едва ли някой ще успее да го разшифрова, така ли? — уточни той. — Ами ако все пак успее? Какво пишеш там, по дяволите?

— Нищо… съставям планове.

Обзет от крайно отчаяние, той вдигна нагоре ръце, а аз добавих:

— Докторе, трябва да идеш на почивка. Преуморил си се…

В отговор той ме посъветва да ида в лудницата, но разбира се, наум. Поуспокои се малко и започна да разказва новините. Изведнъж се подсмихна и каза:

— Той обичал Ремарк.

— Кой? — не се досетих веднага.

— Клим — сви рамене Доктора. — Представяш ли си: „Трима другари“, „Триумфалната арка“ — и такъв тип като Клим. Невероятно…

— Че защо? — отбелязах, почесвайки нос. — В това има нещо… Вярно, в нашия случай по-подходящ би бил „Черният обелиск“. Ремарк значи… Виж какво, Докторе — разбързах се аз, — още днес се обади на този телефон. — Надрасках номера на листче. — Ще търсиш Олег Николаевич, това е Клим. Ще му предадеш, че Монаха има огромни претенции към него заради взривената кола и загиналия си приятел и че се е похвалил, че Клим скоро няма да е сред живите на белия свят. Ще научиш от Орлов адреса на най-близкия приятел на Клим, желателно е също така той да събере сведения и за навиците му и да ми ги съобщи. Затрупах те със задачи, така че — върви! — Доктора тръгна, а аз се опомних и му взех листчето с телефонния номер. — Няма да забравиш номера, нали? — попитах разтревожено.

— Няма да го забравя — С нещастен вид отвърна той.

На другата сутрин Тати не беше вкъщи, изобщо напоследък той далеч по-рядко се задържаше у дома, тъй като проблемите му ставаха все повече и повече благодарение на старанията на Орлов, а естествено — благодарение и на моите. А мен ужасно ме притесняваше Монаха. Едва ли бих могла да го шантажирам дълго с пръстена и ако се захванеше с Доктора, това щеше да е краят на всичките ми тарикатлъци: надали някой щеше да повярва сериозно на моите приказки за способността ми да чета мисли, а освен това Доктора беше единствената ми връзка с външния свят, пък и бе добър човек, макар и досаден. Никак не ми се искаше да го изгубя.

Разбира се, ако Клим и Монаха затънеха в някаква междуособица, това щеше да отвлече за малко вниманието на Саша и щеше да ми даде време да измисля гениална развръзка. Дано само Доктора да не объркаше нещо и да се държеше предпазливо.

Резо прекъсна тъжните ми размисли. Появи се пред мен сякаш изпод земята, с хитро присвити очи, и беше подозрително усмихнат.

— Ти ли ме наклепа за компютъра? — попитах и той веднага посърна.

— Просто си върша работата. Тати ми плаща пари и аз трябва да изпълнявам заповедта.

— Тати ти плаща пари, за да ме охраняваш, така че полагай повече старания на това поприще.

— Ти всичко разбираш погрешно. Тати… как по-точно да се изразя… иска да знае с какво се занимаваш.

— Тогава ти не си охранител, а шпионин.

— Охранител съм — заяви Резо след кратък размисъл.

— Само така ти се струва. Отнеси се сериозно към този въпрос. И се определи. Защото ако си доносник — това е едно, а ако си охранител — друго. И от това зависи моето отношение към теб. Успяваш ли да следиш мисълта ми?

— Успявам. — Резо се наду като пуяк и втренчи очи в ъгъла, а след малко заяви: — Всъщност мисля, че ти ми мътиш главата. Съвсем ме обърка.

— Изобщо не съм те объркала, просто ти не искаш да анализираш нещата както трябва.

Той се намръщи още повече, изкриви злобно физиономия и отиде да мисли на верандата. След около петнадесет минути аз също се появих там и мило му казах:

— Резо, хайде да идем в някое ваканционно селище, да си починем, да се повозим на лодка. Тати разреши. Пък и сред природата се размишлява по-добре. Ще идем ли?

— Не трябва да питаш мен — зарадва се той на възможността да ми прочете поредното нравоучение. — Можеш да правиш каквото си искаш, а аз просто ще бъда до теб. Това е моята работа.

— Значи ще идем или няма да идем? — ядосах се аз.

Естествено ние тръгнахме, ала всъщност изгубихме повече от час за приготовления, т.е. самите приготовления не ни отнеха много време, но за сметка на това в течение на четиридесет минути Резо звъня от номер на номер, за да открие Тати. След като получи съгласието на шефа си, веднага започна да ми се усмихва и само дето не завъртя опашка — толкова неудобно му стана, задето се бе усъмнил в правдоподобността на моите думи.

— Къде искаш да отидем? — попита той, докато собственоръчно закопчаваше предпазния ми колан.

— А какви ваканционни селища има наблизо? — поинтересувах се аз.

— Нали искаше да идем в Лятна приказка.

— Така ли? Ти ходил ли си някога там?

— Два пъти.

— Красиво ли е мястото?

Резо се замисли и размишлява в продължение на около пет минути. Естествено не се сети да запали мотора. Нямаше никакъв смисъл да нервнича и да се ядосвам, така че просто седях и чаках.

— Бих казал, че е красиво — изтърси най-сетне той.

— Изгуби пет минути за това — не се сдържах аз.

— Разбираш ли, ние може би имаме различни вкусове и онова, което се харесва на мен, не е задължително да се харесва и на теб. Схващаш ли?

Кимнах с готовност.

— Не ми се ще да те разочаровам.

— Може би най-сетне ще потеглим, а? — плахо попитах аз.

— Да, разбира се — като че ли се смути Резо и запали мотора. — Отиваме в Лятна приказка.

— Е, щом така си решил…

— Аз ли съм решил? — попита объркано.

— Но нали ти каза, че там е красиво?

Резо помисли около половин минута и кимна:

— Казах.

— Видя ли! — зарадвах се искрено.

От шосето завихме по тесен асфалтиран път и пропътувахме три километра, преди да видим указателната табела с надпис: Ваканционно селище Лятна приказка. След още един километър пътят спря пред портал с огромен надпис Добре дошли! Зад портала имаше паркинг и една тухлена къщичка. На прозореца й с боя и на ръка беше изписано: Регистрация.

Аз останах в колата, а Резо взе паспортите ни и отиде до прозореца. Тук порядките не бяха обременени с никаква бюрокрация и само след десет минути ние вече разполагахме с карти на почиващи, върху които бяха отбелязани номерът на нашето бунгало и местата ни в столовата.

— Всичко е наред — каза Резо, когато се върна. — Можем да паркираме колата пред бунгалото, само че няма как да се мине оттук, ще се наложи да се върнем малко назад и да заобиколим.

Това също не ни отне много време, Резо спря колата пред бунгало с номер 12 на стената, а аз излязох навън и се огледах.

Наоколо се простираха стройни редици от еднакви бунгала с малки веранди, а около тях имаше цветя, храсти от жасмин, люляци и шипки. Алеите бяха асфалтирани и старателно преметени. Малко по-нататък, пред бунгало номер седем, се стелеха лехи с рози, а по средата им се мъдреше малък, но много симпатичен фонтан. Ширеше се и една зелена полянка с къщичка на кокоши крака, където беше разположена билярдната зала, и сграда от червени тухли, от едната страна на която беше изписано: Столова, а от другата: Дискотека. Бар.

На няколко крачки от последното бунгало започваше брезова горичка, чиито граници не се виждаха.

— Според мен тук е страхотно! — отсъдих бодро.

Резо беше оставил вратата на бунгалото широко отворена, седеше на стъпалата и ме гледаше, т.е. вършеше си работата.

Приближих се и надникнах в бунгалото. Без да се брои верандата, тук имаше само една стая с шкаф, маса, столове и две легла, сложени едно до друго. Това не ме смути, защото не се канехме да нощуваме тук. Макар че… Хвърлих един поглед към Резо. Не, не се канехме. Още не бях готова да го ощастливя.

Разопаковахме нещата си набързо и отидохме в столовата, тъй като жената, която ни регистрира, ни съобщи, че за пристигащите само за един ден закуската се сервира късно.

Там имаше четири редици от маси, застлани с бели покривки, а върху всяка от тях беше поставена табелка с номер. Нашият беше двадесет и първи, ние седнахме и сервитьорката веднага ни поднесе закуската. Освен нас, в момента тук се хранеха едно семейство от четирима души и компания млади момчета, които седяха край масата, разположена в самия ъгъл на столовата. Клим не беше сред тях. Впрочем сега той би трябвало да е отишъл за риба.

— А тук има ли място за къпане? — попитах Резо.

— Точно зад столовата има старо речно корито, сега е превърнато в нещо като гребна база и там се намират лодките. Малко по-нататък, на около десет минути пеша, е язовирът, но там водата е студена, има още и една река, но тя е по-далеч — на около два километра път през горичката. До нея може да се стигне и с кола, но тогава трябва да се мине през селото, а това са около петнадесет километра.

— Ясно. Мисля, че старото корито ни е напълно достатъчно. Или там рибарите са накацали от единия до другия край?

— Не, рибарите предпочитат язовира или реката.

След като закусихме, ние се разтъпкахме из ваканционното селище, разходихме се из брезовата горичка и дори отидохме до язовира. Резо погледна часовника си и каза:

— Скоро ще стане време за обед.

— Връщаме се — кимнах с надеждата, че ако Клим беше тук, щеше да се появи в столовата.

Вървяхме по пътечката. Бунгало номер шест беше на самия край на ваканционното селище, почти до оградата от телена мрежа. До площадката пред входа му беше паркиран огромен ярко вишнев на цвят джип „Мицубиши“.

— Хубава кола — отбелязах, обръщайки се към Резо.

— Кола като кола — измърмори той, засегнат заради конкуренцията на своя опел.

А на мен ми стана ясно, че Клим е тук, защото джипът беше негов — това, без да каже нито дума, ми съобщи Резо и прибави още някои неща по негов адрес, от които си направих извода, че двамата не са приятели.

Но с идеята за обеда се минах: никак не беше лесно да се срещна с Клим в столовата, защото във ваканционното селище почиваха страшно много хора, почти всички маси бяха заети, а човекът, който ми трябваше, никакъв не се виждаше.

Ядях бавно, старателно дъвчех храната и внимателно поглеждах настрани, но без какъвто и да било резултат. Резо също хвърляше погледи наоколо, а накрая, явно заподозрял нещо, започна да върти глава на всички страни.

Чудно бе как тя не изхвръкна от раменете му… Нямаше смисъл да чакам повече, залата се опразваше и сервитьорките разчистваха масите. Станах и тръгнах към изхода.

Тъкмо поехме по алеята, когато иззад ъгъла се показа компания от трима мъже. Клим беше в средата. Интересно — дали вчера Доктора го бе притеснил с обаждането си? По вида му не можеше да се каже, че е разтревожен от нещо, защото стъпваше бодро и гледаше весело. Жалкото бе, че не можех да се приближа до тях: те вече бяха влезли в столовата, а аз нямах повод да се върна там. Резо не реагира на появата на Клим, защото може би просто не го бе забелязал, и предложи:

— Ще идем ли на гребната база?

Едва ли на Клим би му хрумнало да се вози с лодка, тъй като компанията им беше мъжка и следователно щяха да си почиват по мъжки: щяха да се заврат някъде на сянка и да пресушат по един литър алкохол на глава от населението, замезвайки с рибената чорба. Впрочем не разчитах особено да се запозная с него точно днес. Имаше време и не бързах. Сега най-важното беше да накарам Тати и моя верен страж да свикнат с мисълта, че редовно ще почивам във ваканционното селище, а след това щях да реша какво да правя.

Возихме се на лодка повече от час, аз седях на кърмата, провесила крака във водата, и от време на време вдигах фонтани от пръски. Позабравил за бдителността си, Резо не откъсваше поглед от врата ми. Естествено би предпочел да гледа лицето ми, но беше доволен и от врата.

— Я, рибка! — изписках аз и го погледнах през рамо, пускайки най-щастливата си усмивка.

— Това са попови лъжички — отвърна Резо.

— Не, видях рибка.

— Добре де! — промърмори след минута. — Нека бъде рибка, макар че тук има само попови лъжички.

— Ти просто не виждаш онова, което виждам аз! — Бях принудена да нацупя устни, а той се засрами и замаха още по-усърдно с греблата.

— Сложи си шапката — загрижено каза Резо. — Ще ти напече главата.

Шапката се поклащаше на гърба ми.

— Ти си я сложи — пренебрегнах съвета му аз.

— Можеш да се попечеш.

— А ти ще си седиш с твоя идиотски костюм, така ли?

— Защо да е идиотски? — обиди се той. — Костюмът е хубав. Скъп. Купих го специално… е, за работата си.

— Само ненормален човек може да се вози в лодка с костюм. Според мен така изглеждаш глупаво.

— Ти по-добре седни както трябва — преглъщайки обидата, след десет минути каза Резо. — Пръскаш.

— Какво от това? Ще търпиш.

Той отново се съсредоточи върху врата ми, а аз слушах мислите му и се подсмихвах. Те ми се сториха изключително забавни. Обърнах се с виновна усмивка и казах:

— Извинявай. Кой знае защо, понякога ми се иска да ти говоря всякакви глупости. Не ми обръщай внимание, разбра ли? Всъщност харесва ми, че си до мен… дори в този идиотски костюм. — Сбърчих нос и с всичка сила плеснах с крак във водата, обливайки Резо от горе до долу. Той не се разсърди, а аз се разсмях. Но все пак свали сакото си и до края на деня се разхожда по риза.

Върнахме се в бунгалото.

— Можеш ли да играеш федербал? — попитах.

Той се замисли.

— Вероятно. В смисъл че преди време със сигурност можех, но отдавна не съм го правил.

— Тук някъде трябва да дават под наем спортни уреди — казах аз, настанявайки се на стъпалата. — Иди да вземеш един федербал.

— А ти?

— Ще те почакам тук.

Той тъпчеше на едно място пред мен и гледаше посърнало встрани.

— Не ми се иска да те оставям сама — заяви, след като се нагледа до насита на околностите. — Може би да отидем заедно?

— Как ли пък не! Върви, върви!

— Всъщност не бива да те оставям сама — въздъхна той.

— Тук няма врагове и няма телефони.

— Все едно…

— Ще идеш или няма да идеш? — ядосах се. — Дай тук сакото си и върви. Ще те чакам в бунгалото.

Станах и отидох на верандата, а Резо тръгна да търси бюрото за спортни уреди под наем. В бунгалото беше задушно и аз се преместих на пейката до фонтана. Скоро Резо се появи с хилки под мишница и започна да се дърли:

— Обеща да ме чакаш на верандата.

— И какво от това? — учудих се. — Виж колко е хубаво тук. Харесват ли ти розите?

— Честно казано, не много. Бодливи са.

— Но пък са красиви, нали?

Той ми кимна, мислейки си за нещо друго. Аз свалих обувките си и тананикайки си, тръгнах по зелената поляна, а Резо пристъпяше покрай мен барабар с мечтите си.

— Имаш ли си момиче? — попитах го след малко.

— Какво?

— Момиче.

— А-а… Имам. Само че рядко се виждаме заради работата ми.

Той наистина имаше момиче, то работеше в стриптийз бара на моя любим бардак „При Рашел“, а за другото Резо лъжеше, защото вече от няколко седмици не се бе отбивал при своята Зинаида, но това изобщо не беше поради липса на време.

— Хубава ли е? — не преставах аз.

— Обикновена е — отговори след кратък размисъл.

— А аз?

— Ти си знаеш. — Резо сви рамене.

— Какво зная?

— Ами…

Спрях, за да го изчакам да ме настигне, и го погледнах сърдито:

— Какво ами?

— Разбира се, че си хубава. Но аз не бива да ти казвам това, а ти не бива да питаш.

— Защо?

— Защото моята работа е да стоя до теб, а пък ти ме притесняваш с въпросите си. Не е честно. Освен това на Тати няма да му хареса, ако ти казвам колко си хубава и други такива неща…

— Че откъде ще научи? — учудих се. — Или ти сам ще му снесеш?

— Ако продължиш да се заяждаш, ще млъкна и повече няма да разговарям с теб.

— Не ти стиска! — заявих убедено и закрачих с настроение.

Играта на федербал с Резо се оказа трудна работа. На него повече би му прилягало да мята гюле. Нещастното перце излиташе в небесната шир, а след това аз го търсех из тревата като кученце. Времето мина неусетно и хората тръгнаха към столовата за вечеря.

— Да вървим ли? — предложи с надежда Резо.

— Изобщо нямаме закъде да бързаме — отвърнах аз, защото разчитах, че ще успея да видя Клим тук. Неговото бунгало беше близо до мястото, където играехме, и бе напълно възможно на отиване към столовата той да мине покрай нас. Повечето почиващи се извървяха нататък, а персоните, които ме интересуваха, така и не се появиха, тъй като най-вероятно вечерята не ги привличаше.

Продължих да играя на инат. Перцето за пореден път прелетя над главата ми и падна на полянката зад храстите. Аз се промъкнах през живия плет и в този момент зърнах Клим да върви бавно в компанията на един от приятелите си, който носеше в ръце черен хляб, нарязан на дебели филии.

— Извинете — обърнах се към тях, — бихте ли ми хвърлили перцето?

То беше паднало съвсем близо до пътечката. Клим и приятелят му погледнаха към мен, аз срамежливо се усмихнах, а Клим се наведе и ми хвърли перцето. Успях да го подхвана с хилката и казах: „Благодаря“. Хубостта ми не остана незабелязана.

— Не се ли боите, че ще закъснеете за вечеря? — весело полюбопитства Клим.

— Не се боя — засмях се в отговор.

На това място ни в клин, ни в ръкав се появи Резо, макар да се надявах, че те няма да го видят, понеже жасминовите храсти го скриваха. Естествено той не поиска да ми достави това удоволствие и се измъкна оттам. Когато видя Резо до мен, Клим малко се посмути.

„Нима това момиче е на тази горила?“ — помисли си, а на глас каза:

— Я кой бил тук… Почиваш ли си?

— Работя — мрачно отвърна Резо и ме хвана за ръката.

Тъй като той обикновено внимаваше да не ме докосва, това предизвика малък шок у мен. Потътрих се подире му и продължих да се усмихвам на Клим.

— Кой е този? — попитах, когато Резо ме домъкна до площадката пред входната врата на бунгалото ни.

— Един познат.

— Разбрах, че ти е познат. А как се казва?

— Защо те интересува? — Очичките му като маниста ме гледаха с подозрение.

— Просто ми е интересно.

— Да вървим да вечеряме!

Резо отново ме хвана за ръката и ме потътри към столовата. Той ядеше мълчешком и беше нещастен. За да облекча страданията му, повече не споменах за Клим. Но след час той сам се появи.

Резо трябваше да понесе заслужено наказание за безобразното си поведение, затова след вечерята аз се настаних на верандата и започнах да чета на глас поезия, като за целта избрах любовна лирика. Четях изразително и непрекъснато питах своя страж дали стиховете му харесват. Той отговаряше много сериозно и пространно с характерната за него разсъдливост.

— „Домът ми огряла с усмивка, ти влезе и в мойта душа“, рецитирах аз, когато се чуха крачки, някой почука небрежно и кратко по стъклото и на верандата се появи Клим. Той като че ли не обърна внимание на Резо, а се съсредоточи изцяло върху мен.

— Почивате ли си? — попита с насмешка, тъй като явно не бе успял да измисли нищо по-умно. — Нямах представа, че обичаш стихове — обърна се той към Резо.

— Много неща обичам — свадливо му отговори Резо, гледайки към мен, сякаш се опитваше да демонстрира пълното си пренебрежение към Клим.

Онзи се настани на най-горното стъпало и с това даде да се разбере, че няма намерение скоро да си ходи.

— Тук ли ще спите? — попита, развеселен, той.

— Още не сме решили — свих рамене аз и продължих мило да му се усмихвам, но за всеки случай скромно сведох очи.

— Скоро ще тръгваме! — отсече Резо.

— Жалко! — Клим присви клепачи и погледна към небето, а после — към мен. — Това местенце е хубаво.

— Да, красиво е. А вие дълго ли ще останете?

— Два дни. На риболов сме.

— И как върви уловът?

— Пет парчета хванах, ей такива — Клим разпери ръце, за да ми покаже какви гигантски щуки се въдят по тези места. — И доста дребни риби. Елате при нас на рибена чорба, чуваш ли, Резо? Вова е голям майстор на рибената чорба.

Резо изобщо не реагира, а аз проявих интерес към тънкостите на риболова. Разговорът ни се пооживи и Клим започна най-откровено да ме зяпа. Мислите му можеха да бъдат разчетени и без кой знае каква дарба. Резо със сигурност ги разчете, защото изведнъж стана и заяви:

— Няма никакъв смисъл да седиш тук и да се правиш на интересен.

— Сериозно ли говориш? — подсмихна се накриво Клим, влагайки в тези думи цялото си презрение към Резо като към вероятен съперник.

— Аха. Това момиче е на Тати, така че спести си красноречието.

Клим явно много беше слушал за мен, защото мислите му веднага потекоха в друга посока. Той възприе по свой начин израза момичето на Тати и това, неизвестно защо, го възмути, просто човекът не беше в състояние да си представи мен и Тати като двойка.

— Мисля, че ти вече разказа всичко — не преставаше Резо, само че в този момент Тати изобщо не го вълнуваше.

— Какво си се наежил? — попита презрително Клим.

— Нищо! — тросна му се Резо, а аз сметнах за нужно да се намеся:

— Резо, престани, ако обичаш. Аз разговарям с този човек и ми е интересно. Кажи ми, моля ти се, какво лошо има в това?

Той се намръщи, на лицето му се изписа злоба, но седеше и слушаше Клим, като на това отгоре непрекъснато презрително се подхилваше: един вид, колкото и да се правиш на интересен, все едно — няма никакъв смисъл.

— Хайде да идем да ядем рибена чорба! — каза Клим и стана.

Прецених, че не бива да форсирам събитията и отказах с благодарност.

— Ако решите, елате — кимна Клим с видимо съжаление и повика Резо настрана: — Може ли да ти кажа нещо?

Те не се отдалечиха много и аз чух разговора им, макар че говореха с приглушени гласове.

— Това да не е въпросното момиче? — попита Клим. — Май казваха, че е смахната.

— Ти си смахнат — засегна се Резо. — Това Тати нарочно го измисли, за да не я закачат момчетата.

— А това, че е дошла от лудницата, също ли Тати го е измислил?

— Може и да е дошла от лудницата. Теб какво те засяга?

— Нищо. Просто ми е интересно. Хубаво момиче. Тати има вкус.

— Клим, ти си глупак. Тя му е като дъщеря.

— Естествено! — изсумтя онзи. — И на възраст е точно по тази мярка.

— Защо не се разкараш с твоите мръснишки мисли? Тати с пръст не я е докоснал, понеже е интелигентен човек, а ти не си.

— Добре добре. Продължавай да носиш службата си, вярно куче-пазач. — След като ми кимна на сбогуване, Клим закрачи към бунгалото си, а Резо се загледа след него с дълбоко презрение.

Аз отново се заех да чета стихове, преструвайки се, че срещата с Клим не ми е направила никакво впечатление. Но след час попитах:

— Може би няма да е зле да им идем на гости?

Нямах никакви намерения да ходя където и да било, просто ми беше интересно как ще реагира на това Резо. Той се навъси и не пожела да ми отговори. За сметка на това след малко започна да ми намеква, че е време да се прибираме вкъщи. Не му обърнах внимание, а той влезе в бунгалото и започна да звъни на Тати от мобилния си телефон. Не зная какво точно му каза Тати, но Резо посърна още повече.

За да го поразведря малко, аз му предложих да се поразходим и ние бродихме почти половин час из горичката. Пресметнах маршрута така, че на връщане да минем покрай бунгалото, в което се бе настанил Клим. Там веселбата беше в разгара си, момчетата седяха на сянка, разговаряха високо и се държаха така, като че ли туристическото селище бе тяхно.

Забелязаха ме. Клим вдигна глава и извика:

— Ей, Резо, не се притеснявай, влизай!

Престорих се, че това не се отнася за мен и закрачих по-бързо, а моят верен страж демонстративно се извърна на другата страна и отказа да се отзове на виковете на подпийналата компания.

— Да си вървим вкъщи — усмихнах се аз.

Доктора беше там и седеше на верандата с Тати (по пътя Резо му се обади и доложи, че се връщаме).

— Ето я и Варенка — мило каза Тати, а аз се усмихнах. — Добре ли си почина, дъще?

Дъще беше нещо ново, явно Тати бе в добро настроение, но от какво ли?

— Благодаря, добре — съобщих аз, показвайки на околните колко щастлив е животът ми. Тати кимна, а Доктора малко припряно стана, понеже компанията на Тати винаги го притесняваше.

Когато влязохме в стаята ми, той извади един плик от вътрешния джоб на сакото си.

— Какво е това? — учудих се.

— Онова, което искаше.

Отпуснах се във фотьойла, погледнах със съжаление приятеля си и казах:

— Докторе, ти си мръднал. Ами ако те бяха претърсили? Хиляди пъти съм ти казвала: не носи тук никакви документи и бележки…

— Помислих, че…

— Не трябва да мислиш! — отсякох аз и отворих плика. Там имаше две снимки и кратка справка. Ставаше дума за един от приятелите на Клим и щом погледнах фотографиите, аз се усмихнах, защото това беше въпросният Вова, майсторът на рибената чорба. Какво пък, не беше зле!

Затворих плика и го върнах на Доктора. Той много ме разтревожи, защото беше нервен, притеснен и потънал в съмнения. Търсенето на смисъла на живота нямаше да го доведе до добро. Трябваше поне за известно време да се отърва от Доктора. Много ме тревожеше Саша Монаха. Без лична среща нямаше как да разбера какво е намислил, а пък на него нищо не му костваше да се добере до моя приятел.

— Виж какво — след като събрах сили, започнах аз, — вземи си отпуск и напусни града.

— Какъв отпуск, ти си полудяла! — възмути се той.

„Може и да съм полудяла, но някои хора съвсем наскоро твърдяха, че съм нормална. Добре де, няма нужда от кавги.“ Предъвках устни и започнах да го увещавам:

— Докторе, Монаха не е глупак, а на мен ми има огромен зъб. Боя се, че ще му се прииска да се срещне с теб, разбираш ли за какво намеквам? Едва ли разговорът с него ще ти допадне.

Доктора видимо пребледня, очите му започнаха да се въртят в орбитите, а ръцете му се разтрепериха. Попипа машинално плика в джоба си, като че ли в този момент цялата опасност се бе събрала там.

— Мислиш ли, че…

— Трябва да заминеш.

— Ами Орлов? Какво да му кажа?

— Нищо. В момента той също не ми трябва.

Не биваше да употребявам думата също, защото между веждите на Доктора се образува бръчка, а погледът му помътня.

— Имам една молба към теб — побързах да го отвлека от лошите мисли аз. — Ще пуснеш този плик в пощенската кутия на Скобелев.

— Защо? — изплаши се приятелят ми.

— Господи… Поне веднъж направи това, за което те моля, без да задаваш глупави въпроси.

— Държиш се странно — подскочи той. — Нищо не обясняваш. Защо ти е Скобелев?

Въздъхнах тежко и започнах да разглеждам тавана. Поседяхме мълчаливо в продължение на около пет минути.

— Тревожа се за теб — тихо каза той. Всъщност много се тревожеше за себе си, пък и мислеше, че съм чисто луда.

Ние се виждахме рядко и откъслечно, той не знаеше нищо за моите планове, а животът му се струваше безсмислен. За пръв път съжалих, че преди три години го взех със себе си. Няма ненаказано добро. Но запазих тази мисъл за себе си, въздъхнах изразително и казах:

— Ще ми помогнеш ли?

— Да.

— Ще пуснеш ли плика в пощенската кутия на Скобелев?

След кратък размисъл той кимна.

— Това се иска. Още утре напусни града.

— Къде да ида? — веднага се развълнува Доктора.

— Където искаш. На юг, в чужбина. Пари има.

— Ами работата ми?

— Измисли нещо. Вземи си болнични… Господи, Докторе, голям човек си! Не ме изнервяй. Не искам Монаха да те докопа.

— И за колко време трябва да замина?

— Не зная. Обаждай ми се. Мисля, че можеш да ми се обаждаш — това няма да предизвика подозрения тук, защото в края на краищата ти си моят лекуващ лекар.

Перспективата не го вдъхнови особено, но той отиде при Тати и надрънка някакви неща за предстоящото си заминаване, а след това се сбогува с мен, като в този момент беше убеден, че аз просто искам да се отърва от него. Нямах време да водя дълги разговори и да го разубеждавам, затова на раздяла го целунах за довиждане и му прошепнах:

— Много ще ми е мъчно.

Това малко го поутеши.

Докато аз се сбогувах с Доктора, Резо успя да разкаже на Тати за Клим. По принцип моят благодетел не обичаше Клим, а след като чу какво се бе случило, съвсем се притесни: та нали не някой друг, а именно Клим беше изпратил момчетата, които ме бяха докарали до лудост. Според него аз нямах представа за това, пък и вероятно самият Клим не се досещаше коя съм, но независимо от всичко според Тати взаимният ни интерес не би довел до нищо добро.

Резо стоеше зад гърба на шефа си и хитро присвиваше очички, а Тати мило ме разпитваше:

— Резо казва, че във ваканционното селище си се запознала с някакъв мадеж.

„Ама че си тарикат!“, изсумтях аз и кимнах:

— Всъщност не сме се запознали. С Резо играехме федербал, а когато перцето излетя на пътечката, той ми го подхвърли обратно. После дойде при нас и те си поговориха малко с Резо. Покани ни на рибена чорба.

— А на теб той как ти се стори? — Аз свих рамене. — Хареса ли ти? — Тати разговаряше с мен като с малко дете, напълно забравил на колко години съм. Не, спомни си. Мисълта му се спря на факта, че умът ми е детински (това пък откъде му хрумна?), но, общо взето, съм голяма жена и дори съм била омъжена, макар и за кратко. Срещу природата не можеше да се върви и други такива… Аз се постреснах да не би от прилив на доброта Тати да започне да ми дава разни хормонални таблетки, за да се пребори с природата. Но в този момент той си спомни, че мъжът ми е избягал от мен в чужбина именно заради същата тази природа, т.е. заради нейното отсъствие в моя организъм, погледна ме със съмнение и като че ли се успокои. Преди лягане изиграхме една партия шах, Резо се мотаеше наоколо и от време на време подлизурски ми се усмихваше. Трябваше по някакъв начин да го отуча да доносничи.

На другия ден отидохме на пазара за продукти. Вървяхме покрай безкрайната редица от търговци и тъпчехме чантата.

Резо тъкмо плащаше доматите, когато аз възкликнах:

— Ох, забравих да купя портокали! — И се отдалечих в обратната посока.

Той не можеше веднага да се втурне след мен, пък и в този момент пред него се появи един чичко с количка, натоварена догоре с щайги, и за миг Резо ме изгуби от погледа си. Втурнах се по тясното коридорче между сергиите и хукнах към изхода, възползвайки се от естествените прикрития. На бегом се отдалечих на две пресечки от пазара, тъй като още на идване бях успяла да набележа къде има телефонен автомат, и се обадих на Скобелев. За щастие той си беше вкъщи, беше трезв и както стана ясно — очакваше мъмрене заради несполучливото покушение над Монаха. Успокоих го, че във всяка работа стават гафове. Ако някой ни чуеше отстрани, щеше да си помисли, че бълнуваме. Лесно можеше да си обясни защо го правех аз — неслучайно бях лежала в лудницата, но защо ли го правеше и Скобелев? Най-вероятно трябваше да се предположи, че причината е в алкохола, който бе успял да нанесе съществени поражения върху психиката му.

„Шефът ви дава възможност да се реабилитирате“, измърморих наум, а на глас казах:

— Витя, в пощенската ти кутия има един плик. Човекът на снимката е един от най-отвратителните бандити в града. Но сега е много предпазлив.

Скобелев не губеше напразно времето си, а веднага ме попита отривисто:

— Кога?

— Днес привечер той ще се върне от риболов. Адресът му е в плика.

Де да беше се опомнил в този момент и да беше се обадил в съответното учреждение… Но всъщност, след като колата на Монаха излетя във въздуха, имаше известни спънки в тази посока. Почти не се съмнявах, че той щеше да направи онова, което исках, защото доста отдавна, още преди една година, докато е носил на ръце загиналото си дете, Виктор Скобелев бе превъртял. И ако не бях измислила невероятната идиотщина за тайната организация, един прекрасен ден той сам щеше да започне да стреля по всички, които му приличаха на престъпници. С тази организация му беше много по-спокойно, защото просто изпълняваше заповеди и така като че ли не си слагаше грях на душата.

Още не бях успяла да завърша разговора си, когато забелязах Резо. Той кръжеше из улиците с любимия си опел и беше зъл като оса. Впрочем щом ме видя, с облекчение си отдъхна. Тръгнах насреща му с щастлива усмивка. Той отвори прозореца от своята страна, аз се приближих плътно до него и казах:

— Само да си посмял да ме наклепаш!

Заобиколих колата и се настаних на мястото си, а Резо бавно потегли, като се стараеше да не гледа към мен, и беше много нещастен.

„Трябва да измъдря какво да правя с него — помислих си аз и го погледнах с огромно съмнение. — Отдавна е време да ощастливя момчето, но не ми е по сърце и това си е.“

След като разопаковах покупките, аз се заех с домакинската работа. Резо се терзаеше наблизо, опитвайки се да вземе решение дали да съобщи на Тати за моето бягство и телефонното обаждане, което го последва, или не. Приближих се до него, заканих му се с пръст и повторих:

— Само да си посмял…

А той като че ли се изплаши — или от моята пророческа дарба, или от собственото си отстъпничество от непоклатимите правила на професионалния охранител.

— Искаш ли салата? — любезно му предложих, тъй като си дадох сметка, че разговарям с него доста грубо и той можеше да се разстрои.

— Не искам — отвърна обидено Резо и започна да разглежда обувките си.

— Може би искаш чай? — не преставах аз.

— Нищо не искам.

— Ама съвсем нищо ли? — Очичките като маниста ме гледаха отчаяно. — Би могъл поне да поседиш при мен, докато пия чай — с кротка мъка отбелязах аз. — В края на краищата това ти е работата.

Щом чу любимата си дума, той се поокопити и закрачи подире ми.

Докато обядвахме с Тати, аз седях и обмислях дали да му кажа, че се каня да се обадя на Клим, или да изчакам, докато му снесат информацията, когато го направя. След като поразмишлявах малко по този въпрос, отсякох: нека Резо да си върши работата, нали човекът трябва да има някаква радост в живота!

13

След обеда, когато Тати се оттегли да си почине (той не се чувстваше добре, защото го мореше хипертонията), аз с решителен вид отидох до телефона и без да обръщам внимание на Резо, се обадих в лудницата. Оттам ме зарадваха — Доктора не беше дошъл на работа, защото се бил разболял. Позвъних и в дома му, телефонът ми отвърна с дълги сигнали и аз отново се зарадвах: явно все пак главата му беше увряла и той бе заминал. Резо се приближи до мен почти лице в лице и се втренчи в очите ми със свиреп вид.

— Не мога ли да се обаждам по телефона? — изсъсках аз.

— На кого се обаждаш? — изсъска и той в отговор.

— На Леонид Андреевич. Боли ме главата. Чувствам се ужасно и ако ти не престанеш да ме шпионираш, ще получа припадък. — На това място вече бях повишила тон, но не чак дотам, че да обезпокоя Тати.

— Леонид Андреевич замина — бързешком ме увери Резо и видимо започна да изпада в отчаяние.

Аз извадих телефонния указател и с някакво садистично удоволствие започнах да търся номера на Клим.

— Как се казва той? — попитах Резо.

— Кой? — запремига моят страж.

— Вчерашното момче?

— Защо ти е? — Резо като че ли се изплаши и при това изглеждаше толкова нещастен, като че ли всеки момент щеше да се разплаче.

— Искам да му се обадя. И да се срещнем. Може би ще отидем на кино или на ресторант, ще ядем сладолед и ще си говорим — насечено нареждах аз, като на това отгоре придобих вид на абсолютно откачена, жестикулирах, блещех очи и с всички достъпни средства давах да се разбере, че всеки момент окончателно ще се побъркам. Резо взе указателя от ръцете ми, аз тропнах с крак, а той жално изрече:

— Искаш ли да пийнеш нещо?

— Какво например? — осведомих се.

— Ами… не зная. Може би бира.

— Не бива да пия алкохол — луда съм. Аз съм луда, нали? Затова не мога да се обадя по телефона на момчето, което ми е харесало. В лудницата имаше санитар, а тук си ти. Защо не съблечеш идиотския си костюм и не облечеш една престилка? Ще ти отива.

— Зная телефона му — каза Резо. — Само че той още не се е върнал от ваканционното селище. Прибира се късно. А ти не си луда. Това са някакви глупости. Защо да си луда? Играеш шах по-добре от всички. По-добре и от Тати.

„Господи, всички са луди!“, помислих си, обръщайки се на пети.

Вечерта Резо тихо почука на вратата ми, аз казах да, а той влезе с едното рамо напред и някак плахо.

— Какво искаш? — попитах навъсено.

Той мълчаливо сложи на масата един лист с изписан върху него телефонен номер.

— Казва се Олег, а Клим е прякорът му. Разбираш ли?

— Мога ли да му се обадя? — сепнах се аз.

— Тати каза, че можеш да правиш каквото си искаш.

— Тогава защо ме баламосваше?

— Не съм те баламосвал — намръщи се той. — Просто Клим не ти подхожда. Не е много добър човек. Дори бих казал, че е лош човек. Макар че всъщност не съм длъжен да ти казвам всичко това, а ти не си длъжна да ме слушаш.

— Добре че го осъзнаваш — зарадвах се аз и тръгнах към телефона, защото в моята стая нямаше апарат.

Резо се потътри след мен, а след това започна да се върти пред очите ми като пребито куче. Подхилвайки се злобно, аз се заех да набирам номера. Напразно мятах мълнии с очи, тъй като Резо се подпря на стената и дори започна да си подсвирква, давайки ми да разбера, че не бих могла да поговоря с Клим без свидетели. Впрочем разговорът можеше и да не се състои: току-виж, Клим не пожелаеше да си спомни за мен, а дори и да си спомнеше, беше напълно възможно най-вежливо да ме отсвири. Все пак разчитах на любезността му, защото както и да го въртиш, всеобщият Тати за мен беше тати с малка буква.

Не че аз се вълнувах от предстоящия ми разговор — ни най-малко, просто Резо ми действаше на нервите, а мислите му — още повече.

Дългите сигнали се редуваха до безкрайност и аз затворих слушалката. Толкова добре се подреждаше всичко и — на ти сега! Къде се беше дянал този идиот? След два дни интересът му към мен щеше да спадне, а след две седмици щеше напълно да ме забрави и какво щях да правя тогава — пак да мятам перца из ваканционното селище ли? От яд взех, че се разревах.

Резо протегна към мен мобилния си телефон, погледна ме с упрек и започна да звъни на някого. Този някой се оказа Вася — или поне Резо го нарече така, след което се представи и попита:

— Знаеш ли номера на мобилния телефон на твоя Клим?

— Защо? — поинтересува се Вася.

— Трябва ми.

— На теб ли? — като че ли не повярва онзи, а Резо се ядоса:

— На мен изобщо не ми трябва. Е?

— Зная го, разбира се — веднага се укроти Вася, тъй като сметна, че интерес към Клим очевидно проявява Тати. Резо набра номера и ми подаде мобилния си телефон. Оттам се отзоваха веднага.

— Олег ли е? — попитах аз.

— Да. — Той сякаш се изненада, защото естествено не позна гласа ми и сега се опитваше да разбере кой го безпокои. А може би, обратното: позна ме и сега се чудеше от къде на къде му се обаждам.

Реших да се представя:

— Аз съм Варя. Вчера се запознахме с вас във ваканционното селище.

— А… здрасти! — В този момент той наистина беше озадачен.

Направих кратка пауза и издърдорих с известно притеснение:

— Бих искала да се срещна с вас. Кажете, възможно ли е това?

Младежът явно се смути, помълча малко, а после рече:

— Разбира се. Кога и къде?

— Ако ви е удобно, например утре в единадесет часа в парка зад Двореца на културата „Тъкач“. Там има една алея с брези… мисля, че лесно ще ме намерите… — На това място се развълнувах не на шега и добавих: — Да не би това да обърква плановете ви?

— Всичко е наред — отговори той и ние се сбогувахме.

— И няма нужда да ме гледаш така! — викнах на Резо, вървейки към моята стая.

На сутринта станах много рано (до десет часа трябваше да приключа с домакинските си ангажименти), след което прекарах още половин час пред огледалото. Пред мен стоеше сложната задача, без да правя особени промени във физиономията си, да изглеждам като ослепителна красавица.

Излязох на верандата, където Тати четеше вестник, и разбрах, че Резо вече бе направил каквото можеше и бе снесъл всичко за обаждането ми. Тати откъсна очи от вестника и ме попита с усмивка:

— Да не би да си се приготвила за среща?

Кимнах, скръстила ръце на гърдите си, а усмивката ми разкриваше огромното щастие на едно младо създание от първата в живота му среща. Тати се натъжи, и то съвсем искрено. Остави вестника и нежно ми каза:

— Варя, я седни до мен.

Седнах послушно и го погледнах с уплаха и молба да не погубва юношеските ми мечти. Тати въздъхна и каза:

— Той хареса ли ти?

Кимнах с плаха надежда. Моят благодетел поразмишлява около пет минути и тъкмо се накани да ми държи някаква реч, неочаквано се отказа и рече:

— Какво пък, върви! Само че Резо ще дойде с теб. Не се сърди, дъще, но не искам някой да те обиди.

„Те ти подарък! И какво ще правя сега с този глупак? Той ще започне да обикаля около мен и няма да мръдне нито на крачка.“ Както се казва, от дявола можеш да се скриеш, а от този — не.

Но, разбира се, не можех да кажа това на Тати. Той вече беше решил, а и не бе свикнал да му се възразява, както със сигурност нямаше да свикне отсега нататък. Наложи ми се радостно да се усмихна и да се отправя към вратата.

Ние стигнахме до парка, когато стрелките на часовника показваха единадесет без десет. Надявах се, че ще имам време да намеря някакво скрито местенце за Резо, където да го настаня за известно време, но не ми беше писано; Клим също беше решил да дойде по-рано, а когато моят проклет страж забеляза колата му, паркира своята точно до неговата.

Щом ни видя, Клим излезе от джипа си, а аз изругах наум и отворих вратата, както впрочем направи и Резо. Е, и къде остана романтиката, къде остана брезовата горичка, шепотът на листата и други такива? За какъв дявол се домъкнах тук? За да пристъпяме от крак на крак на тротоара ли? Това просто бе някакво безумие.

Поздравихме се дружно (впрочем мъжете не си подадоха ръце) и млъкнахме. Аз мълчах, понеже бях ядосана: сценарият ми тръгна с краката нагоре, Резо злорадстваше наум, а Клим се чудеше и маеше, защото какво ли не бе виждал в живота си, но не и жена да идва на среща с охранител…

— Резо, не искам да те виждам! — тихо, но категорично заявих аз, хванах Клим под ръка и тръгнах по посока на парка.

Естествено моят страж се потътри подире ми, като на това отгоре ме възнаграждаваше с такива мисли, че изобщо нямах възможност да се съсредоточа върху разговора си с Клим.

— Ще престанеш ли най-сетне? — не издържах аз след пет минути, обърнах се към моя охранител и дори тропнах с крак. Клим се закова на място, без да разбира за какво става дума, а Резо се нацупи и в отговор си помисли: „Ще му прекърша врата на този изрод от раз. Няма да успее да гъкне дори.“

Аз само поклатих глава, защото беше спорно кой точно е изродът тук.

— Не му обръщайте внимание — казах на Клим. — Тати не ми разрешава да излизам сама от къщи. Аз съм свикнала с Резо, но на вас сигурно ви е неприятно, че се звери във врата ви.

— Ще го преживея — подсмихна се Клим.

Разговорът изобщо не започна така, както го бях планирала, нещо повече — той влезе в съвсем друга тоналност и в него нямаше нито романтична тъга, нито лек намек за шизофрения… Намека можех да направя, но всичко останало… не, нищо не беше както трябва…

— Имате ли нещо против да се разходим по алеята? — попитах.

— Нямам.

Той ме гледаше и тънеше в догадки, впрочем вече беше разбрал, че нямам нищо конкретно към него и че това по-скоро бе една обикновена среща, ако естествено можеше да се нарече обикновен фактът, че в единадесет часа преди обед Клим се влачеше по алеята в парка под ръка с някаква девойка, зад чийто гръб с маниакална настойчивост вървеше охранител.

— Нали не ми се сърдите, че ви се обадих? — попитах и спрях. Все с нещо трябваше да започна. След това бавно поех напред, продължавайки да държа Клим под ръка.

Ситуацията, общо взето, го забавляваше и той нямаше нищо против малко да се поразходим. Разбира се, Резо го дразнеше, но с това нищо не можеше да се направи.

— Как мислите, дали ни чува? — прошепнах.

— Резо ли?

— Да.

— Ако си говорим тихо, няма да ни чуе.

— Тогава хайде да си говорим тихо.

Трябваше някак да насоча разговора към темата, която ме интересуваше, но заради този малоумник зад гърба ми и заради несполучливото начало всичко вървеше на терсене. Видях една пейка и поведох Клим натам, моят страж се настани на отсрещната пейка, разстоянието беше прилично и сега той със сигурност нямаше да ни чува, а да чете по устните, надявах се, не умееше… всъщност със сигурност знаех, че не умее.

— Вероятно сте се учудили, че ви се обадих? Никога не бих дръзнала — бързешком добавих, — просто… — На това място въздъхнах и казах изплашено: — Познавате ли Саша Завражной?

— Да — кимна Клим, а този обрат на разговора ни предизвика у него известно недоумение.

— Вие… вие с него не се обичате кой знае колко, така ли?

— Колкото куче и котка — изсумтя Клим.

— Виждате ли… — От вълнение започнах да мачкам поената си кърпа (специално извадена за целта от чантата ми). — В нашата къща, имам предвид къщата, в която живея… вие знаете къде е това, нали? В нашата къща се събират разни хора… Аз никога не се заслушвам в разговорите им, но… веднъж така се случи. Според мен Завражной ви мрази. — Последната фраза произнесох с трагичен шепот.

„Много ме изненада“, мислено изсумтя Клим, но продължи да ме слуша с интерес.

— И… той каза ужасни неща.

В този момент мобилният телефон в джоба на Клим започна да звъни. Ама че сутрин… От яд ми се прииска да ритна едно кошче за боклук, а най-добре би било, ако можех да ритна кошчето, Клим и Резо едновременно.

Клим извади телефона си, стана и се отдалечи на няколко крачки, а аз едва не изпищях от ужас, когато разбрах какъв късмет ме беше споходил. Клим стоеше с гръб към мен и си мислеше, че не чувам разговора му. Ето че рамото му забележимо потръпна, защото току-що бе получил неприятна вест. Преди час пред собствения му вход беше застрелян най-добрият му приятел, рибарят и готвач Вова Фьодоров. Олег Николаевич успя да се задържи на краката си, но вече не му беше до срещи. Обърна се, погледна през мен и каза:

— Извинявай.

И стана ясно, че още на мига ще хукне презглава в друга посока, а аз дори не бях успяла да го насъскам срещу Монаха.

— Вие не ме разбрахте, Олег! — извиках, скочих и сграбчих ръката му. — Това е много сериозно… Чух го да казва… той се кани… господи… вие имате един приятел Владимир, с много смешен прякор… — прякорът на покойника наистина беше смешен — … забравих го… та той каза: „Ще започнем от него“, т.е. от този Володя. — Очаквах купища въпроси и бързо прехвърлях наум с кого Монаха би могъл да води подобни разговори в нашата къща и най-вече — кога, но смъртта на приятеля му съвсем беше сломила Клим, той като че ли внезапно бе затъпял и не зададе никакви въпроси. — Непрекъснато мислех за този разговор… и казах на Тати, но той ме наруга и ми нареди да не се показвам, когато вкъщи има гости. А когато в събота вие дойдохте при нас във ваканционното селище, аз… аз разбрах за кого ставаше дума тогава и реших да ви предупредя.

Клим кимна и тръгна почти на бегом по алеята, а аз се отпуснах на пейката и поплаках, но съвсем малко, само докато той се скрие от очите ми. След това избърсах сълзите си и се изплезих на Резо.

„Никаква романтика! — въздишах по целия път обратно. — Получи се напълно идиотски разговор, на голяма любов дори и не замириса и кажете, моля ви — къде беше в цялата тази работа Ремарк!?“

След като се поскарах сама със себе си, аз дълбоко се замислих и в края на краищата успях да се възнаградя с една гениална идея. За гениалността малко преувеличавах, но в нея имаше толкова романтика, че с лопати да я ринеш.

В този момент хвърлих един поглед към Резо, защото едва ли щеше да ми се предостави възможност да осъществя намеренията си, ако той непрекъснато седеше плътно до мен. Бях принудена да му измисля някакво занимание за известно време.

— Имаш ли роднини? — попитах го.

— Имам — учуди се като че ли той на въпроса ми. — А защо питаш?

„Ама че човек: можеше да каже «да» и да млъкне! Но няма начин. Той задължително трябва да зададе и своя въпрос.“

— Ами ако се разболееш например, има ли кой да се грижи за теб?

Резо оцъкли очи.

— Никога не боледувам — заяви след кратък размисъл.

— Е, това може да се поправи — утеших го аз.

Влязохме в къщата.

— Хайде да идем в моята стая — кимнах на Резо. Той винаги се чувстваше неловко там, затова рядко влизаше вътре и сега стърчеше до вратата и пристъпяше от крак на крак, като предизвикваше у мен злоба и умиление едновременно. — Свали сапуниерата ми от гардероба — казах. — Не зная как се е озовала там.

Резо се приближи и започна да опипва с ръка горната страница на гардероба.

— Тук няма нищо — измърмори недоволно.

— Има, има. Търси!

Той започна да опипва с две ръце и да гледа нагоре. Аз се възползвах от това, че вниманието му беше насочено другаде, и пуснах отвисоко принтера върху крака му. Не си служех с тази машинария, така че не ми беше жал за нея.

— Извинявай — казах с мила усмивка. — Всъщност сапуниерата ми не е там, спомних си. Пък и как би могла да попадне върху гардероба?

Резо измъкна крайника си изпод принтера, вдигна го, мятайки ми осъдителни погледи, постави го на мястото му и заяви:

— Нарочно го направи.

— Кое? — учудих се.

— Това.

— Я стига! Всъщност много се тревожа за твоето здраве. Как е кракът ти? Боли ли те?

— Боли ме.

— Много или немного?

— Нарочно го направи — убедено заяви той.

— Ще ме наклепаш ли на Тати?

— Аз не съм доносник. А кракът изобщо не ме боли.

Лъжеше, защото си тръгна от стаята ми, накуцвайки, а на другия ден не можа да си обуе обувката — толкова много беше отекъл кракът му.

На сутринта, след като забелязах, че времето вече беше напреднало, а Резо не излизаше от стаята си, почуках на вратата му и влязох: той седеше на леглото и водеше неуспешна борба с обувката си.

— Видя ли, че все пак се разболя! — зарадвах се искрено. — Ще ида да кажа на Тати и ще извикам лекар.

— Не трябва — разтревожи се той.

— Трябва, трябва — уверих го аз.

Лекарят дойде след половин час, прегледа контузията и й направи стегната превръзка. Стана ясно, че Резо бе временно нетрудоспособен и ние с Витя го натоварихме на любимия му опел и го откарахме в неговия апартамент. (Това, че такъв съществува, малко ме учуди, защото бях сигурна, че Резо се е родил, израснал и възмъжал в къщата на Тати. Първо е бил едно такова мъничко охранителче с миниатюрни слънчеви очилца и смешно костюмче, после е расъл, расъл и е порасъл, докато е станал днешният Резо.)

Апартаментът му беше на третия етаж, но всъщност блокът бе с асансьор, така че не му се наложи да се катери по стълбите. Аз се поразходих из жилището му. В него нямаше нищо забележително, освен дебелия слой прах по мебелите, който подсказваше за дългото отсъствие на собственика им. Това го знаех и без да ми се подсказва, така че моята наблюдателност не ми донесе удовлетворение. Хладилникът беше празен.

— Витя — помолих, — изтичай до магазина, иначе Резо ще умре от глад тук. А аз ще постоя с него.

Витя тръгна да изпълнява заръката, а Резо седеше на дивана и изглеждаше ужасно нещастен.

— Съблечи костюма си и лягай. Имаш ли халат? Трябва да се боледува в халат.

— Ще се върна след два дни — каза той.

Аз се навъсих, погледнах строго и казах:

— А това дори не си го и помисляй!

След като порових из шкафовете, намерих възглавници и одеяло и стъкмих на болния напълно прилична постеля.

— Лягай и боледувай спокойно. Ще видиш, че ще ти хареса. Искаш ли чай? — Той врътна глава. — А какво искаш?

Много добре знаех какво иска, но за това имаше време — сега наред беше Клим.

— Добре, просто ще поседя до теб и ще си поприказваме.

Витя се върна, сложи продуктите в хладилника и надникна при нас.

— Е, как си? — попита той Резо.

— Нормално — съобщи с отчаяние болният.

— Ще идвам при теб всеки ден — опитах се да го утеша аз. — И сега заникъде не бързаме. Нали, Витя? Искаш ли да ти почета книга или да ти разкажа нещо смешно?

— Нарочно го направи — изсъска Резо, възползвайки се от това, че Витя излезе да пуши на балкона.

— По-добре млъкни! — изсъсках в отговор и аз. — Иначе ще си отида и повече няма да дойда. Тогава ще си лежиш тук сам.

Хванах ръката му и внимателно погалих дланта му, удивлявайки се наум на майката природа: ама че работа, та това не беше ръка, а съвсем истинска маймунска лапа, само дето ноктите й бяха изрязани. Все пак не биваше да му късам нервите, защото ако той ме цапнеше с лапата си, от мен нямаше да остане кой знае какво. Впрочем Резо никога не би посмял да направи това.

— Не ми се сърди, чуваш ли? — помолих жално аз, а той се обърна към стената.

След като Резо се контузи, в къщата бе настанен Витя и бе назначен за мой охранител. Той не проявяваше особен интерес към мен, защото беше сигурен, че съм смахната, а какво можеше да се иска от едно смахнато момиче? Но Тати ме обичаше, значи неговата работа беше да стои до мен, да не влиза в спорове и по възможност да ми угажда. Това беше една изключително разумна позиция. Освен това Витя бе мързелив и не правеше излишни движения, така че, за разлика от Резо, се проявяваше като калпав охранител. А имаше и още един недостатък, който аз смятах за достойнство — любопитството. Витя обожаваше клюките, въпреки че никога не дрънкаше излишно, просто обичаше да знае какво става. Именно той, без да подозира, ме уведоми за започналата между Клим и Монаха война. Монаха май че беше изчезнал от града, макар никой да не бе твърдо уверен в това.

„Че за каква война става дума тогава?“, учудих се наум и се вслушах във Витя. С него прекарахме деня край басейна, а вечерта, както винаги, играхме шах с Тати. Благодетелят ми беше спокоен и не го спохождаха черни мисли по мой адрес.

Вечерта Витя и Толя провериха къщата, включиха алармата и отидоха да спят. Знаех със сигурност, че нощем няма никаква възможност да се напусне незабелязано къщата на Тати. Другояче стояха нещата през деня. Кой знае защо, към мен проявяваха най-ревностна бдителност само през нощта, а на сутринта най-спокойно станах, изчистих, събудих Витя и го изпратих за хляб. Магазинът се намираше на ъгъла, но той тръгна натам с колата. Разбира се, изключи алармата. Толя също стана и се разходи из огромната къща, без да знае с какво да се заеме. Необезпокоявана от никого, аз отидох в градината, промъкнах се между прътовете на оградата на съседна територия и възползвайки се от това, че собствениците й още не се бяха върнали от чужбина, минах през двора и излязох на улицата през портичката. Спрях едно такси, стигнах с него до центъра, а оттам взех тролея, за да се добера до дома си. Тук ме очакваше изненада. На дивана лежеше Доктора и четеше вестник.

— О, господи! — поклатих глава аз. — Какво правиш тук?

— Нали сама каза, че в моя апартамент е опасно.

— А тук да не мислиш, че не е? Нали май с теб се разбрахме да заминеш?

Доктора се намръщи и замълча. Той нямаше никакви намерения да заминава където и да било. Истинска мъка бяха тези мъже: упорити, своенравни, а мислите им — еднакви и абсолютно безинтересни.

— Добре, Докторе — казах примирено, сядайки до него. — Монаха е във война с Клим. Току-виж, не му е до нас.

— Орлов се обажда два пъти — въздъхна Доктора. — Варя, този плик… защо поиска да го предам на Скобелев?

— За две по сто! — плеснах с ръце аз. — Нали вече говорихме…

— Варя, онова момче загина! — кресна Доктора.

— Сега пък какво момче?

— Престани, веднага престани! — Той скочи, а аз замрях, втренчена в пода с такъв вид, сякаш нищо не виждах и не чувах. Доктора клекна до мен. — Варя, погледни ме… Какво става с теб?

— В лудницата ли искаш да ме вкараш?

— Какви глупости говориш? — Той поклати глава, защото се почувства обиден, само че си го беше помислил…

— Варя, Скобелев ли застреля момчето?

— Откъде да зная? Аз живея в къщата на Тати и по двадесет и четири часа в денонощието съм под зоркото око на охраната. Всички събития в града се случват без мен.

— Престани! — изкрещя той. — Скобелев ли беше? Как успя да го накараш да извърши убийство? Да не би да си му казала, че това момче е разстреляло семейството му?

— Говориш глупости, Докторе. И сам не вярваш на това. Надявам се, че не си казал нищо на Орлов? — „Слава богу, не е казал…“

— Варя… мога да те разбера за много неща… Кажи ми: това момче едно от онези тримата ли беше?

— Да — кимнах. Беше ми по-лесно да излъжа.

— Ясно… но Скобелев… ти не биваше…

— Със собствените си ръце ли трябваше да го разстрелям? — изсумтях аз.

— Варя, това, което правиш…

— Млъкни! — извиках, загубила самообладание. Но веднага се възпрях, тъй като нямаше да постигна нищо с крясъци. Затова се обърнах настрани и заплаках. Доктора остана като закован до прозореца, а аз тръгнах към него, разперих ръце и занареждах: — Докторе… Господи, толкова ми е зле, Докторе…

Естествено той ме прегърна, започна да ме гали по гърба, да ме утешава и да шепне:

— Горкото ми момиче!

Така беше по-добре. След като проляхме доста сълзи, ние напуснахме апартамента. Преди това аз прегледах бележките си, а после се обадих на Скобелев. Разговорът продължи минута и половина. Този път той не зададе нито един въпрос. Това малко ме стресна, защото явно всичко вече бе започнало да му харесва. Трябваше бързо да се срещна с него и да се поровя малко в главицата му.

В този момент Доктора беше отишъл да докара колата ми и нищичко не чу. Обаждането ми беше свързано с един от приятелите на Монаха, защото душата ми жадуваше за справедливост и щом едно от приятелчетата на Клим бе предало богу дух, значи и Саша също трябваше да се прости с някого. Това щеше да даде известен стимул и на двамата. Не посягах на Монаха по две причини: първо, в този момент той беше много предпазлив, следователно щеше да е доста трудна, а също така и опасна работа да го намеря, и второ, първият опит на Скобелев да си разчисти сметките с него не се увенча с успех, а аз бях суеверна, така че Скобелев не биваше да предприема втори — трябваше да възложа това на друг човек. Ако дадеше бог, той можеше да се справи по-добре.

Доктора се върна, а аз се настаних в колата, оглеждайки се с известен страх на всички страни, защото бях сигурна, че вече ме търсят.

— Къде отиваме? — попита Доктора, щом излезе на една от централните улици, сякаш току-що се бе опомнил.

— Карай към района на химическия завод.

— Защо? — неописуемо се изненада той и дори намали скоростта, но зави на нужното място, с което ме зарадва и аз започнах да обяснявам:

— Там е пълно с всякакви развалини. Освен клошарите, никой не живее в квартала „Канавката“. Как мислиш, можем ли да минем за клошари?

— Варвара — намръщи се той, — не разбирам защо ти е „Канавката“! Можем да напуснем града…

— А ти защо не го напусна? — ядосах се, но веднага се овладях, тъй като Доктора не беше Резо и с него не биваше да се разговаря по този начин. — Трябва да свърша една работа — отроних с нотки на извинение.

— Каква?

— Клим. Ако не искаш да ми помогнеш, недей, но поне не ми пречи.

Доктора се обърна към мен и след малко ми кимна, като че ли се бе съгласил. Щеше да е по-добре, ако си гледаше пътя…

Стигнахме до „Канавката“. Кварталът дължеше името си на едно дълбоко дере, по чието дъно навремето течеше весело ручейче. Спомням си, че много отдавна цялата ни тайфа идваше тук през пролетта да лови майски бръмбари. Малко по-нагоре имаше чисто и звънливо изворче, а по-нататък започваше малка горичка. Сега всичко това беше в миналото. Още преди моето раждане селището е попаднало в границите на града, но дълго време си бе останало като зелено островче, незасегнато от градския живот. След това построиха тук високите корпуси на химическия комбинат, на мястото на горичката се появи депо за тролейбуси, а дерето се превърна в боклукчийска яма. За петнадесет години не остана и следа от предишния селски живот. Наоколо имаше само мръсотия, воня и стари къщурки. След като пуснаха комбината, хората лека-полека започнаха да се изселват оттук. Местеха се в нови апартаменти, но не забравяха за родното си място и още дълго време наоколо през лятото клокочеше живот, къщите се използваха за вили, а в градините от сутрин до вечер кипеше работа. Но скоро дори и най-издръжливите бяха принудени да напуснат това място, защото „Канавката“ окончателно се превърна в бунище. Сградите овехтяваха и се рушаха, само част от улиците се бяха запазили, както и не повече от пет къщи, но и те предизвикваха униние, а хората чакаха всеки момент да се преместят и бяха махнали с ръка на стопанствата си. „Канавката“ веднага стана любим приют за клошарите. Всяка зима тук задължително ставаше по един пожар, който вземаше човешки жертви. Къщурките все повече заприличаха на развалини, оградите рухнаха и сякаш вече никой не се интересуваше от това забравено от бога място. Но сега аз не можех да не бъда доволна от това обстоятелство.

Завихме към тухлените гаражи, асфалтът свърши, а по-нататък се точеше пясъчен път, тук-там примесен с чакъл. Придвижвахме се бавно и зорко се оглеждахме настрани. Нашето появяване тук можеше да предизвика излишно любопитство. Но колкото и да се стараехме, не успяхме да забележим нито един от аборигените, защото очевидно по това време на деня местните обитатели бяха отишли да упражняват занаята си.

Веднага забелязах една подходяща къща. Навремето тя вероятно бе имала още един кат. Но сега старият дървен етаж беше рухнал, а в долния, който бе издигнат от тухли, едва ли някой би посмял да свие гнездо, тъй като би било доста опасно за живота му. Оградата бе изгнила, свлечена на една страна и по чудо все още се държеше, а в дъното на обраслата с буренаци градина се виждаше дървен гараж, чиято врата беше не само затворена, но дори и заключена с катинар. Високият фундамент на къщата подсказваше, че отдолу се шири голямо мазе.

— Спри, Докторе! — казах и с риск да си счупя врата, влязох в къщата.

Наистина имаше мазе, към което се отиваше по едно стълбище, облицовано с кече. От самото стълбище почти нищо не беше останало, но за сметка на това вратата изглеждаше здрава. Дръпнах металните халки, предназначени за катинара, ала се оказа, че са забити непоклатимо. Но катинар нямаше, както нямаше и стъпала до мазето — бяха изгнили. Щракнах със запалката и протегнах ръка. Мазето не беше много голямо, бе почти квадратно по форма и без прозорци, по пода му се търкаляха боклуци и натрошени стъкла, а в самия му ъгъл бяха разположени нарове и един сандък, който явно някой бе използвал за маса, но очевидно много отдавна. Едва ли тук през последните две години беше стъпвал човешки крак.

— Страхотно! — зарадвах се. — Е, разбира се, не е „Титаник“, но също не е зле.

— Нали не се каниш да оставаш тук? — попита Доктора, гледайки ме със съмнение.

— Не, още не съм откачила чак дотам.

Напуснахме мазето и бързешком се върнахме в колата.

Както и преди, наоколо нямаше жива душа. В гъстите трънаци пееше някаква птица, а по пътечката се разхождаше един плешив и мърляв котарак.

Доктора въздъхна с облекчение едва когато излязохме на благоустроената и нагиздена улица „Киров“.

— Завий — казах му. — Сега нямаме работа в града.

След като изминахме сто и петдесет километра, ние се настанихме с всички удобства във ваканционното селище Клязма. Първоначално бях избрала за наше седалище съседния областен град, но по пътя забелязах една указателна табела към същото това ваканционно селище. Мястото изглеждаше страшно красиво и ние решихме да останем тук. Почиващите не бяха чак толкова много и това ни успокои, тъй като шумните сборища сред природата не бяха за предпочитане.

На другия ден се отправихме към близкото градче, откъдето се обадих на Скобелев. Той доложи за успешно извършената операция, но като че ли беше нервен.

— Случило ли се е нещо? — попитах го.

Той отвърна след кратък размисъл:

— Не.

Но не ме убеди.

Поведението на Скобелев предизвика известно безпокойство у мен и аз мълчах, потънала в мислите си, а Доктора се тревожеше, поглеждаше ме със съмнение, но все пак беше щастлив, че отново сме заедно.

Три дни изминаха в мъчително очакване и дори природата не ни радваше особено. Струваше ми се, че докато се намирам далеч от мястото на събитията, всичко щеше да тръгне с главата надолу. На това отгоре отново започнах да се моря с глад, не стъпвах в столовата и не си разрешавах нищо повече от чаша вода на ден. В резултат на тази гавра със собствения ми организъм се сдобих с вели движения, затормозен поглед и треперещи устни.

— Какво се опитваш да направиш? — ядосваше се Доктора.

— Влизам в образ — подсмихвах се аз. — Виж какво, Докторе, всичко трябва да бъде истинско. Ще ти кажа под секрет, че романтиката е ужасно неприятно нещо.

Най-сетне се върнахме в родния си град. Аз веднага се обадих на Скобелев, но не го намерих вкъщи. Позвъних му още два пъти и все със същия успех. Не беше разумно да изпращам Доктора при него, а това означаваше, че трябва да се запася с търпение: все някога той щеше да се появи в апартамента си.

— А сега къде отиваме? — нерешително попита Доктора, който ме чакаше в жигулито.

— На бунището — отвърнах. — Опасно е да се появяваме там с кола, ще се наложи да я оставим на паркинга, най-добре някъде около улица „Киров“ — оттам ще ни е по-лесно да стигнем. Ще ни трябва още и телефон.

— Ще ми обясниш ли какво си намислила? — опита се дори да повиши глас той.

Аз го погледнах и му кимнах:

— Непременно. Само че малко по-късно.

Паркирахме колата, набелязахме си един уличен телефон и тръгнахме по пясъчната пътечка към „Канавката“. Бях купила огромния катинар от „Домакински потреби“ преди това и сега го въртях в ръката си.

Вървяхме мълчешком и се ослушвахме, но през деня селището изглеждаше необитаемо. На едно място прескочихме една ограда или по-точно — онова, което беше останало от нея, и скоро видяхме къщата, която си бях харесала при предишното ни посещение тук.

— Запомни мястото, Докторе, ще ти се наложи да обясняваш къде се намира.

— На кого ще обяснявам? — смути се той.

— На Клим естествено. Заради кого се старая толкова според теб?

— Нищо не разбирам! — започна да се ядосва той.

— Че какво има за разбиране? — Блъснах вратата с крак и решително влязох. Не посмях да я затворя след себе си, защото вътре беше тъмно като в рог. — С Клим ще си спретнем една романтична среща. Той трябва да ме намери тук и да ме достави на Тати.

— А защо трябва да те намира тук? — вбеси се Доктора.

— Защото ти ще му се обадиш.

— Ами ако той вземе, че се обади на Тати?

— Ако ти му кажеш, че тук само аз, най-вероятно ще му се обади, но ако му кажеш, че тук се крие Монаха…

— Варвара, ти…

— Дали съм откачила ли? — засмях се. — Кажи го, не се притеснявай.

— Извинявай. От къде на къде Монаха ще се крие в тези развалини?

— А според мен мястото е идеално. На никого и през ум не би му минало да го търси тук. При всички случаи скоро ще разберем дали Клим ще се хване, или ще се усъмни, така че сега няма смисъл да го обсъждаме.

— И какво ще му разкажеш? Как ще обясниш всичко?…

— Никак — изсмях се аз. — Ти си забравил, че съм смахната. Изпаднала съм в стрес и други такива… Ще си мълча. А после ще се сетя, че тук ме е докарал Монаха. Примамил ме е да напусна дома на Тати, защото има подходяща причина и тя е, че съм свидетел на извършено от него убийство. Засега ме е оставил жива, понеже се е надявал да постигне споразумение с Тати, като го шантажира. Е, какво ще кажеш?

— Не зная, Варя… Не разбирам защо е всичко това? Ти можеш да ги тикнеш в затвора — и Монаха, и Клим. Винаги ще се намери за какво да ги арестуват. Имам чувството, че всичко това ти доставя удоволствие.

— Не — излъгах. — Честно — не. Сам си помисли: какво удоволствие има в това да седиш в мазето? На всичкото отгоре трябва специално да се настройвам и да изглеждам подобаващо.

Хванах с две ръце долния край на роклята си, дръпнах с всичка сила и я разкъсах. След това, преодолявайки отвращението си, легнах на пода, поотъркалях се малко в боклука и освен всичко — успях да разрежа ръката си на едно стъкло. Стори ми се, че така ще стане още по-правдоподобно, взех парче стъкло и си направих с него леки резки по краката и ръцете. Доктора се блещеше и се канеше да припадне. Станах от пода и помолих:

— Докторе, ако обичаш, удари ме, само че не по челюстта — тя достатъчно си е изпатила.

— Да те ударя ли? — Той сякаш дори се разтрепери.

— Ще го направиш, защото се налага, хайде, Докторе, а?

— Не мога… Варя, това е… това просто на нищо не прилича.

— Дяволите да те вземат! — изкрещях аз. — Можеш ли поне веднъж да извършиш нещо, за което те моля, без да дрънкаш глупости?

— Не мога — твърдо заяви той.

— Добре! — Усмихнах се злобно, доближих се до стената и фраснах физиономията си два пъти в нея. Май че си разбих устната и със сигурност под окото ми се образува синина.

— Какво правиш? — пророни Доктора и рухна върху сандъка. — Варя, ти си полудяла.

— Млъкни! — изкрещях и го мушнах с пръст. — Млъкни и изчезни! С теб или без теб, ще направя това, което съм си намислила…

Той потърка лицето си с ръка, поклати глава и дори прошепна:

— Боже…

— Помниш ли телефонния номер на Клим?

— Да.

— Тогава вържи ръцете ми, запуши устата ми с парцал и върви. — Подадох му парче връв и една носна кърпа. — И Да не забравиш да заключиш вратата с катинара.

— Ами ако Клим не дойде?

— Значи вечерта ще дойдеш да ме вземеш ти. Само че не забравяй да ми донесеш роклята от колата. Ясно ли ти е всичко?

— Ясно ми е — кимна той и започна да връзва ръцете ми зад гърба.

— По-здраво, Докторе!

— Не ми каза какво трябва да правя, докато ти…

— Чакай в апартамента си.

— Ти каза, че това е опасно.

— Ще се наложи да рискуваш. Ако всичко мине гладко, Тати непременно ще поиска да дойдеш.

— Господи, но нали самият аз му казах, че няма да бъда в града!

— Ще приемем, че вече си се върнал.

След пет минути той тръгна към изхода с твърдата увереност, че окончателно съм се побъркала. Когато вратата след него се затвори, аз се настаних на наровете. Ако мразех най-много нещо, това беше чакането. Дори и да ми провървеше и Клим да беше в града, на него щеше да му е необходимо време, за да стигне дотук. Надявах се, че носи мобилния си телефон постоянно със себе си, което означаваше, че след около петнадесет минути Доктора щеше да му съобщи къде се крие Монаха. Но той едва ли щеше да се хвърли презглава насам. Нямаше никакво удоволствие в това да лежа дълго на тези нарове. Ами ако дойдеха клошарите? От къде на къде… Ами ако изобщо никой не дойдеше и аз си останех в мазето с вързани ръце и заключена с огромен катинар, по дяволите! Май че малко бях попрекалила с тарикатлъците си. Хубаво де, по-добре беше да не мисля за лоши неща.

14

Блещех се в тъмнината и се вслушвах. Наоколо цареше тишина. Изпънах крака, опитах се да се настаня по-удобно и задрямах. Май че сънувах нещо… Сънят ми секна, а аз подскочих като ударена. Отворих очи и повдигнах глава. Не се чуваше нито звук. Дали ми се беше сторило? Усещах нещо, някакво движение около къщата — така си беше, наоколо имаше някого. Естествено това не беше Доктора, той нямаше защо да обикаля тук. Някой много внимателно се приближи към вратата.

— Какво има там? — подвикнаха от улицата, а мъжки глас отговори точно до вратата:

— Една врата, заключена с катинар. Сигурно долу има мазе.

— Разбий го, по дяволите!

След третия удар катинарът изхвръкна, а вратата се отвори. Впрочем — много предпазливо. За миг в пролуката на вратата се мерна силует, а после — още един.

— Донеси фенерчето от колата, тук е същинска тъмница…

Момчетата не бързаха да влязат в мазето, а аз лежах, без да мърдам, опасявайки се да не би от страх да почнат да стрелят.

Отново се чуха крачки, блесна светлина и аз се обърнах към стената.

— По дяволите… а това какво е?

„Какво, какво? Това съм аз, глупако.“

— Ей, повикай Клим!

— Какво има там? — развълнува се младежът до вратата.

— Откъде да знам? Май някакво момиче…

— Какво момиче? — Младежът страдаше от липса на схватливост.

— Млъкни и повикай Клим!

Младежът се приближи до мен, държейки фенерчето с лявата си ръка, а дясната протегна предпазливо и докосна рамото ми. Но веднага я отдръпна и насочи фенерчето към лицето ми. Сметнах за необходимо да изстена и дори леко помръднах. Според мен не се получи лошо.

— Какво има там? — Беше Клим.

— Ето… — отвърна момчето с фенерчето.

Клим се приближи и подсвирна:

— Момиче…

„Я виж ти, сети се.“

— Разбира се, Монаха го няма. И кой ли се майтапи така с нас? — Клим се обърна и извика силно: — Валера, отваряй си очите горе!

— А какво ще правим с нея? — притесни се младежът с фенера.

— Жива ли е?

— Май че… мърда. Може би тя знае нещо за Монаха?

— Може… Дай фенерчето и я измъкни оттук.

Аз се напрегнах, тъй като очаквах, че този психар ще ме потътри за краката… Но не, той се чудеше как би му било по-удобно да ме повдигне. Взе ме съвсем по човешки, на ръце, макар че се стараеше да ме държи по-далеч от гърдите си, защото му беше жал за ризата.

„Четиридесет гущера за този шарен парцал, разбира се, не са малко пари. Извади късмет, малоумнико, че напоследък отслабнах.“

Измъкнаха ме на улицата и ме сложиха на земята, с гръб към тухлената зидария. Младежът издърпа парцала от устата ми и развърза ръцете ми, а в знак на признателност аз изстенах. Клим стоеше на няколко крачки от мен, оглеждаше се наоколо и хапеше устни. Привиждаха му се засада, лютият му враг Монаха и смъртна опасност.

„Не се коси, момче, всичко е наред: тук сме само ти и аз и никой друг.“

Любознателният тип с фенерчето клекна и леко ме разтърси:

— Ей, жива ли си?

Аз отворих очи и вдигнах помътнял поглед.

— Жива е! — зарадва се той.

Клим се наведе към мен и попита:

— Къде е Монаха? Чуваш ли ме? Кой те затвори тук? — Не довърши последната фраза, наведе се още по-ниско и възкликна: — Дявол да го вземе! — Защото най-сетне ме позна. — По дяволите! — повтори. — Ама че работа!

— Какво има? — изплаши се младежът до мен.

Клим не отговори, огледа ме бързешком и разкъсаната рокля, синините и подпухналата ми устна никак не му харесаха. Изпсува мръсно, тръсна глава и каза:

— Ако това е работа на Монаха — край с него!

— Коя е тази, Клим? — ръчкаше го неговият приятел.

— Момичето на Тати… Донеси якето ми от колата. Ама че работа! По дяволите! Как е попаднала тук? Варя — повика ме той и дори докосна лицето ми. — Чуваш ли ме?

Аз потръпнах, трезво и спокойно го погледнах в очите, но после се изплаших, изкрещях и закрих лицето си с ръка. Сцената вероятно беше доста покъртителна, защото Клим направи опит да ме прегърне и дори не съвсем на място зашепна:

— Това съм аз, Варя, аз съм.

В този момент младежът се върна. Роклята ми висеше по мен на парцали, а отдолу бях без бельо, Клим бързешком ме загърна с якето си, но задържа поглед върху прелестите ми. След това внимателно ме вдигна и нежно ме попита:

— Варя, чуваш ли ме?

„Чувам те, чувам, а също така те виждам и дори зная какво мислиш. Вземи ме на ръце и ме занеси в колата!“

Той постъпи точно така.

Колите бяха три: една пред къщата и две — по-нататък по пътечката, скрити в сянката на дърветата.

— Отвори задната врата — каза Клим на младежа, кой знае защо — шепнешком, понеже сигурно се боеше да не ме разтревожи. Настани ме на седалката, а сам седна до мен, като ме придържаше за раменете, притискаше ме към себе си и за разлика от своето приятелче — не пазеше ризата си.

— Може да са я надрусали с нещо? — изказа предположение младежът, заврял глава в колата.

— Сядай на волана! — отвърна Клим.

Тръгнахме. Моят спасител се замисли, галейки машинално рамото ми.

— А накъде да карам? — сепна се младежът, излизайки на булеварда.

— Направо. Дай ми мобифона.

Клим се обади на Тати и разговорът беше кратък, а пътят до дома на моя благодетел не ни отне повече от десет минути, защото летяхме като на пожар. До вратата вече ни чакаха трима души от охраната, а в дъното на двора — още трима и самият Тати. В двора влязохме само ние, а другите две коли останаха на улицата. Вратата веднага се затвори.

Клим излезе и ме измъкна на видело.

— Къде? — отривисто попита той.

Едното момче от охраната тръгна напред, показвайки пътя, Тати пое след него, а в главата му се въртеше огнен вихър, защото не намираше обяснение на всичко, което се случваше. Сложиха ме на леглото, Тати се наведе към лицето ми и ме повика:

— Варя…

Искаше ми се нашата среща да бъде трогателна, затова хванах ръката му и я притиснах към бузата си. Мълчах и блещех очи, пълни със сълзи.

— Толя! — кресна Тати. — Извикай лекар! — И се обърна към Клим: — Разказвай!

Клим разказа всичко накратко, без да се задълбочава особено в подробностите.

— Как мислиш, кой ти се е обадил?

— Не зная… не пожела да си каже името. Хвърлили са момичето в мазето да умре. Никой никога не би я намерил там.

В този момент Тати тънеше в догадки. Продължаваше да не вижда никакъв смисъл в това, което се бе случило. Много го интересуваше въпросът защо съм напуснала къщата. А в това, че я бях напуснала сама, не се съмняваше.

— Варя — изрече той и се наведе към мен, тъй като беше нетърпелив човек. — Чуваш ли ме, дъще?

Дъщето чу и дори кимна, а Тати остана доволен. На това място погледът му се плъзна по нарязаните ми и насинени крака и малко по-нагоре… Той хвърли едно око към Клим и бързешком ме покри с одеялото.

— Тати — повиках го тихо аз и заплаках, притискайки ръката му към гърдите си. „Не, все пак гърдите ми не са най-подходящото място.“ Отново притиснах бузата си до дланта му.

— Варя, кой направи това? — Много му се искаше да знае какво, по дяволите, става.

Аз потръпнах и прошепнах:

— Монаха.

— Варя, всичко е наред, ти си вкъщи, всичко е наред — утеши ме Тати и отново ми зададе въпрос: — Защо? Защо го е направил?

„Умен въпрос, няма що!“

Аз потръпнах, а след това направо се разтресох. Тати ме гледаше, вече напълно забравил за Клим, който стоеше като побит зад гърба му и също се блещеше насреща ми.

— Варя, Варя, успокой се, всичко е наред.

— Той уби Серьожа — мъчително изрекох аз, а устата ми съвсем правдоподобно се изкриви настрани. И на двамата направо им прилоша.

— Кого? — попита отново Тати.

— Серьожа. В дома му. Видях го. Скрих се на балкона. Той изгуби пръстена си, но аз го намерих.

Пусках информацията на час по лъжичка и това отне доста време, а Тати и Клим чакаха, затаили дъх, и не смееха да помръднат.

— Защо напусна къщата? — зададе Тати въпроса си, когато аз с отметната глава и затворени очи сякаш също престанах да дишам.

— Той се обади — кимнах към Клим. И веднага се поправих, та мислите на Тати да потекат в правилната посока. — Мислех, че е Олег… Помоли ме да изляза…

— И ти тръгна, така ли?

— Да… — Отново заплаках. — А там… — Естествено не можех да довърша изречението си, но и без това всичко беше ясно.

— Пръстена си ли искаше? — досети се Тати. Аз кимнах. — Ти даде ли му го? — Поклатих глава. — Къде е той?

— Тук… — Това беше произнесено с накъсан шепот, един вид — ако кажех още една дума и щях да загубя съзнание.

— Тук… зад радиатора… — „Край, момчета, завеса!“

Толя бръкна зад радиатора, дълго опипва мястото, но намери пръстена. Всички се обединиха около мнението, че той принадлежи на Монаха. Толкова се бяха увлекли, че забравиха за лекаря и като че ли дори се възмутиха, когато той се появи. Те бързешком напуснаха стаята, но аз нямах никаква нужда от лекар, затова след като уж отново дойдох на себе си, реагирах на бялата престилка: започнах да пищя и да ритам, като на всичкото отгоре ревях с цяло гърло:

— Не искам, не искам, няма да ида!

Мъдрият Тати се досети, че се страхувам от лудницата и се попритесни. Лекарят помоли да му помогнат и тогава аз им показах на какво са способни откачалките — дори две от момчетата не успяха да ме удържат. Нямаше начин да ме ударят, но как ли пък иначе биха могли да се справят с мен? Аз не ги допуснах до себе си. Половин минута от този спектакъл беше достатъчна за Тати.

— Всички да излязат! — ревна той и тръгна към мен, почти просълзен: — Варя, успокой се… никой няма да те пипне. Ти си тук, с мен… Никъде няма да ходиш.

В края на краищата ние постигнахме споразумение, лекарят ми направи една инжекция и аз заспах. А когато се събудих, видях Доктора. Той седеше до леглото и държеше ръката ми.

— Как си? — попита, щом забеляза, че съм отворила очи.

— Добре съм. Тати ли те намери?

— Да. Обади ми се… иска да поживея тук известно време.

— Съгласи се — кимнах аз. — Сега най-безопасното място за теб е в тази къща.

— Ами работата ми? Взех си болнични само за една седмица…

— Болничните не са проблем и е по-добре да не се показваш навън. Според моите сметки тези дни на Монаха ще му запари под краката и ще освирепее.

Доктора ме погледна и отбеляза:

— Знаеш ли, този твой Тати наистина е разстроен… Отнася се добре към теб…

— И какво? — изсумтях аз.

Доктора сви рамене:

— Нищо. Не зная твоите планове за Тати, но просто… Не ти ли е жал за него?

— Жал ми е — признах си. — На мен изобщо ми е жал за всички хора, а също така за котките, за кучетата и за жабите.

Доктора постоя натъжен, а после се оттегли. Настроението му никак не ми харесваше. Налагаше се да го наблюдавам по-изкъсо…

Лежах два дни в стаята си, мълчалива и нещастна. Тати седеше часове наред до мен и се опитваше да ме утеши. От него научих, че Саша е в толкова тежко положение, че повече няма накъде. Преследвали го и нашите, и вашите, а на това отгоре — и старият му приятел Клим. Най-вероятно Монаха бил изчезнал от града и се бил притаил някъде, търсели го най-активно, а на този етап — за всеки случай — млатели приятелчетата му. Естествено това беше добре. Той и без това нямаше кой знае колко приятели, а така те съвсем щяха да намалеят. Ако разполагах с време, щях да измисля за Саша нещо по-интересно от куршум във врата, но Монаха истински ме плашеше и затова нямах никакъв избор. Тати се ядосваше, че изминаха два дни, а резултатите са нищожни, макар че за издирването на Монаха бяха отделени доста хора. Работата в моргата се увеличи, само че това не ми доставяше никаква радост, тъй като Саша за пореден път се бе измъкнал. Тати мислеше, премисляше и се мръщеше, а аз мило го поглеждах и се чудех: „Какво да направя с него? В този момент той ми е защита и опора. А пък кончината му — ако такава го сполети скоро — трябва да изглежда покъртително.“ Изобщо ние дълго се държахме за ръце и всеки си мислеше своето.

След два дни вече можех да ставам и дори се разходих из градината. По-нататък състоянието ми забележимо започна да се подобрява. Заех се отново с домакинската работа и радвах Тати със срамежливата си усмивка и сговорчивия си нрав. През тези дни играехме шах повече от обикновено.

Когато към края на седмицата окончателно се оправих, аз се обадих на Клим. Този път той ме позна веднага и сякаш се разтревожи. Помолих го за среща и я насрочих в същия онзи парк, където бяхме първият път. Той не посмя да ми откаже.

Посветих три часа на тоалета си, а след това отидох при Тати и заявих, че се каня да ходя на среща. Тати се притесни, не можа веднага да измисли какво да ми каже и повика Доктора. Естествено приятелят ми го зарадва: един вид — всякакви срещи са много полезни за моето пълно и окончателно оздравяване. Доктора говори дълго, употребявайки съвсем на място медицинските термини, но не успя да убеди напълно Тати. Първо, моят благодетел смяташе, че сега не бива да се мотая по улиците дори и с охрана, второ, Тати не можеше да понася Клим по принцип, а още повече — в качеството му на вероятен зет, и трето, много го безпокоеше фактът, че романтичната среща (както и да го въртиш, все пак Клим ме бе спасил) щеше да повлияе на моите чувства и като се вземеше предвид това, че аз не съм съвсем в ред, вероятно щях да си въобразя бог знае какво, а Клим щеше да се възползва от ситуацията, да се позабавлява с мен и да ме зареже — и какво тогава щеше да прави Тати? Поредното предателство можеше да подкопае крехкото ми здраве и как щеше да свърши всичко това — само един бог знаеше. Общо взето, мислите му бяха логични. Ех, колко е трудно да имаш голяма дъщеря, но за това е трябвало да помисли по-рано.

В края на краищата Тати даде съгласието си, но без каквото и да е желание. По време на проточилата се дискусия аз лежах в стаята си, потропвах с крак и препрочитах Ремарк. Вкусовете ни с Клим бяха доста сходни и ако днес някакво глупаво позвъняване не развалеше замисъла ми, щеше да стане забавно.

Срещата беше определена за три часа. Витя вече не живееше в къщата — в резултат на това, че не можа да ме опази. Добре че поне остана жив. В два и половина аз и Толя седнахме в неговото жигули, боядисано в някакъв съвършено нелеп цвят.

— Това е бойна кола — заяви той. Както стана ясно, това означаваше, че в нея липсват някои много съществени елементи, като дръжки, пепелници, задна седалка, а пък тя, горкичката, така се тресеше в движение, че зъбите ми започнаха да тракат.

Отдъхнах си, когато стигнахме до парка, но се оказа, че съм прибързала с радостта си, защото Толя излиза от колата в продължение на цели пет минути и чак тогава най-сетне успя да измъкне и мен. Изобщо това ни отне доста време, но независимо от всичко, ние пристигнахме с десет минути по-рано от определения час. Клим го нямаше и аз бързешком изтичах по алеята до любимата си пейка. Толя крачеше зад мен и за разлика от Резо, се отнасяше към задълженията си на охранител със спартанско спокойствие.

Тъкмо се бях настанила на пейката и бях влязла в образ, когато по алеята се зададе Клим. Толя седна в една сянка на около двадесет метра от мен и започна така да се прозява, че като нищо щеше да си откачи ченето. Охраната на Клим никаква не се виждаше, той влезе в парка сам, макар че трима от приятелчетата му останаха да го чакат в колата до входа.

Клим ме гледаше и тънеше в догадки около причината за моето обаждане. Аз нямах намерение да му обяснявам.

— Колко е хубаво, че пак си тук! — казах със сияещо лице. — Къде се губи толкова време?

Клим сякаш подскочи от изненада, ала се задържа на краката си. Погледът му бързешком се плъзна по лицето ми, но аз продължавах да се усмихвам като напълно нормален човек и това го объркваше.

— Къде беше? — повторих.

Той сви рамене:

— Днес ли?

— Ами да…

— Вкъщи… ходих по работа…

— Работа ли? — учудих се аз. — Защо ти е някаква си работа? Защо непременно искаш да се занимаваш с някакви си работи? Това е скучно. Не е ли?

— Сигурно — отвърна Клим, идвайки малко по малко на себе си.

Аз станах, хванах го за ръката и го поведох със себе си, но не по алеята, а по зелената трева. Наведох се, откъснах едно глухарче, а поривът на вятъра отнесе пухкавите му чадърчета. Клим ме гледаше и продължаваше да тъне в догадки. Сети се, че съм смахната и се поуспокои, а след това изведнъж установи, че съм много красива.

„Най-сетне. И за кого според теб се старах?“

— Глухарчетата са смешни, не мислиш ли?

— Мисля — съгласи се той любезно и дори заинтересовано, като при това овреме си спомни кой в момента се явяваше мой татко.

— Не ти ли харесва тук? — попитах уж изплашено, отваряйки широко очи.

— Не, защо… Каза, че искаш да се срещнем… Защо?

Този въпрос ме хвърли в размисъл.

— Не е ли все едно? Какво значение има?

— Така ли? — Клим ме гледаше с широко отворени очи и изобщо не знаеше как да разговаря с мен. Но със сигурност Ремарк му беше влязъл под кожата, защото не избяга, а продължи да върви до мен, гледайки ме с все по-нарастващо смущение. На свой ред, аз старателно възпроизвеждах сцената със срещата на двамата главни герои от романа „Черният обелиск“, който преди малко бях препрочела от сто тридесет и осма до сто четиридесет и шеста страница. След половин час, без сам да подозира, Клим започна да отговаря автентично, следвайки приблизително текста. А аз се възрадвах, защото налице бе благотворното влияние на сериозната литература. След още половин час рязко спрях, притиснах ръката на Клим към гърдите си и замълчах, сякаш се вслушвах в нещо.

— Ти ли беше там? — попитах.

— Къде? — леко се отдръпна Клим, надничайки в очите ми.

— Там… в мазето.

— Да, аз… Аз те намерих, помниш ли? — обнадежди се той.

— Разбира се, че помня.

— А какво стана преди това?

Замислих се, намръщих се и накрая отговорих:

— Не искам.

— Какво?

— Не искам да помня. Помня много неща, но не искам. И онези тримата също ги помня.

— Кого?

— Няма значение — заинатих се аз, притиснах се до рамото му и казах: — Сънувах те. Беше странен сън. Неистински.

— Защо да е бил неистински?

— Защото в действителност не става така. Нали зная? Аз не съм луда и всичко разбирам, само че понякога тук не ми харесва. Вчера например не ми харесваше и аз си отидох.

— Къде?

— Не зная. Там, където няма нищо. Където сме само ти и аз. И можеш нищо да не си спомняш.

Той внимателно ме погледна и кимна. Клим се плашеше от този разговор и от неговата явна безсмисленост. И предпочиташе да съм една съвсем редова жена, но изобщо не му се щеше да съм обикновена.

„Много забавно момче“, изсумтях наум.

На най-интересното място, когато той беше готов да броди с мен под липите, пък било то и цяла вечност, аз разперих ръце и казах:

— Трябва да се връщам.

— Вкъщи ли?

— Може би. Не обичам да се връщам. Ти няма да си там. Това е лошо. Изобщо там всичко е лошо. Ти ще дойдеш ли? — попитах ни в клин, ни в ръкав.

— Къде? — не разбра той.

— Не зная. Все едно. Както днес. Аз ще избягам оттам, а ти ела.

— Утре ли?

Замислих се.

— Утре? А, да… утре. Каква смешна дума! Ще дойдеш ли? Не ме оставяй.

— Утре в три часа, така ли? — попита той, а аз му махнах с ръка и започнах да се провирам през храстите.

— Да-да. Утре. — Затичах се по алеята, Толя се спусна след мен, а Клим остана да стои в пълно недоумение.

Щом забеляза това, Толя разпери ръце и му извика:

— След мазето стана такава!

На другата сутрин тръгнах на покупки. Този път ме съпровождаше момче на име Максим. Времето беше чудесно и аз не бързах да се прибирам вкъщи. Затова наредих на Максим да ме закара в центъра на града. Спряхме колата до универсалния магазин и продължихме нататък пеша. Аз вървях, а охранителят се тътреше подире ми, проклинайки женската природа: няма да купи всичко наведнъж и от едно място, ами ще се помъкне за един пакет чай на другия край на света. Оставаха около двеста метра до магазин „Караван“, когато видях мицубишито на Клим. Не наруших хода си, не обърнах глава и не разчитах кой знае колко на късмета си, защото едва ли той ме бе забелязал, а дори и да беше, оставаше да виси въпросът дали би поискал да ме познае.

Изскърцаха спирачки, джипът се закова до тротоара, а от него се появи Клим и извика:

— Варя!

Направих се, че не го чувам, блъснах стъклената врата със звънчето и влязох в магазина.

Клим се появи след няколко секунди. Влезе, огледа се бързешком и се насочи към мен.

— Варя…

Отвърнах глава от една витрина с разноцветни буркани, смръщих се и казах:

— Здравейте.

Той се сепна и ме погледна внимателно. Надявах се, че днес у мен няма нищо налудничаво. Бях просто една жена, която бе влязла в магазина да си избира чай. Клим се блещеше, а в това време мислите му скачаха като бълхи. Все пак беше интересно момче.

Хвана ме за лакътя, а аз най-сетне благоволих да го позная.

— Извинете — казах с виновна усмивка и дори поклатих глава. — Вие сте Олег, не се лъжа, нали?

— Аз съм Олег — кимна той, вглеждайки се в мен и мръщейки се все повече и повече.

— Добре че се срещнахме. Исках да ви благодаря. Владимир Петрович ми разказа всичко…

— Ще се видим ли днес? — попита той нерешително.

— Какво? — стъписах се аз.

— Днес, в три часа, в парка?

— В какъв парк? — Погледнах го с недоумение. — Какво имате предвид, Олег? Изобщо нямам нищо против да се срещна с вас и дори съм ви много благодарна. Ако не бяхте вие, щях да умра в онова отвратително мазе…

— Вчера ние се разхождахме в парка — каза той, без да губи надежда.

— Ние? В парка? — учудих се аз. — Шегувате се, нали? — засмях се нерешително.

— Не — поклати глава Клим. — Но това не е важно.

Тръгнахме към колата.

Изведнъж рязко спрях, сякаш нещо ме препъна, и го погледнах настойчиво:

— Вие… вие… имам някакво странно чувство… като че ли в момента нещо убягва от паметта ми… на вас случвало ли ви се е?

— Случвало ми се е — подсмихна се той.

Ние се сбогувахме и аз седнах в колата. Максим запали мотора, аз смутено гледах през прозореца, а после махнах с ръка на Клим. Май че никога в живота си той не бе изпитвал такава празнота и отчаяние. Или поне когато си помисли, че в този миг се чувства така, аз му повярвах.

… Настаних се на тревата зад храстите и току поглеждах към часовника. Беше три без пет. Едва ли Клим щеше да дойде. Ако вчера беше идвал в парка, вероятно бе изпитал горчиво разочарование. И след като се бе убедил, че няма да се появя, сигурно вече се бе отказал да ме чака тук… Максим пушеше, опрян с гръб на вратата. Хвърлих му едно око, а сетне отново погледнах часовника.

Клим забеляза първо охранителя, после заобиколи пейката и ме съзря.

— Ей! — подвикнах му силно и той ми махна. Провря се бързешком между храстите и закрачи към мен, а аз се усмихнах: — Защо се забави?

— Отдавна ли чакаш?

— Аз ли? Не зная. Сигурно. Защо непрекъснато си отиваш? Не можеш ли да бъдеш с мен?

— Сигурно мога — сви рамене той.

— Тогава защо си отиваш?

— Хората не могат да бъдат постоянно заедно.

— Това са глупости. Защо да не могат?

— Не зная… не е възможно да са винаги заедно. Хората работят, занимават се с други неща, спят…

— Днес говориш ужасни глупости. Кажи честно, да не би да се опитваш просто да ме дразниш?

— Не. — Той поклати глава и ме докосна по рамото. — Ти си много хубава.

— Така ли? Кажи ми го още веднъж…

— Много си хубава.

— Искам винаги да ми го казваш. Съгласен ли си? Когато ми казваш това, гласът ти е нежен. — Гласът му наистина звучеше нежно.

„Ами ако през свободното си време е препрочел любимите си книги? — сепнах се аз. — Не, не ги е препрочел — и кой от нас в такъв случай страда от шизофрения?“

През следващите дни ние се срещнахме в парка още няколко пъти и аз упорито се правех на откачалка. Превземките ми имаха много просто обяснение: играех героинята на Ремарк и принуждавах Клим да играе героя му. Естествено той не подозираше това, защото отдавна не бе препрочитал любимия си автор — и беше сгрешил. Впрочем аз бях доволна от това обстоятелство. Пояснявам за онези, които не са чели Ремарк: в романа му „Черният обелиск“ става дума за младеж, който взел, че се влюбил в едно лудо момиче (в интерес на истината, девойката била красавица), та тя ту го разпознавала, ту — не, ту го вземала за някакъв съвсем друг човек. След това излекували момичето, но хепиендът не се състоял: тя така и не си спомнила кой е младежът, пък и на него хубостта й в нормално състояние не му се нравела особено. Това е историята.

Само че аз не разигравах тези сцени просто за да доставя удоволствие на Клим. Имах си наум интересна идейка…

Този път Клим реши да ми се оплаче, че не го бях познала в магазина. Погледнах го учудено и се разсмях до сълзи.

— Какви глупости говориш! — поклатих глава, след като се поуспокоих малко. — Как бих могла да не те позная? Като че ли не знаеш, че бих те открила и в най-гъстата тълпа! Ти просто ми се подиграваш.

— И все пак не ме позна. Беше много красива и ужасно чужда…

— А… — Отметнах коси от челото си и се загледах в небето. — Зная за кого говориш… Значи си я видял, така ли?

— Кого?

— Ами… нея. Много е строга и не ми разрешава да излизам. Представяш ли си: затваря ме в гардероба, за да не избягам. — Махнах с ръка. — Тя го измисли това, че съм луда. Тя е лекар. И освен това се сърди, когато разговарям с теб.

— Защо?

— Тя е… странна. Не иска да обича никого. Когато й казах, че те обичам, ужасно се ядоса.

— Ти си й казала, че ме обичаш?

— Ами да, разбира се! Защо трябва да го крия? Ти не си ми казвал, че трябва да крия това? Нали не се сърдиш?

— Естествено че не.

— А нея това я разстрои.

— Защо?

— Кажи ми: тя не ти ли хареса? — попитах, без да обръщам внимание на въпроса му.

— Това не е важно. Просто тя ми е съвсем чужда. Разбираш ли?

— Естествено — кимнах аз. — Тя е толкова нещастна… Много-много.

— Защо?

— Защото с нея се случи нещо ужасно — отвърнах с въздишка след кратък размисъл. — Не ми го е разказвала, но въпреки това аз зная. Дори понякога ми се струва, че съм била свидетел на всичко. Влизат трима… Не, първо единият… и я удря, и огледалото се счупва, виждам парчетата, а после влизат и другите двама. Помня лицата им… Как мислиш, видяла ли съм всичко това?

— Кое, Варя?

— Онова, което те са направили с нея? Или все пак тя ми го е разказала.

— Мъжете в онова мазе трима ли бяха?

— В мазето ли? В кое мазе? Съвсем не, това се случи отдавна… огледалото се счупи. Това стана в моя апартамент. Тя живееше в него.

— А ти?

— Сигурно и аз — също. Те я разпитваха за някакъв свещеник… да-да, за свещеника, а тя страшно крещеше… Аз не можех да й помогна с нищо… А после взех, че избягах. Ужасно, нали? Зарязах я и затова тя не може да ме понася. И ме заключва в гардероба. Много глупаво е да заключваш човек в гардероба, не намираш ли? А вчера тя така се ядоса… Каза, че е видяла онова момче.

— Кого? — не разбра Клим.

— Онзи, който влязъл пръв. Тя много се изплашила и каза, че никъде няма да ме пусне, защото те са тук, наоколо.

Станах от тревата и изтръсках полата си.

Тръгнахме по алеята и продължихме да разговаряме тихо и спокойно, но след двадесетина минути аз започнах да се тревожа и казах:

— Трябва да тръгвам. Ще се видим ли? Винаги ми е тъжно, когато те няма.

Щом чу последното изречение, Максим се подхилна и дори намигна на Клим. Но той изобщо не забеляза това.

— Обичам те — казах и тръгнах по алеята.

А той остана на място. И впрочем постъпи правилно, защото ако се бе помъкнал подире ми, щеше да развали тази толкова страхотна сцена.

Рано на другата сутрин някой започна да дращи по вратата ми.

„По дяволите!“, помислих си, защото този някой ме откъсна от сътворяването на един супер сценарий за двама актьори. Бях се отпуснала, нещо повече — дори заплаках, чувствайки се едновременно и героиня, и зрител. Неочакваното посещение предизвика у мен вълна от протест.

— Да! — креснах без намек за гостоприемство, тъй като очаквах да влезе Доктора. Не, беше по-лошо! На прага стоеше Резо и ми се усмихваше изключително мило.

— Ти? — учудих се аз. — Оздравя ли вече?

— Да — кимна той.

— А как е кракът ти?

— Прекрасно.

— И никак ли не те боли? — Намръщих се, а Резо се притесни и погледна към принтера, но въпреки това отвърна:

— Никак.

— Мислех, че поне още една седмица ще си полежиш — измърморих. — Добре де, влез и затвори вратата.

Той влезе, седна във фотьойла, сърцераздирателно въздъхна и започна:

— В действителност смятах да се появя по-рано.

— Защо?

— Ами… мисля, че никой не може да свърши тази работа по-добре от мен. Максим не става за охранител.

— Значи така било!

— Как си? — попита Резо.

— Прекрасно. Какво има?

Той въздъхна още по-сърцераздирателно и очите му започнаха да бягат.

— А… имаш предвид мазето ли? Толя ти е казал, че сега вече съвсем съм се смахнала, така ли? И ти се домъкна. Щеше да е по-добре да си лекуваш крака.

— Не ме боли вече.

— Тъй ли било… Излиза, че отново сме заедно: аз и ти. И да не си помислил да се мотаеш в краката ми. Разбра ли?

Той погледна към тавана, след това — към ръцете си, после — пак към тавана и кимна.

— Тогава върви си.

Резо тръгна към вратата, а аз му подвикнах:

— Е! Всъщност много се радвам, че се върна. — Той тъкмо се канеше да ми се усмихне, когато добавих: — Ще можеш ли да тичаш?

— Да тичам ли? — Усмивката се скри от лицето му.

— Ами… кракът ти е пострадал и тъй нататък…

— Ти каза, че ще идваш да ме виждаш.

— Сигурно съм забравила. Имам много работа, нали знаеш…

— Ти нарочно го хвърли.

— Не, не бива да мислиш така. Върви и си пази крака.

През следващите дни не се появих в парка, но за сметка на това срещнах Клим до гастронома. Беше извън всякакво съмнение, че ме причакваше. Тъй като не можеше да се изтърсиш на гости при Тати просто ей така, Клим беше научил дневното ми разписание и се бе курдисал тук.

Този път не се престорих, че не го познавам. При вида на Клим, Резо направи каменна физиономия и на всичкото отгоре изгаряше от желание да се скара с него.

— Здравей, Варя! — каза Клим, излизайки от колата, и започна настойчиво да се вглежда в лицето ми, опитвайки се да открие нещо в изражението ми.

— Здравейте! — със сведен поглед отвърнах аз и кимнах на Резо. Той се отмести точно на три крачки и се закова на място с много свадлив вид.

— Пак ли си с Резо? — попита Клим, тъй като не намираше какво друго да каже.

— Да. Той оздравя. В магазина ли отивате? Да вървим заедно.

— Не. Чакам тук един познат.

— Така ли…

Последва пауза. На Клим му се искаше да ме разтърси за раменете и да извика: „Варя, погледни, моля те, та това съм аз, позна ли ме? Наистина ли нищо не си спомняш?“ Естествено че нищо не помнех.

— Трябва да вървя — казах виновно.

— Да… — Клим сви рамене, влезе в колата и след няколко секунди изчезна зад ъгъла.

— И какво се пулиш? — попитах Резо.

— Ти се преструваш — строго каза той.

— Никой не те пита. И изобщо не смей да се месиш в моите работи, а още повече — да ме критикуваш. Ти си охранител — и толкова!

Бях се ядосала не на шега и размишлявах дали отново да не лиша за известно време Резо от трудоспособност. Той се сепна и обидено засумтя, сякаш бе прочел мислите ми.

На другия ден тръгнах към парка, Клим можеше да дойде, а можеше и да не се появи, но въпреки това в два часа вече седях на пейката, като предварително заставих Резо да се отдалечи на прилично разстояние под липите.

— Само се опитай да си отвориш устата или да се покажеш, когато никой не те вика! — изсъсках аз и дори тропнах с крак. След това си сложих шапката и разтворих една книга.

Смятах, че дори и Клим да се появи, това щеше да стане чак след един час. Но не след дълго той вече крачеше по алеята. Отдалече ме видя и ускори крачка.

— Здрасти! — вдигнах глава от книгата аз. — Намерих си шапката. — През цялото време постоянно ту губех, ту отново намирах въпросната шапка.

— Много ти отива. Толкова си хубава с нея! — Той седна до мен и хвана ръката ми. Това беше направо невероятно — Клим страдаше. — Какво четеш? — попита и взе книгата от ръцете ми.

— Не зная. Стихове.

— Обичаш ли стихове?

— Според мен четенето на стихове е доста скучно занимание. Но моят лекар казва, че задължително трябва да заучавам стихотворения наизуст. Това заздравявало паметта. Не разбирам какво има предвид, той изобщо е доста луд. Но тя също смята така и аз ги заучавам… Знаеш ли, че тя пак е видяла онзи човек, който счупил огледалото. Много се страхува, защото те са съвсем наблизо.

— Ти също ли се страхуваш?

— Аз ли? Не зная… Аз не мога да си ги спомня. Понякога си мисля, че ги помня, но това не е така. Те са й направили ужасни неща… Тя казва, че съм била там и затова съм полудяла. Това са глупости, нали? Всъщност тя е полудяла, защото мен те изобщо не са ме докоснали. Аз просто стоях и гледах. Зная, че беше така, но нищо не помня.

Клим мълчеше, държеше ръката ми и гледаше право пред себе си. Беше прекарал последните дни в търсене, но не на Монаха, както се надявах, а се бе опитал да събере повече информация за мен. Това не му бе коствало особени усилия. И от вчера вече със сигурност знаеше, че аз съм същата онази Варвара Салтикова, случайната позната на Монаха, при която той — Клим — бе изпратил момчетата си преди три години. Когато съмненията му на тази почва бяха изчезнали, беше почувствал, че губи равновесие и за пръв път в живота си се бе замислил за това, че светът не е подреден елементарно и че съдбата не е просто дума. След направеното откритие той бе седял в колата си час и половина, втренчил поглед в тъмнината зад прозореца, и сериозно бе разсъждавал върху това дали да не се застреля. (Не бих го посъветвала да хвърля сили за подобно нещо, защото доброволци за такова начинание винаги щяха да се намерят.) Призори глупавите мисли го бяха напуснали, но той си бе останал потиснат, смутен и смъртно изплашен. И сега, докато седеше на пейката до мен, Клим взе решение. А аз не се съмнявах, че ще изпълни замисъла си.

— Ръката ти е студена — каза той. — Да не си премръзнала?

— Не. Ще вали. Днес със сигурност ще вали.

Ние тръгнахме по алеята, а Резо се лепна отзад, като отправяше по адрес на Клим такива мисли, че аз не издържах и изкрещях:

— Престани веднага!

Клим учудено погледна към мен, а после — към Резо.

— Защо се ядоса?

— Да не е посмял да мисли гадости за теб!

— Да не би да знаеш какво мисли?

— Разбира се. Това изобщо не е трудно. Той смята, че ти не бива да ме държиш за ръката, защото аз съм луда, а виновен за това си именно ти. Що за глупост, кажи ми, моля те? Ужасен тъпчо и лъжец е и освен това — никога не му вярвам.

Щом чу думите ми, Резо демонстративно се приближи и заяви:

— Тати нареди да се приберем за обед. Имаме половин час път дотам.

— Чу ли какво говори този луд? — засмях се аз, но тръгнах след охранителя си.

Клим ми помогна да се кача в колата и каза:

— Внимавай да не си изгубиш пак шапката. Тя ми харесва.

— Целуни ме, моля те — помолих аз, той ме целуна и се усмихна, а изведнъж и на двама ни ни стана тъжно: и на него, и на мен.

Вратата се затвори, Резо подкара колата като луд, а аз заявих:

— Само посмей да кажеш думичка…

Вечерта аз и Доктора се разхождахме из градината.

— Какво се опитваш да направиш? — започна да ми досажда той. С всеки изминал ден Доктора нервничеше все повече и повече, а сега вече съвсем бе заприличал на истински лудньо.

Аз въздъхнах:

— Каквото и да ми говорят, странни същества са хората, Докторе. Да вземем например този Тати. Той е завършен мерзавец, но се отнася към мен като към родна дъщеря. Ами Клим? Той пък се влюби в лудо момиче. Боя се, че наоколо няма нито един нормален човек. А пък ти смяташ мен за побъркана. Понякога ми се струва, че само аз съм останала нормална, а всички други са някакви откачалки. Забавно, нали?

— Опитвам се да намеря логично обяснение на твоите постъпки. И не намирам. Това ме плаши.

— Я се разкарай със своята логика, Докторе!

— Мислех, че искаш да си отмъстиш на Клим и приятелчетата му. А ти си играеш на любов с него… Или не си играеш?

— Клим сам ще пречука приятелчетата си — изсумтях аз. — Поне така е решил. Но се страхува, че аз ще науча…

— Какво?

— Господи, Докторе, защо толкова трудно схващаш? Да не мислиш, че на Клим му е приятно да осъзнава, че сам е виновник за собственото си нещастие? Та нали любимата му е полудяла благодарение на неговите усилия! Клим е забавен тип, вече е прочел от кора до кора медицинската енциклопедия и сега знае за шизофренията и раздвоението на личността повече, отколкото ти. И се надява, че аз мога да бъда излекувана. Но много се страхува от това. Защото когато ме излекуват, аз мога да науча истината и той може да ме загуби.

— Такива мисли могат да побъркат човека — поклати глава Доктора. — Не ти ли е жал за него?

Аз развеселено казах:

— Хайде хайде, Докторе, спомни си с каква диагноза постъпих в болницата. И какво изобщо искаш от една шизофреничка?

В продължение на близо половин ден Резо пристъпя наоколо, цупи се и страда. Накрая го погледнах изпод вежди и се поинтересувах:

— Какво има?

— Убиха две момчета на Клим. — Така си беше, а още един от троицата неканени гости, които преди време се забавляваха с мен, беше отгърмял преди година.

— Тъй ли? — свих рамене аз. — Чудо невиждано! Монаха ли се е постарал?

— Не мисля. Убил ги е някой свой. Може и да е Клим…

— Чудо на чудесата и това си е! Защо му е да убива своите?

— Мисля, че ти знаеш защо.

— Много мислиш…

— А освен това Монаха се обади на Тати. И му говори за теб.

— Какво му каза?

— Че си дяволско момиче…

— Какво? — облещих очи аз.

— Така каза той. И че откакто си се появила, в града са започнали да стават някакви дяволски работи. Всички имат неприятности. Той не знае как вършиш тези неща, но цялата работа била именно в теб.

— Каква точно работа? А какво каза Тати?

— Каза, че това са глупости. И че ти нищо не знаеш и не можеш да знаеш. А Монаха просто търси начин да си спаси задника.

— Правилно е казал Тати. А ти защо нервничиш?

Резо облиза устни:

— Ами… може би Монаха не е пълен глупак… Схващаш ли за какво говоря? Тати те обича, но Тати е умен…

„Има си хас, умен е“, ядосах се, но се замислих.

По време на обеда седях срещу Тати и внимателно се вслушвах в него. Някои неща изобщо не ми харесваха, впрочем — както и на моя благодетел. Мислите му се насочиха към Доктора. Но Тати веднага се отказа от предположението си. Доктора, както и аз, нямаше достъп до ценни сведения. След обаждането на Монаха бяха проверили къщата от горе до долу за наличието на разни ченгесарски джунджурии и не откриха нищо.

„Да не би той да чете мисли?“, ядоса се Тати, ала не беше съвсем прав. Естествено Доктора не четеше мисли, но виж, аз… Тати беше хитър и подозрителен човек, значи трябваше да бъда предпазлива. И да свърша по-бързо с Клим.

Тати остави чинията настрана и заяви:

— Варя, заминавам за два дни. Вие с Резо оставате тук… — И нищо повече: каквото мислеше, това и каза. Много добре, сега беше моментът и Доктора да изчезне оттук, а аз щях да разполагам с време, през което да разиграя финала.

На сутринта, възползвайки се от това, че в къщата бяхме останали само тримата, т.е. аз, Доктора и Резо, за пореден път се опитах да се свържа със Скобелев и отново — неуспешно. Къде и защо толкова неочаквано беше изчезнал той? Изводите, до които стигах, ме плашеха: или го бяха засекли, докато изпълняваше бойната си задача и той бе напуснал града, или бе разгадал хитростите ми и сега се криеше от мен. Но при всички случаи не му отърваше да иде в милицията, така че този проблем можеше да почака.

Обадих се на Орлов.

— Къде, по дяволите, изчезна и с какво се занимаваш? — изкрещя той веднага след като чу гласа ми.

— Мисля, че много добре знаеш всичко — отговорих му с насмешка.

— Войната в града дело на твоите ръце ли е?

— Дори и да е така! Желаете ли да ме арестувате? Интересно за какво?

— Веднага престани с това!

— С какво да престана? Да ти правя кариерата ли?

— По дяволите… престани с всичко…

Стана ясно, че разговорът не се получава и аз затворих слушалката. Дълго хапах устни и гледах в стената. Нямаше как да бъда на няколко места едновременно, а щом беше така, значи ситуацията можеше да излезе от контрол. Скобелев, Орлов и Доктора… Дяволска троица…

Носех се из къщата като истинска фурия, а Доктора и Резо ме наблюдаваха, но не се решаваха да ме приближат. И правилно.

— Докторе, изчезни от града! — застопорявайки се пред него след поредния кръг по верандата, казах аз. — Вземи всичките ни пари и изчезни.

Той поклати глава:

— Не мога да те оставя в такова състояние.

— Че какво му е на състоянието ми?

— Варя, хайде да поговорим сериозно.

— Прави каквото искаш! — изревах аз. — За тебе ще е зле, малоумнико…

Привечер той напусна къщата, без да каже нито дума, а аз се заключих в стаята си, гледах часовника и пришпорвах времето. Точно в полунощ отидох до външната врата. Резо се материализира от тъмнината и ме хвана за ръката.

— Жалко, че не ти счупих и двата крака — въздъхнах. — Ей така ще си се тътриш подире ми.

Той не пожела да отговори, но и без това беше ясно, че ще се тътри.

— Не смей да се мотаеш в краката ми! — изръмжах аз, отворих портичката, а после с всичка сила я треснах под носа му и хукнах на бегом по улицата. Спрях едно такси, казах адреса на Клим, но когато наближих дома му, неочаквано взех друго решение и помолих шофьора да ме остави до телефонния автомат. В града имаше война и нямах представа как би постъпил Клим, ако откриеше пред вратата си късен гост. Ами ако започнеше да стреля?

Той вдигна слушалката след втория сигнал.

— Да? — подхвърли отривисто.

— Ти ли си? — промълвих. — Ти ли си?

— Варя? — Можех да се закълна, че Клим се изплаши. — Откъде се обаждаш?

— От гастронома. Виждам блока ти.

— Какво правиш навън през нощта?

— Ти ли ги уби? — изпищях. — Ти си ги убил…

— Кого?

— Ти знаеш. И аз зная всичко за теб…

— Почакай, почакай… Това са глупости…

— Не, всичко зная… Спомних си… Ти си мислеше, че нищо няма да мога да си спомня, но аз си спомних.

— За какво говориш? Варя, стой където си, ей сега ще дойда.

Нима наистина щеше да дойде? Не, той със сигурност бе откачен…

Клим изхвръкна от входа, обличайки в движение якето си, а аз излязох на светлината на уличната лампа, за да ме види. Хванах се с две ръце за раменете си и се залюшках като лист на трепетлика.

— Варя… — Вече беше до мен.

Погледнах го и затресох глава.

— Не. Не ме приближавай… Тя всичко ми разказа, тя е умна, а аз съм глупачка… да, глупачка, глупачка… — Той се опита да ме прегърна, но аз се отскубнах. — Господи, защо направи това?

— Кое? — смути се Клим.

— Защо? — разридах се аз и свих рамене. — Наистина ли нищо не разбираш…

— Варя, чуй ме, ще те откарам в болницата.

— В каква болница? Защо ми е болница?

Крещях с цяло гърло и се тръшках под светлината на уличната лампа, а той се опитваше да ме възпре. Най-сетне успя, хвана ме за раменете, стисна ме силно и започна да ме разтърсва:

— Чуваш ли ме? Чуваш ли ме?

Затворих очи, треперейки с всяка клетка от тялото си, а след това започнах да дишам по-равномерно.

— Закарай ме вкъщи — помолих жално.

— Вкъщи ли? — не разбра той.

— Студено ми е, искам вкъщи.

— Разбира се — обезумя накрая и той. — Колата ми е ей там, до входа, да вървим!

Седнахме в джипа, аз продължавах да се люшкам като трескава, а той ме гледаше. След това запали мотора, а ръцете му трепереха. Застанах на колене върху седалката, притиснах се до рамото му и помолих:

— Кажи ми, че това не е истина. Няма да повярвам на никого другиго, само на теб.

— Това не е истина — бързешком отвърна Клим. — Всичко е лъжа. Успокой се. Толкова ме изплаши!

— Къде отиваш? — попитах с почуда, поглеждайки през прозореца.

— Карам те вкъщи.

— Нима не знаеш къде живея? Завий тук.

— Къде трябва да те закарам?

— Карай направо.

Той наистина нищо не разбираше и пое напред, след петнадесет минути навлязохме по същия онзи мост, от който преди три години аз се пльоснах във водата в безчувствено състояние. По-точно — не се пльоснах, а ме пльоснаха.

— Спри колата! — изкрещях. Клим натисна спирачката, джипът рязко спря, а ние едва не разбихме стъклото с челата си. — Защо ме докара тук? — промълвих аз.

— Да съм те докарал ли? Ти поиска…

Отворих вратата и хукнах да бягам с всички сили.

— Къде отиваш? — извика Клим и изскочи от колата, зарязвайки я насред пътя.

Аз се хвърлих към парапета и погледнах надолу. Черната вода примамливо блестеше.

— Всичко е точно така! — поклатих глава. — Всичко е така, както казваше тя.

— Варя…

— Не ме приближавай! — креснах отново, той направи крачка, аз мигновено се прехвърлих през парапета и замрях, впила пръсти в него.

— Варя, моля те! — прошепна Клим и дори в тъмнината се виждаше как лицето му пребледня. — Дай ми ръка, дай ми ръка, Варя… — Очите му станаха големи и тъмни като водата долу.

— Не ме приближавай…

— Добре. — Той се закова на място. — Добре. Само се върни обратно.

— Нямам къде да се върна — разплаках се аз. — Ти знаеш… Нищо няма, и мен също ме няма.

— Варя, моля те… обичам те… хвани се за ръката ми. Чуваш ли?

Мислите му се въртяха като тъмен рояк, а една от тях беше най-настойчива. Усмихнах се, изхлипах и се отблъснах от парапета.

Той се втурна напред и успя да ме хване за ръката. В продължение на около половин минута ние се гледахме в очите, а под нас беше само черната бездна — същата като в очите му.

— Моля те, помогни ми — изплаших се аз. Дланите ни се бяха изпотили и пръстите ни се плъзгаха.

Той се опитваше да намери някаква опора с лявата си ръка и не можеше да се хване за нищо.

— Подай ми другата си ръка! — извика изплашено Клим, навеждайки се надолу.

— Не искам да умирам — прошепнах и се повдигнах към него, той ме хвана за лакътя, но се подхлъзна и едва сам не падна, аз извиках, а той пусна лакътя ми, гледайки ме с ужас в очите.

„Клим би могъл да ме измъкне, ние да се прегърнем и да се обичаме дълго и щастливо. Аз дори бих могла да се излекувам от шизофренията си и да му родя много деца… Е, и къде е тук романтиката? По дяволите!“, отсякох. Пръстите ни се изплъзваха… Уж този кадър бе доста популярен, но въпреки това разтърсваше. Клим се опита да подхване дланта ми и не успя. Устата му се разкриви в крясък, а на мен изведнъж ми стана смешно: „Я виж ти, сети се, че има Бог…“

Разтворих длан… ръцете ми отхвръкнаха настрани като криле и аз полетях надолу. Но не беше много приятно да цамбурнеш в реката от такава височина. Затова леко коригирах полета си и се гмурнах във водата с главата надолу. Дълбочината не беше малка и ми трябваше време, за да изплувам на повърхността. Плюейки и тръскайки глава, се опитах да се огледам и веднага видях Клим. Не му бе хрумнало нищо по-умно от това да скочи след мен. А на всичкото отгоре не можеше да плува. Скапан спасител… Ама че работа! Истински лудньо.

Ако той ей сега се удавеше, щеше да ме лиши от всякакво удоволствие. Тук течението беше силно, Клим отчаяно се мяташе, но в момента, в който успях да се приближа до него, той вече бе изчезнал под водата. Бях принудена да се гмурна и да го търся. Плувах добре, но не беше лесна работа да мъкнеш върху себе си як мъжага. Клим бе безжизнен и тежеше не по-малко от сто килограма. Хванах го за яката на якето, придържайки лицето му над водата, и заплувах към брега, ругаейки.

Плясъкът зад гърба ми ме изплаши, тук не се въдеха акули, но въпреки това беше страшно. Изпищях и се обърнах. С два силни маха разстоянието помежду ни преодоля Резо и ме хвана за ръката.

— Дръж Клим! — извиках, плюейки. — Май че се е нагълтал с вода.

Беше ми по-лесно да плувам без голямата тежест и аз първа излязох на брега, а Резо измъкна Клим и го сложи на пясъка.

— Жив ли е? — попитах.

— Мисля, че да.

— Прекрасно. Изчезвай оттук! Надявам се, че ще му провърви и ще го прибере някой милиционерски патрул.

Влязох във водата.

— Къде отиваш? — разтревожи се Резо.

— Налага се да поплувам още малко — подсмихнах се. — Не бива да оставяме следи.

През следващите два дни си останах вкъщи, без да излизам където и да било. Резо се държеше изключително прилично и се появяваше само тогава, когато го повиквах. Въпреки че не се сдържа и попита:

— Защо го извади?

— Проявих човеколюбие! — отрязах аз. — Инстинкт, чувал ли си тази дума? Единият се дави, а другият го спасява.

— Мисля, че ти искаше той да го направи сам.

— Сам да се спаси ли? — повдигнах вежди.

— Не. Сам да се убие.

— И на кого си се метнал толкова умен? — поклатих глава.

Тати съобщи, че ще се забави. Къде ли и по каква ли причина? Събитията изобщо не ми харесваха. Доктора не само че не се махна от града, ами взе, че тръгна и на работа. Всичко се случваше съвсем не така, както го бях замислила.

Възползвайки се от това, че Тати го няма, а ние с Резо бяхме оставени сами на себе си, аз още веднъж се опитах да открия Скобелев. Дръзнах да мина по улицата, на която живееше, и дори надникнах в пивницата. Позвъних му и няколко пъти по телефона. Резо се цупеше и изглеждаше нещастен, но не задаваше въпроси.

— Можеш ли да разбереш как е Клим? — попитах.

— Прекрасно — избоботи той. — Освестил се е и вече ни се обади.

За мен това беше новина.

— Обадил ли се е? Кога?

— Вчера. Попита къде си. Отговорих му, че не зная и че никой не знае.

— Защо не ми каза?

— Ами ти не си ме питала. Ако беше попитала, щях да ти отговоря.

— Е, браво… Как смяташ, той какво си мисли, че е станало с мен?

— Вчера някакви малоумници претърсваха реката до моста и по течението. Мисля, че Клим те е погребал.

— Страхотно! Малко по-късно ще възкръсна.

— В такъв случай не бива да се появяваш в града.

Последната забележка ми се стори мъдра. Всичко трябваше да върви по реда си и ние щяхме да видим какво ще излезе от това.

Продължавах да звъня на Скобелев и вече дори подозирах, че това занимание е безполезно. Той или беше загинал, или беше избягал от града. Когато за пореден път набрах номера му, след няколко секунди с изненада чух мъжки глас:

— Да.

— Виктор Алексеевич, моля ви.

— Ти ли си? — зарадва се той. Съмненията ми отпаднаха: разговарях със Скобелев, но след дългото отсъствие неговото появяване изглеждаше подозрително и аз не бързах да се успокоявам особено:

— Много се изплаших — казах. — Къде беше?

— Търчах из града — бързешком отвърна той, но се усещаше, че е много развълнуван. — Не можех да те предупредя, т.е. много дълго звънях на номера, който ми остави, но никой не ми отговаряше.

— Сега живея на друго място, изпълнявам задача. Опасно е да се обаждаш там. — И на това място Скобелев произнесе една фраза, от която на мен направо ми прилоша.

— Варя, намерих Монаха.

— Какво?

— Видях го случайно в града и го проследих. Отначало се колебаех, но сега съм съвсем сигурен: той се крие в Лужино, нали знаеш това място, там има недостроени вили, точно до реката. Та така: Монаха е в една от тях. Ръководството все още интересува ли се от него?

— Разбира се. Разкажи ми по-подробно.

— Забелязах го случайно в града. Тръгнах след него. Видях го да говори с някого по телефона и запомних номера. След това го изгубих и реших да разбера на кого се беше обаждал. На една млада дама. Следих я няколко дни и така засякох Монаха. Той е в първата недостроена вила от реката… — Скобелев помълча малко и попита: — Заповедта в сила ли е?

— Виж какво, Витя. Трябва да се видя с него и да си поговорим. Ти ще ме подсигуряваш. Ще очистиш Монаха само в краен случай. — Той не отговори веднага. — Разбра ли? — попитах.

— Да. Кога трябва да отида?

— Сам решавай. Аз ще се появя там някъде след около два часа.

Затворих слушалката и се разходих из стаята, впрочем ходенето ми повече приличаше на тичане. Предстоящата среща с Монаха много ме развълнува.

Лужино се намираше на половин километър от околовръстния път. Преди няколко години там започнаха да строят вили и те наистина взеха да никнат като гъби: абсолютно еднакви, огромни, от червени тухли, отдолу, както се полагаше — с гараж, а под покрива — с мансарда. Това чудо струваше много скъпо, но районът не бе избран сполучливо — съвсем наблизо имаше шумно шосе. Пък и самите вили бяха наредени плътно една до друга и около тях нямаше нито градини от по половин декар, нито зелени поляни с размерите на летище. На кого можеше да му хареса такава теснотия? Богатите хора презряха района, а двуетажните уродливи постройки от по триста квадратни метра не бяха по джоба на бедните. Вилите пустееха (според мен бяха около дванадесет парчета), а фирмата, която ги строеше, май че фалира. Но когато понякога минавах оттам, виждах от другата страна на пътя да се възвисява кран и други машини, което намекваше по един или друг начин, че работите продължаваха.

Значи Монаха си бе намерил там пристан. Вътрешното обзавеждане на вилите не беше довършено, но със сигурност имаха покриви, врати и прозорци със стъкла. Следователно там можеше да се живее, ако човек не се гнусеше от известни неудобства. Оставаше неясно само едно: на какво разчиташе Монаха, навъртайки се близо до града и по този начин постоянно рискувайки буйната си главица? Та нали не само Скобелев, а и всеки друг можеше да проследи приятелката му, която го снабдяваше с храна! Какво пък, щяхме да се срещнем и да разберем.

Оставаше ми да реша какво да правя с Резо. Излязох на верандата и му хвърлих едно око. Седеше в креслото и гледаше неотклонно в една точка, от което можеше да се направи заключението, че бе намерил в нея нещо интересно. Щом усети, че съм до него, той вдигна глава и се смръщи. Трябваше да приспя неуморната му бдителност.

— Резо — повиках го жално, — моля те, ела в моята стая.

Той се довлече в стаята ми, а аз извадих една дискета и му я подадох:

— Скрий я. Никой не бива да я вижда.

— Какво има там?

— Моите мисли.

— Това не са мисли, а дивотии и недей да ме баламосваш.

— Ако моите мисли станат реалност, ти ще бъдеш велик човек. Мога ли да разчитам, че никой — освен теб — няма да види дискетата?

— Разбира се — измърмори той.

— Благодаря. И още нещо: трябва да взема една кутия от тавана над килера, да вървим!

Килерът беше голям и се заключваше с резе.

— А защо ти е кутия? — прояви любопитство Резо.

— Сега ще разбереш — отвърнах.

Той разгъна стълбичката и се заизкачва нагоре, а аз изскочих от килера, заключих вратата и за по-сигурно преместих една табуретка пред нея. Трябваше му време, за да се измъкне оттам.

Хукнах презглава към гаража. Резо винаги носеше със себе си ключовете от опела, но освен опел, там имаше и един много стар форд. Тати отдавна искаше да се отърве от него, ала все не му стигаше време и колата спокойно си ръждясваше в кьошето. Впрочем за ръждясването беше силно казано, фордът изглеждаше съвсем прилично, дори бих казала — луксозно. Естествено не според Тати, а според мен. Ключовете му висяха тук, в гаража, на един пирон до входа. Натиснах копчето, изчаках вратата да се отвори и запалих мотора, долавяйки как от къщата се разнася шум от ритмични удари — беше Резо, който се опитваше да се освободи. След пет минути вече летях по булеварда. Сега Резо не можеше да ме догони дори и с опела си, защото просто нямаше да открие следите ми.

15

След като се поуспокоих малко, отворих прозореца и започнах да обмислям как по-бързо да стигна до Лужино. Спрях на светофара, потънала в разсъждения и без да обръщам внимание на заобикалящата ме действителност. И тук се случи едно съвсем неочаквано събитие. Първо усетих как нещо сякаш разтърси съзнанието ми, после се обърнах и видях Клим. Стоеше буквално на няколко метра — на тротоара до джипа си. Видя ме, олюля се, като при това имаше вид на абсолютно побъркан, след което май се развика.

Без да дочакам зеления сигнал на светофара, аз натиснах газта и видях в огледалото как Клим се хвърли към джипа, измъкна за яката момчето, което седеше зад волана, блъсна го настрана, скочи в колата и внезапно започна да прави маневра.

Но потокът от коли не му позволи да я осъществи веднага, а аз увеличих скоростта, загърбвайки всички правила за уличното движение. Свърнах на първия завой и въздъхнах с облекчение, защото не видях мицубишито зад себе си. Но грешах! Рано бе да се радвам.

Сметнах за неразумно да се приближавам с колата до недостроените вили, оставих форда до една бензино-колонка и продължих нататък пеша. Проявих предпазливост и се спуснах към реката, а вече оттам се изкачих по стръмния бряг до вилата, която ме интересуваше. Повъртях глава и започнах внимателно да се промъквам към вратата. Не планирах да влизам в къщата, надявайки се да примамя Саша на чист въздух и да си поговоря с него там. Освен това много разчитах, че Скобелев ще бъде някъде наоколо и че ще се намирам под неговата защита. Приближих се до вратата и се заслушах. Тишина. Саша не бързаше да се показва. Вратата нямаше дръжка, хванах я с пръсти за ръба и я дръпнах към себе си, тя се отвори и аз внимателно влязох вътре.

Монаха беше в къщата — почувствах това веднага, а той ме бе забелязал, докато се бях качвала по склона, и сега ме чакаше. Някъде отляво, зад стената. Така и не бяха сколасали да направят подовите настилки, тъй че вървях по бетонната плоча, стараейки се да стъпвам много предпазливо, но въпреки това вдигах достатъчно шум.

Завих наляво и видях стълбички, които водеха към мазето. Направих няколко крачки и се заковах пред вратата.

— Ей! — извиках високо, защото вече нямаше смисъл да се крия: Саша знаеше, че съм тук.

— Влизай — отговори той зад вратата и аз я блъснах с ръка. В мазето беше светло благодарение на мощен електрически прожектор. Вътре имаше скована набързо от дъски маса, една табуретка и легло в ъгъла. Леглото изглеждаше съвсем прилично, а бельото дори беше чисто. Явно приятелката на Саша се грижеше добре за него.

— Здрасти! — казах и се усмихнах, а в отговор получих криво подхилване. Саша седеше в сянката до масата, а под дясната му ръка имаше пистолет. — Как се чувстваш тук? — попитах.

— Нормално. Това беше твоя работа, нали?

— Какво имаш предвид? — учудих се. — Дойдох да те предупредя, че те вече знаят, че се криеш тук. Изчезвай!

— Интересно — къде? — развесели се той.

— Не зная. Държавата ни не е малка.

— Този град ми харесва.

— Естествено, но е по-добре да живееш в чужд град, вместо да лежиш в гробището на родния си.

Усетих го, преди да се появи в мазето. Изругах наум, преместих се малко по-надясно, за да не попадна под кръстосания огън, и казах:

— Може ли да седна?

— Сядай, ако намериш къде.

Точно в този момент влезе Клим.

— Ех, че хубаво, всички са налице! — изсмя се Монаха и сложи ръка върху пистолета. — Хвърли ютията, иначе ще ти отнеса тиквата още преди момчетата ти да довтасат.

Ръката на Клим се шмугна под сакото му и така си и остана.

— Варя, махни се оттук! — каза Клим, а Саша се засмя.

— Стига, момичето е дошло да се полюбува как ние с теб ще се пречукаме взаимно. Нали така, радост моя? Клим — обърна се той към заклетия си враг, — наистина ли нищо не си разбрал досега? Тя просто е една луда кучка, побъркана на тема мъст. Не съм убил момчетата ти. И няма да се учудя, ако се изясни, че и ти не си убил моите. Не зная как, но тя е забъркала цялата тази каша. Опитах се да обясня това на Тати, но той е просто един изкуфял старец, а тя е успяла да баламоса и него. Лъжлива отмъстителна мръсница — ей това е тя.

Клим премести поглед към мен и уморено прокара длан по лицето си.

— Погледни я — поклати глава Саша. — Погледни я внимателно и кажи с какво успя да ти влезе под кожата? Ти си печен мъжага, а си клекнал на една пачавра.

— Може би… — мъчително разлепвайки устни, отвърна Клим, а Саша продължи:

— Крива ти е сметката, пиленце. Преди да застрелят мен, ти ще пукнеш в това мазе.

Хвърлих поглед към Клим. Монаха му направи изключителен комплимент, като го нарече печен мъжага. За два дни той се бе превърнал в развалина, а сега беше изпаднал в шок. А в такова състояние хората ставаха непредвидими. Можеше да ме прикрие с гърди, а можеше и да ме застреля. Моментът беше изключително подходящ за появата на Скобелев.

— Това истина ли е? — попита ме изведнъж Клим. — Това, което казва той, истина ли е?

— Нали познаваш Монаха! — свих рамене аз. — Хитър е той, кучият му син. Заложи ме миналия път и се опитва да направи същото и сега.

— Не й вярвай, не вярвай на нито една нейна дума, ако съвсем не си откачил. Покажи ръцете си и седни, ще обсъдим всичко. Ще видиш, че ще излязат интересни неща.

Клим повдигна леко ръце и направи крачка.

— Страшно ще съжаляваш — подсмихна се Монаха, гледайки ме накриво.

— Сигурно точно така ще стане — съгласих се аз и не се изплаших кой знае колко, защото още отпреди минута моята неизбежна гибел ми изглеждаше проблематична, а пък в следващия миг вече видях и Резо. За разлика от моите събеседници, той не бе изпаднал в дребнавост и държеше в ръцете си автомат.

— Ей, вие — оръжието на масата!

— О, по дяволите! — изсумтя Монаха и изпълни заповедта, а Клим се позабави, но направи същото.

— На Тати едва ли ще му хареса това, което сте намислили — измърмори Резо и добави, обръщайки се към мен:

— Марш бързо навън!

Аз се стрелнах през вратата и за пръв път се възхитих на способността на моя охранител да се появява точно като дух от бутилка.

И в този момент станаха три неща едновременно: Клим и Монаха грабнаха оръжието си, Резо стреля по прожектора, а след това изскочи зад вратата, падна и ме повлече със себе си. След секунда стана, дръпна ме за лакътя и хукна навън. А в мазето трещяха изстрели.

Ние се спряхме едва когато завихме зад ъгъла на къщата. Изненадах се, когато разбрах, че Монаха и Клим бяха останали долу.

— За какъв дявол? — изкрещях, а Резо отвърна:

— Мисля, че те ще се изпозастрелят. Това е тяхно старо желание. А на нас ни е време да изчезваме. Мястото е затънтено, но ченгетата винаги пристигат, където най-малко ги очакваш.

Забележката, разбира се, беше мъдра, но не можех да си тръгна, без да разбера как ще свърши всичко това.

То свърши много бързо. Вратата на къщата се отвори и оттам се показа Монаха, рамото му кървеше, а на челото му имаше прясна цицина, но се усмихваше и дори като че ли беше щастлив.

— Харесва ли ти такава развръзка? — засмя се Саша и вдигна пистолета.

И в този момент изтрещя още един изстрел. Монаха направи крачка, а после рухна на земята като покосен.

Резо се огледа и изломоти:

— Този пък кой беше?

— Ангел хранител — отвърнах аз. — Имам си един в запас за всеки случай.

— Да изчезваме! — кимна Резо.

— Трябва да видим какво става с Клим. Ами ако е жив?

— Едва ли. Монаха със сигурност го е доубил. Но ако искаш, мога да погледна. Върви в колата.

— Не, по-добре да дойда с теб.

Слязохме по стълбите, Резо понечи да влезе в мазето, но аз го спрях:

— Недей. Мъртъв е.

— Откъде знаеш?

— Зная — отвърнах.

След половин час се върнахме в къщата на Тати. Аз обикалях стаята, хванала раменете си с ръце, а по тялото ми пробягваха ситни тръпки. Двама от враговете ми бяха мъртви, а не изпитвах ни най-малка радост. Тресеше ме, а в стомаха ми нещо се бе свило на твърдо кълбо и ми причиняваше болка. Седнах във фотьойла, потръпнах и заскърцах със зъби. Резо ме погледна и попита:

— Какво ти става?

— Нищо.

— Бледа си.

— Нали ти казах — нищо.

— Мисля, че всъщност ти много се изплаши. И не можеш да се успокоиш.

— Тати не се ли е обаждал? — попитах в желанието си да сменя темата.

— Не. — Резо поклати глава и добави загадъчно: — Тати не ти е направил нищо лошо. И не ти дължи нищо.

— Позна. А сега се махай оттук!

През нощта сънувах страшен сън: погребваха ме жива. Исках да извикам, но не можех, защото устата ми бе пълна с разни гадости. Доктора стоеше до ковчега ми, усмихваше се и мило ми повтаряше:

— Не се тревожи. Всичко е наред.

Аз въртях очи и се опитвах да стана.

— Прощаването свърши! — извести някой и започнаха да заковават капака на ковчега.

Събудих се от собствения си вик, седнах в леглото и се заоглеждах изплашено. Впрочем в действителност нямаше никакъв вик, защото иначе Резо щеше да се появи в стаята ми, а той не беше тук.

Вмъкнах се под одеялото, опитвайки се да овладея треперенето си. В стаята беше тъмно и страшно. Лежах и мислех колко ужасно е да си сама. Можеше да ме мъчи болка, можех да умирам, но на никого нямаше да му пука за това. Надигнах глава и се вслушах. Господи, каква тишина… И в тази тишина бях като в гроб.

„Ама че глупости! — появи се в главата ми една мисъл. — Ти изобщо не си сама. Между другото в съседната стая е Резо и отдавна е време да осъществиш мечтите му или натрапчивите му идеи — наречи ги както искаш. Според мен момчето си заслужи…“

— А аз не смятам така — ядосах се.

„Я стига! — Гласът сякаш идваше отстрани, вероятно шизофренията ми прогресираше. — Хайде хайде, върви! Той е много нещастен, всичките му принципи отидоха по дяволите, между другото е последователно момче и му е кофти без принципи. А ти сънуваш всякакви дивотии. Иди и зарадвай човека.“

Мушнах крака в пантофите си и дори попитах шепнешком:

— Ей, кой си ти? Сама ли си говоря? Естествено че си говоря сама, с кого другиго бих могла? Чудо невиждано!

Излязох от стаята, без да включвам лампата, и постоях малко пред вратата на Резо. Тишина.

„Може би не си струва да го будя?“, помислих си и отстъпих на крачка. Но в този момент сякаш някой ме блъсна по ръката и каза: „Върви-върви!“

Хванах дръжката на вратата, открехнах я и надникнах в стаята. До леглото светеше нощна лампа. Може би и той сънуваше лоши сънища.

Резо веднага вдигна глава, ръката му се шмугна под възглавницата, но в следващия миг той вече се усмихваше, а след това извади ръката си и попита:

— Какво има?

„Какво какво, откъде да зная?“

— Страх ме е — изтърсих аз и тръгнах към леглото му. Той се дръпна към стената и престана да се усмихва. — Може ли да остана при теб? — казах и без да дочакам отговор, бързо се мушнах под юргана. Свих се на кълбо, тутакси се успокоих, клепачите ми натежаха и почти веднага заспах. Всъщност — не за дълго.

„Според теб това честно ли е? — полюбопитства гласът в мен. — Между другото момчето е в прединфарктно състояние. Престани да се лигавиш и се дръж както трябва.“

„А как трябва?“ — попитах язвително.

„Ами не зная… Всъщност, след като вече си дошла, всичко трябва да стане, както се полага.“

„И кой си ти, умнико такъв?“, поинтересувах се аз — и се събудих.

Помръднах внимателно, после реших да се обърна на другата страна и да се настаня по-удобно. Идеята не се оказа особено сполучлива, защото ширината на леглото не предполагаше двама души да спят върху него на прилично разстояние един от друг. Изпънах крак и той по някакъв начин се оказа между краката на Резо, а неговите ръце — върху моите гърди. В това положение на мен не ми оставаше нищо друго, освен силно да го прегърна и да поднеса устните си за целувка. Което и направих.

„Слава тебе, Господи!“, каза ехидно някой вътре в мен.

На сутринта стоях зад кухненската маса, подпряла брадичка с ръка, и гледах в една точка. Резо пиеше кафе и — няма да крия, — ми хвърляше погледи, преливащи от задоволство.

— Как мислиш, къде се дяна Тати? — попитах. — И защо никакъв не се обажда?

Резо сви рамене:

— Тати не ме интересува особено. Тревожи ме друго. Например — твоите планове. Успяваш ли да следиш мисълта ми?

— И още как! — изсумтях аз. — Кажи: каква работа би могъл да има?

— Никаква — намръщи се Резо, а в това време в главата му имаше само една мисъл: „Разкарай се!“

Умният Доктор не можеше да се скрие от мен, колкото и да се стараеше, а пък на Резо това напълно му се удаваше, може би защото в неговата празна глава изобщо нямаше мисли.

„Много важно! — изсумтях. — Затова пък има други достойнства.“

Преместих поглед към лицето му, въздъхнах и помислих на глас:

— Всичко трябва да се довежда до край.

— Кое всичко?

— Не е твоя работа. После ще ти кажа… може би.

Очичките му хитро проблеснаха:

— Нали това е нещо като игра?

— Кое? — не разбрах аз.

— Ами… това, което ти правиш. Все едно че играеш шах, нали?

— Ех, че си умен! — учудих се не на шега.

— Не закачай Тати — заяви той. — Тати е добър човек.

— Я се разкарай!

Резо се наведе напред, плесна ме по врата и ми размаха пръст:

— Дръж се прилично!

Винаги ставаше така: само да допуснеш по-близо до себе си някой мъж и той веднага започва да се чувства твой господар.

Тати се върна неочаквано, т.е. без предупреждение, което беше направо невъзпитано от негова страна. С Резо се бяхме настанили край басейна и изобщо не се чувствахме зле, когато чухме клаксона и вратата се отвори. Аз се хвърлих във водата, а Резо взе да нахлузва панталоните си, като при това псуваше доста високо. Ала за един миг успя да си придаде обичайния вид със закопчан догоре костюм, макар че всъщност в бързината не смогна да си обуе чорапите и ги мушна в джоба си. Аз му се изплезих, а в отговор той ми размаха юмрук и с бавна походка се отправи на доклад при шефа си.

Наметнах се с хавлията и тръгнах след него. Мислите на Тати много ме тревожеха. Стана ясно, че в този момент моята особа интересуваше Тати твърде малко. И слава богу…

Някъде около обед дойде Доктора, но за мен посещението му се оказа пълна изненада. В началото изобщо не знаех, че той е в къщата, седях си в градината и си четях книжка. Резо дойде и ми прошепна:

— Доктора е тук.

— Тоя да не е полудял? — ядосах се. — В моята стая ли е?

Резо мрачно поклати глава:

— Веднага отиде при Тати. Говорят си.

Това вече съвсем не ми хареса и забързах към къщата.

Някъде след около петнадесет минути Тати ме повика. При моето появяване Доктора започна съсредоточено да разглежда вещите в стаята и да крие очи. Кучи син…

— Варя — доста несигурно започна Тати, — нещата стоят така… Леонид Андреевич твърди, че трябва да постъпиш в болница. За кратко… По-добре е да се подсигуриш, разбираш ли, дъще? Само за две седмици, нали така, Леонид Андреевич?

— Да — многозначително кимна той. — Трябва да постъпиш в болница. Задължително.

Беше безполезно да възразявам. Ако изпаднех в истерия, това само щеше да е от полза за Доктора. Скалъпих една тъжна физиономия и попитах:

— И кога трябва да постъпя?

— Най-добре днес… утре — отвърна Доктора.

Прехапах устни и започнах да разглеждам краката си.

— А не може ли в понеделник? — попитах плахо. — В събота имам рожден ден. Искаше ми се да го отпразнувам тук. — И на това място изцедих една сълза от очите си.

— Разбира се, Варя! — тутакси се съгласи Тати, а Доктора направо призеленя. Беше забравил за рождения ми ден и както се казва — не улучи целта.

— Владимир Иванович — бързешком започна той, но Тати махна с ръка:

— Край — в понеделник!

Доктора стана от фотьойла, кимна за довиждане и тръгна към вратата.

— Ще ви изпратя… Докторе, само не ми казвай, че си ме продал на Орлов — рекох аз, докато вървяхме към портичката.

Той рязко спря:

— Варя, ти си болна… Трябва спешно да постъпиш в болница.

— Вие, кучи синове, сте решили да ме затворите в лудницата до края на дните ми, така ли?

— Не разбираш какво вършиш… Болна си, имаш нужда от помощ.

— Я се разкарай! Защо не поровиш в собствените си мисли, Докторе — ще намериш куп интересни неща там… Ти си едно ревниво копеле и това е цялата истина.

— Не — каза той и сякаш дори потръпна.

— Да. Ти самият си болен, кретен такъв! И понеже не можеш да ми станеш любовник, искаш да ме натикаш в лудницата.

— Обичам те и искам да ти помогна.

— Как не! — изсумтях аз.

— Варя, трябва да постъпиш в болница — жално изскимтя той.

— Естествено, а ти да се грижиш за мен. Да имам решетки на прозорците и единственият, който ще може да ме хване за ръката, да бъдеш ти.

Усмихнах се разчувствано. Отстрани прощалната сцена би трябвало да изглежда трогателно.

Върнах се в стаята си, ръмжейки наум. Предателството на Доктора обърка всичките ми карти. Имах само пет дни и трябваше да се вместя в този промеждутък, иначе… Но налице беше и нещо добро — Доктора не бе ходил при Скобелев. Бяха го налегнали други мисли и той не се сещаше за бившия си съсед. Значи трябваше да намеря Скобелев.

— Резо — повиках го след половин час, — да вървим на покупки.

— Ще ида да поискам разрешение от Тати.

Тати охотно даде съгласие, защото изпитваше известно неудобство, тъй като Доктора твърде лесно бе успял да го убеди в това, че трябва да постъпя в болница. В момента Тати не се интересуваше особено от мен. Не че внезапно бе охладнял към дъщеря си или бе съжалил за това, че ме е оставил да живея в своя дом, просто в този момент беше затиснат от други грижи.

— Къде? — попита Резо веднага след като излязохме от вратата на гаража.

— Към телефонния автомат — отвърнах аз.

Ала тази вечер така и не успях да се свържа със Скобелев. Освен това трябваше да се срещна и с Орлов и да се опитам да го убедя, че Доктора е мръднал, пък и да поровя малко в мозъка му. Набрах неговия номер, чух познатия глас, поздравих и веднага преминах на въпроса:

— Евгений Петрович, трябва да се видим и да поговорим. В понеделник влизам в болница, а има неща, които не мога да оставя недовършени. Няма да се справя сама за толкова кратко време, така че ми е нужна вашата помощ.

— За какво става дума? — някак недоверчиво попита той, а аз понижих глас:

— Обаждам ви се от автомат, тук е пълно с хора. Може би ще дойдете при мен в апартамента ми, разговорът ще ни отнеме около час. Можете ли да откраднете толкова време?

— У вас ли живееш? — сепна се той.

— Не. Но вечерта ще бъда там.

— Кога да дойда? — попита Орлов след кратък размисъл.

— Когато ви е удобно.

— Да кажем, към осем часа, добре ли е?

— Чакам ви — зарадвах се аз.

Ние отидохме в центъра и два часа обикаляхме по магазините. Ако една жена, на която са позволили да си купи толкова подаръци, колкото поиска, се прибере вкъщи с празни ръце, несъмнено би убедила околните, че е луда. А аз щях да бъда луда едва от понеделник нататък, така че сега трябваше да си доставя удоволствие. И след като потрошихме сума пари, ние се върнахме при Тати.

А след това се заниза един пълен кутсузлук. Първо трябваше да се погрижа за вечерята и за целта да отида в магазина за разни неща (винаги купувахме по много продукти, за да стигнат за няколко дни), после Тати изпадна в лирично настроение и завърза разговор с мен, а след това решихме да изиграем една партия шах. Стиснала зъби, аз се преструвах, че това е най-хубавият ден в живота ми.

„Орлов може да се обади, да установи, че ме няма и да не дойде на срещата“, мислех си с мъка.

Когато в осем без петнадесет изчерпах всичкото си търпение, изведнъж си спомних, че не съм купила свещи за празничната торта. Универсалният магазин работеше до десет и бях обладана от желанието да отида там веднага. Тати дори не се усъмни в моето решение, нито пък се учуди. В крайна сметка аз и Резо полетяхме с пълна скорост към моя апартамент, но въпреки това се появихме там с половин час закъснение. Естествено Орлов го нямаше. Аз ругаех и се опитвах да се свържа с него по телефона, но не го открих нито у тях, нито в службата му. В крайното си раздразнение ритнах фотьойла и ние поехме към къщи.

През нощта при мен се появи Резо. Това беше изключително непредпазливо от негова страна, тъй като Тати си бе вкъщи, но не сметнах за необходимо да го гоня. Първо, това щеше да е недалновидно, и второ, просто не ми се искаше.

— Нещо задържа ли те тук? — попита Резо, когато от всичко на света най-малко бях склонна да разговарям.

— Къде?

— Ами… в този дом…

— Държиш ме само ти, при това болезнено…

Той стреснато разтвори длани, а аз изпуфтях:

— Стига де, пошегувах се. Разбираш ли изобщо от шеги?

— Твоят Доктор е опасен. Защо иска да те тикне в болницата?

— Как мислиш, наистина ли съм смахната?

— Не зная — отвърна той след кратък размисъл. — За мен това няма значение. Ако си смахната, значи си смахната, какво да се прави!

— Ама че ме успокои! — прихнах отново аз.

— Ти никого не слушаш, а това е лошо. Твоят Доктор е опасен, той знае нещо за теб, а ти не ми обясняваш за какво става дума и затова аз нервнича.

— Няма смисъл да нервничиш — уверих го. — По-добре ме целуни.

Но на следващия ден самата аз започнах да нервнича, и то здравата. Тръгнахме на разходка извън града — предполагаше се, че преди да постъпя в болницата, трябва да постоя малко на чист въздух. Веднага започнах да се оглеждам за телефонен автомат. Резо ми предложи мобилния си телефон, натъкна се на няколко добри думи за себе си, притихна и се съсредоточи в пътя.

В продължение на два часа звънях на Скобелев, но все без никакъв резултат — от другата страна не пожелаха да вдигнат слушалката. Започнах да се ядосвам. Времето ме притискаше, имаше куп работа за вършене — и изведнъж да ме сполети такъв лош късмет! След като навъртяхме не по-малко от сто километра из града, ругаейки, аз се наканих да се прибирам при Тати. Сетне неочаквано размислих и казах на Резо:

— Дай да се отбием у тях. За начало просто ще минем покрай блока му.

Ненапразно се тревожех. Тъкмо свърнахме към двора, който ни интересуваше, и веднага зърнахме Доктора. Той изскочи от входа, в който живееше Скобелев, и както се казва — не приличаше на себе си.

— Спри! — изпищях и хукнах към него.

В този момент Доктора стоеше като побит и се опитваше да реши накъде да бяга и какво да прави.

— Докторе! — викнах аз, след като преди това на три пъти се обърнах към него с нормален тон и дори го дръпнах за лакътя. Той сякаш се окопити, погледна ме с оцъклени от ужас очи и се опита да избяга. Само че от Резо не можеше да се избяга току-така. Той хвана моя бивш приятел за врата и го натика в колата. Отдалечихме се на около петдесетина метра от блока, а Доктора започна да идва на себе си и като че ли се изплаши още повече.

— Ти ли си… — прошепна съвсем не на място.

— Разбира се, че съм аз — наложи се да потвърдя. Мислите скачаха в главата му като бълхи. — Скобелев жив ли е? — попитах не за да разбера, а за да дам възможност на Доктора да се свести.

— Не — врътна глава приятелят ми. — Той… той се е обесил в банята.

— Ти как влезе в апартамента му?

— Вратата беше отворена…

— Мъдро. Значи Виктор не е искал да създава трудности на хората, да му разбиват вратата и така нататък…

— Как не те е срам! — промърмори Доктора и закри лицето си с ръце.

— Впрочем — не съм го убила аз. Ако анализираме нещата, ще видиш, че го уби ти.

— Глупости…

— Кога беше при него? — Нямах намерение да се церемоня с Доктора и повиших малко глас.

— Вчера. Обадих се на Орлов, той ми каза, че искаш да се срещнеш с него и аз тръгнах към къщи… към твоя апартамент. Чаках там половин ден, тъй като мислех, че заедно ще намерим изход от положението.

— Изходът е да ме завреш в лудницата, така ли?

— Ти си болна, Варя! — изврещя Доктора. — Не знаеш какво вършиш…

— Добре, и какво стана по-нататък? — Разпитвах го повече заради Резо, защото после щеше да ме изтормози с въпросите си, пък и на самата мен ми трябваше време, за да реша как да се измъкна от това блато.

— Орлов не дойде. Това ме разтревожи. Опитах се да го намеря и…

— Какво и? — изревах аз.

— Блъснала го кола, когато се връщал от работа. Господи, Варя, какво направи?

— Аз ли? — Само дето очите ми не изскочиха от орбитите. — Да не си мръднал, Докторе? Аз ли съм блъснала Орлов с кола? Слушай, как можа да ти хрумне такова нещо? Въпреки че вие сте свине и искахте да ме тикнете в лудницата, аз не воювам с ченгетата. Моите задачи са други, Докторе.

Въздъхнах, а той поклати глава в знак на това, че не иска да ми повярва.

— Ти си му определила среща, но не си имала намерение да идваш на нея… Ти си го убила. Той ти е пречел и ти си го убила.

— Аз съм блъснала този човек с кола, така ли? — полюбопитствах, не вярвайки на ушите си. — Какво говориш? Всеки ден прегазват някого. Не ти ли е хрумвало, че е станало случайно?

— Престани… Не ме смятай за идиот. Естествено самата ти не си способна на това. Сетих се за Скобелев и ми стана ясно…

— И отиде при него и му разказа всичко. Много мъдро и най-вече — човеколюбиво… Той как възприе съобщението ти?

— Не повярва. Отначало… Аз си отидох, а днес от заранта се опитвах да се свържа с него. Само че той вече е бил мъртъв.

— Поне сети ли се да не крещиш с цяло гърло, когато намери трупа?

— Аз… аз бях в такова състояние… Изскочих от апартамента и дори не се сетих, че там има телефон и че трябва да извикам милиция.

— Слава богу, че не си се сетил — въздъхнах. — Така, трябва да претърсим апартамента. Аз ще ида, ако ченгетата се появят, ще излъжа нещо… Резо, дръж под око Доктора, сега той е в такова състояние, че е готов да извърши всякаква глупост, за която впоследствие много ще съжалява. Докторе, казвам ти за всеки случай, ако изведнъж решиш да се правиш на интересен: в тази работа с теб сме от самото начало. Ти и аз. Впрочем аз съм луда и всеки експерт ще потвърди, че съм невменяема. Просто играех шах, Докторе. Стреляха други. Но виж, ти… Боя се, че в затвора зле ти се пише. Помисли за това и се постарай да се държиш кротко.

В този момент Резо започна да нервничи, защото не му се искаше да ме пуска сама. Но пък не можеше да остави сам и Доктора. След като изгубих около пет минути, аз като че ли успях да го убедя, че чудесно ще се справя с всичко и закрачих към дома на Скобелев.

Стопанинът на апартамента беше в банята. Гледката беше ужасна. Проверих ключалката на входната врата, затворих плътно и вратата на банята и се заех с обиска. Нямаше нищо, което да подсказва с какво се бе занимавал напоследък обитателят на това жилище. Нито една снимка, нито една подозрителна бележка. Дори номера на моя телефон никъде го нямаше.

Въздъхнах не без облекчение и отидох в мазето. Тук, под металната каса с картофи, Виктор бе скрил пистолет. Разбира се, ако не го беше преместил на друго място. В последно време не държеше друго оръжие в дома си. Утре трябваше да отида на вилата му и да проверя и там.

Пистолетът беше в желязна кутия, увит в намаслен парцал. Мушнах оръжието в чантата си и бързешком се изнизах от мазето. Виктор не бе оставил предсмъртно писмо, следователно близките и приятелите му щяха да решат, че мъката е съсипала човека.

Погледнах към вратата на банята и поклатих глава:

— Кучи син си ти, Докторе. Не бива да лишаваш хората от илюзии.

След пет минути бях в колата. За това време Доктора беше успял да дойде на себе си и сега, блед и равнодушен, гледаше през прозореца и се терзаеше от безрадостни мисли.

— Трябва веднага да заминеш! — мрачно казах аз. — Един дявол знае как ще тръгнат нещата тук…

— Ти просто искаш да се отървеш от мен. Мислиш ли, че нищо не разбирам? Спиш с този неандерталец и аз вече не съм ти нужен.

Това изявление предизвика у мен пристъп на неочаквано веселие.

— Можеш да ми кажеш още, че съм курва. Ще уцелиш десетката.

— Работата не е там… — нацупи се той.

— Там е, Докторе, там е. Махни се от града, защото ако се опиташ да ми попречиш, ще направя всичко възможно да те тикна в затвора. Ясно ли се изразих?

Той нищо не отговори, излезе от колата и тръгна към стоянката за таксита.

— Не постъпи много умно — въздъхна Резо.

— Че какво да го направя сега, да го убия ли? — ядосах се аз.

Резо сви рамене и си помисли: „Естествено.“

— Той е мой близък приятел — започнах да се оправдавам и сама се ядосах на себе си, че го правя. — Заедно сме повече от две години. Разбираш ли?

— Естествено че разбирам — каза Резо. — И няма защо да нервничиш.

— Не мога да не нервнича, когато наоколо стават такива неща. Доктора е откачил, а Скобелев — още по-лошо: взе, че се обеси. И ми развали всичко.

— Кое всичко? — обърна се към мен Резо. За да не бодем очите на гражданите, той незабелязано беше потеглил и сега обикаляше в кръг карето от блокове.

— Имах план. Просто изумителен план. А сега той отива по дяволите.

— Ясно — кимна Резо. — Трябва ти килър. И кого си се наканила да пречукаш?

— Евгений Алексеевич Чумаков — въздъхнах. Резо едва не налетя върху стълба на една улична лампа:

— Чумата ли?

— Чумата, ако така повече ти харесва.

— Това изобщо не ми харесва. Защо ти е Чумата? Той е приятел на Тати… и изобщо той си е той, а ти си си ти.

— Тати си мисли, че той му е приятел, а Чумаков е на друго мнение по въпроса. Докато Тати нехае безгрижно край басейна, приятелчето му не си губи времето напразно и скоро Тати ще бъде много учуден, защото в най-добрия случай ще го изпратят в пенсия, а в най-лошия… знаеш какво ще стане в най-лошия…

— Защо да не разкажем това на Тати?

— А той ще повярва ли? Нямам доказателства.

— А ти изобщо откъде знаеш какво е намислил Чумата?

— Откъде, та откъде, откъдето трябва! — измърморих. Нямах желание да разказвам на Резо за своята дарба. Опитът ми с Доктора ми подсказваше, че трябва да пазя своите тайни за себе си.

— Според мен лъжеш — заяви Резо. — А всъщност просто продължаваш да играеш.

— Какви са тези глупости? Че какво печеля от тази игра?

— А какво получаваш, когато печелиш? Удоволствие — сви рамене той. — Значи искаш да убия Чумата — премина направо на въпроса Резо, а на мен направо ми прилоша.

— Не, не искам.

— Лъжеш. Или си си набелязала някой друг килър, на когото можеш да се довериш?

— Ти не си килър, ти си охранител.

— Боя се, че вече не съм. Успях да наруша всички съществуващи правила.

— Какви правила, по дяволите? — измърморих.

— Не е трудно Чумата да бъде убит — отново се върна към темата Резо. — Той е малко… лекомислен, точно така бих определил характера му. Чумата не обича да се движи с охрана и живее сам в обикновен тристаен апартамент. Умен е, не се набива на очи, стои зад гърба на Тати и досега нито веднъж не са се опитвали да го убият. Поне аз не си спомням да е имало такъв случай. Мога да отида у тях. Тати сигурно пет пъти досега ме е изпращал при Чумата с поръчения. Той не би се учудил.

— Тати има ли навика да му се обажда по телефона, преди да те изпрати?

— Обажда му се. Но пък може да възникне и нещо спешно.

— Той ще те види и сам ще му се обади, за да разбере за какво става дума.

— Първо ще ми отвори вратата. Ще му кажа, че Тати ме е изпратил да го взема. Дори и да реши да провери, няма да успее.

— Честно казано, твоят план не ми се струва много сполучлив.

— А имаш ли друг? — учуди се той. — Обещай ми, че няма да пипнеш Тати — добави Резо след малко.

— Просто исках да го изпратя в пенсия. Честно. Никога не съм планирала да се отърва от него… изобщо. Само че знаеш ли къде е проблемът: че Тати може да поиска да се отърве от мен. А тогава ти какво ще правиш?

Резо въздъхна тежко и много дълго не отговори, толкова дълго, че аз дори започнах да се тревожа.

— Тати ми нареди да те защитавам. Точно така ми каза: отговаряш за нея с главата си. Друга заповед не е имало. Но Тати не уточни от кого трябва да те защитавам и от кого — не. Значи ако те защитавам от Тати, аз ще изпълня заповедта.

Нямаше начин да ти стане скучно с Резо — той много обичаше да разсъждава. Аз послушах, почудих се, а сетне казах:

— Според мен това е много правилно решение.

— Аха. Само че ти така и не каза какво ще правиш по-нататък?

— Хайде първо да свършим едно нещо, а после ще преминем и към друго.

Не бързах да го посвещавам в плановете си. Ако замисълът ми успееше, след гибелта на Клим и Монаха, а също и след предполагаемата кончина на Чумата, в града щеше да настане пълна бъркотия и властта щеше да се смени. Тати беше стар човек и най-вероятно щеше да бъде принуден да гледа отстрани как младежта се хвърля в бой за сфери на влияние. А в тази ситуация, както е известно, който превари, той ще завари.

Хвърлих поглед към Резо: един смешник на трона — точно това заслужават те… Истинско щастие беше, че хората не можеха взаимно да четат мислите си.

Ала когато след един час Резо влезе в кабинета на Тати и поиска разрешение да отсъства до сутринта, тъй като трябвало да посети любимата си, аз започнах да нервнича, а след това дори изпаднах в паника. Направо от кабинета Резо отиде при своя опел, без нито веднъж да се обърне назад, влезе в колата и изчезна зад завоя. Аз започнах да гриза ноктите си и да се щурам из стаята. Това, че Резо не дойде при мен и не се обърна на тръгване, ми се стори обидно, а мисълта, че можех да не го видя повече, предизвикваше остра болка у мен.

Нощта беше безкрайна и мъчителна. Бях готова да пратя по дяволите всичките си планове и се молех Чумата да е заминал някъде извън града и Резо да не успее да го намери. Впрочем, тъй като добре го познавах, бях сигурна, че това нямаше да го възпре и следователно в този случай рискът само щеше да се увеличи. Тази мисъл предизвика панически ужас у мен. Много ми се искаше да избягам от къщи, да се обадя на Резо, да направя още някаква глупост, само и само да се убедя, че е жив и здрав.

Изпаднала в пълна истерия, към три часа през нощта се измъкнах от стаята си и се прокраднах до телефона в хола. До него имаше килер, затворих се вътре заедно с апарата и светейки си с една запалка, набрах номера. Сърцето ми туптеше някъде в гърлото, а след това изобщо спря, щом чух гласа му.

— Да.

— Аз съм — успях да произнеса чак на третия опит.

— Вкъщи ли си? — разтревожи се той.

— Да.

— Всичко е наред, ще се видим утре.

— Не се връщай, ще се срещнем някъде и ще заминем…

— Сега това не е разумно — въздъхна той.

Върнах се в стаята си и мислех за Резо. Беше необикновено деликатен човек и никога за нищо нямаше да ме упрекне.

„Трябва да изчезнем! — реших аз. — Да пратим всичко по дяволите и да бягаме от града, без да извръщаме очи назад.“

На сутринта нещата не изглеждаха чак толкова страшни. Когато отидох да приготвя закуска на Тати, Резо вече седеше на верандата, преметнал крак върху крак, и се оглеждаше настрани, сякаш нищо не се бе случило. Първата ми мисъл беше да се хвърля на врата му, но Толя се въртеше наоколо, после се появи Тати и изобщо нямаше никаква възможност да останем насаме. Радваше ме само едно: че още никой не знае за неочакваната смърт на Чумата. Сутринта мислите на всички бяха лениви и абсолютно безопасни за нас.

Възползвайки се от това, че Тати беше в добро настроение, аз го помолих да ми разреши да си почина във ваканционното селище. Тати даде благословията си и след един час ние с Резо излязохме с колата през вратата на гаража. Много ми се искаше да се преместя на коленете му, да го прегърна силно и да се притисна към гърдите му, но това щеше да изглежда толкова сантиментално и глупаво, че тази мисъл веднага уби цялото ми желание.

— Къде? — попита Резо, гледайки ме с необяснимо съжаление.

— На вилата на Скобелев. Трябва да се отървем от оръжията, за да не може никой да ги свърже с убийствата.

Резо кимна в знак на съгласие, а по пътя аз неведнъж съжалих, че той имаше способността да мисли само за онова, което беше пред очите му. Сега пред очите му имаше шосе и той мислеше за него. За камиона, който се влачеше от лявата страна на пътя и пречеше на движението, за запорожеца, от чийто прозорец се показваше симпатичната муцуна на една овчарка… и за нищо друго. А все пак аз седях до него! Резо обърна глава, погледна към мен и се усмихна.

— Ще избягаме ли? — попитах с надежда.

Той поклати глава:

— Всъщност мисля, че от Тати не може да се избяга, в смисъл че ако той научи кой е убил Чумата, ще ми бъде доста трудно да намеря някъде скришно място. Може би ще извадим късмет. Ти си свободен човек и няма защо да живееш в дома му.

— А ти? — сепнах се.

— Какво аз?

— Ти ще напуснеш ли Тати?

— Виждаш ли — почеса се зад ухото, — в такава работа като моята има някои недостатъци. Никой не може просто да вземе и да си отиде. Плащат ни добре, но начинът на уволнение е изумително гнусен…

— Понякога охранителната фирма фалира — намръщих се аз. — И момчетата като теб остават без работа.

Този разговор ме накара да се върна към първоначалния си замисъл.

Не се задържахме задълго във вилата. Събрахме оръжието в една торба и я потопихме в близкото блато. Сега, дори и да го намереха, щеше да е доста трудно да го свържат със Скобелев.

След като свършихме тази работа, ние отидохме във ваканционното селище, обядвахме и дори малко се поразходихме из горичката. Въпреки хубавото време, природата не ни привличаше кой знае колко, а насаме в бунгалото ни беше много по-интересно.

Някъде около часа за вечеря аз вече твърдо знаех, че целият ми предишен живот е минал напразно. Каква глупачка съм била и колко време съм изгубила за глупости! Можех да забележа Резо още при първото си посещение при Тати. И защо не? Човек трябва да се вглежда в хората много внимателно.

Не ни се вечеряше, но както и да го въртяхме, вече трябваше да се връщаме. Аз се натъжих, а Резо ме погали по рамото и заяви:

— По-добре е да се правим, че нищо не е станало. Имам предвид Чумата и прочее. В края на краищата ти изобщо нямаш нищо общо с това, а аз съм всичко на всичко твоят охранител и останалото много слабо ме интересува. Ако ни провърви, ще се измъкнем.

— Ами ако не ни провърви?

— Тогава ще трябва да бягаме. Но нали вече ти казах, че това не е много добра идея, защото ще се наложи да бягаме далеч.

— И какво от това? На света има много места, където никой не ни познава.

— И аз мисля така. Затова ти не трябва да се тревожиш.

— Че кой се тревожи? — отвърнах намусено.

Качихме се на верандата и аз веднага разбрах, че нещо не е наред. Срещу нас вървяха Толя и Максим. Толик се закова пред Резо, а Максим го заобиколи отстрани и му каза спокойно, дори дружелюбно:

— Резо, дай ютията и седни тук. — Посочи с глава креслото и се обърна към мен: — А ти върви при Тати.

Най-забавното беше, че никой не се досети да ме претърси, дори не ми взеха чантата, а в нея впрочем беше пистолетът на Скобелев. Аз изплашено се порових в мислите на момчетата. Изобщо не ставаше дума за Резо, а за мен. Те още не знаеха за убийството на Чумата, поне що се отнасяше до тия двамата. Не виждах повод за паника и затова влязох спокойно в кабинета на Тати.

И видях Доктора. Седеше сгърбен във фотьойла и криеше очите си. По дяволите, ама че изненада! Хубавото беше, че освен Толя и Максим, в къщата нямаше друга охрана, а това вдъхваше определени надежди.

— Здрасти, Докторе! — въздъхнах аз, защото вече нямаше никакъв смисъл да се преструвам. Той нищо не ми отговори, пък и нямаше нужда.

Тати стоеше до прозореца. Обърна се и ме възнагради с такъв поглед, че ми се прииска да приседна и изобщо да се смаля. Погледът му никак не ми хареса и аз, кой знае защо, не успях да си внуша, че това е добър знак. А пък мислите на Тати съвсем не ми харесваха.

— Странни неща разказва твоят Леонид Андреевич — каза Тати и поклати глава.

— Той е смахнат — свих рамене аз. — Непрекъснато се занимава с лудньовци, така че и той самият е на една крачка от полудяването.

— Може би… въпреки че май ще излезе прав. Аз вече цял месец си блъскам главата над това що за чудеса стават наоколо. Още не съм изрекъл и дума, а за моите планове вече знаят там, където не трябва. Много хора пострадаха невинни заради това.

— За невинните не сте прав — казах с насмешка и седнах срещу Доктора, макар че никой не ми бе предложил да седна.

— Е, с Резо нещата са ясни — младост! — въздъхна Тати и продължи да ме разглежда. — А всичко останало беше хитро измислено, няма що.

В момента Тати слабо ме интересуваше и затова наблюдавах Доктора. Той се мръщеше и разглеждаше пода.

— Докторе, ти си тъпанар — начумерих се аз. — Да не мислиш, че той ще ти разреши да ме отведеш оттук? Как ли пък не! Тати е умен и няма да рискува. Мен просто ще ме застреля. И теб най-вероятно — също. И ти няма да идваш при мен в болничната стая, да ми държиш ръката и кротко да разговаряме. И още нещо, Докторе: ние бяхме приятели и никога не сме били любовници. Дори и да беше нормален мъж, все едно — пак нищо нямаше да се промени. Ти ми беше приятел, брат, но никога — любим… Ти си глупак, Докторе, глупак и кучи син.

— Може би… повярвах ти, зарязах всичко и тръгнах с теб, когато ме повика, а ти се забърка с някакъв… Господи, колко глупаво е това! Дори не бих си и помислил…

— И аз не бих, но стават такива неща. Нашите препирни не са интересни на Тати, но ето какво искам да кажа: ти ме предаде не защото спасяваше човечеството от уродите, а защото предпочетох друг пред теб. Това е ревност, Докторе, обида и оскърбено самолюбие. И нищо повече.

„Отдръпни се от Тати и стой по-далеч от Доктора“, възникна изведнъж една мисъл в мозъка ми. Дявол знае защо си помислих това, но се обърнах към Тати и попитах:

— Може ли да пийна малко вода?

Той кимна и аз направих две крачки към малката масичка, на която имаше бутилка с минерална вода и чаша.

Не бях успяла да изпия и една глътка, когато вратата се отвори и влезе Резо. Съсредоточен и спокоен, както винаги, той държеше в ръката си пистолет. Щом го видя, Тати поклати глава.

— Не се занасяй — каза му с искрено съчувствие, въздъхна и добави: — Не съм очаквал от теб…

Резо видимо се умърлуши.

— Нали не би стрелял в мен? — подсмихна се Тати и беше уверен, че той не би го направил, но грешеше. Резо също въздъхна.

— Всъщност искам да се споразумеем. Вас бих могъл да ви затворя в килера, не го казвам, за да ви обидя, а пък ние ще заминем.

— Глупости, Резо! Къде ще идеш с нея? Ти си добро момче, а тя е луда. Просто луда и нищо повече. Дори кучето не хапе стопанина си, а тя… В нея няма нито благодарност, нито любов, нищо…

Тези думи не ми харесаха, нямаше защо да пълнят с дивотии главата на моето момче, вдигнах чантата си от пода и извадих пистолета.

— Ще решим ли нещо днес? — попитах Тати.

— Тя не може да стреля — намеси се Доктора.

— Не се тревожи, от такова разстояние няма да пропусна. Бихме искали да си отидем. Честно. Няма да ни видите повече.

— Резо — каза Тати, без да ме удостои с внимание.

И в този момент аз най-сетне схванах, че той просто печелеше време.

— По дяволите, тази гадина е извикала момчетата! Сигурно ще се появят всяка минута.

— Не й вярвай, Резо — намръщи се Тати и направи крачка, абсолютно забравил, че неговите мисли не са тайна за мен. Той направи крачка, а аз стрелях.

Тати странно се изопна и сякаш се изненада, тъй като не можеше да повярва на това, което се случваше. Залитна към мен и изведнъж рухна върху килима. Аз потръпнах и отстъпих назад, а в този момент нещо падна зад гърба ми. Обърнах се и видях Доктора, който лежеше до фотьойла. Резо стоеше и го гледаше.

— Какво направи? — извиках.

— Фраснах го по главата. Нека си почине малко. Само неприятности създава.

Резо старателно избърса пистолета си и го сложи в ръката на Тати. Избърса и оръжието, с което стрелях аз, и го сложи в дланта на Доктора. Погледна и каза:

— Става.

— Кого искаш да излъжеш? — учудих се.

— Не зная. Да се махаме оттук.

Не успяхме да стигнем далеч. Едва смогнахме да влезем в гаража, когато до вратата спря кола: огромен форд с четири врати, от който излязоха четири момчета и тръгнаха към портичката.

„Няма да успеем!“, помисли си Резо, а на мен каза:

— Давай към градината! Скрий се там, ако стане нещо, мини през съседния участък — ти можеш да се провреш.

Разбира се, аз щях да се провра, но Резо едва ли би могъл. Друг изход, освен портичката, нямахме, а сега там бяха момчетата.

Резо леко ме побутна в гърба, а сам влезе в къщата. Реших да не изкушавам съдбата, промъкнах се между прътите в градината на съседите и залегнах в тревата. Но не се наложи да чакам дълго, защото в къщата започна стрелба, а аз, забравила за мъдрата поговорка: „Стой по-ниско от тревата и по-тихо от водата“, хукнах към верандата. Естествено от мен нямаше никаква полза, а по-скоро вреда, но днес добрите идеи не бяха силата ми.

Нямах представа какво щях да правя в къщата, а и в този момент на верандата се появи Резо. Сам и с автомат в ръце. Втурнах се към него с всички сили.

— Според мен не постъпих много честно — въздъхна Резо, имайки предвид момчетата на Тати. — Но страшно ми се искаше да те видя поне още веднъж.

Момчетата влезли в къщата, сигурни, че тук не ги очаква нищо страшно, и откосът от автомата ги заварил неподготвени. Надникнах в кухнята: Толя лежеше с пробита глава в килера, а до него беше Максим.

— Тръгваме ли? — попитах.

— Разбира се. Ако нямаш други планове.

— Да вървят по дяволите всички планове!

Насочихме се към изхода и изведнъж ме полазиха тръпки. Не го виждах, но го усещах. Не знаех как бе успял да се свести толкова бързо, ала в този момент Доктора стоеше на вратата и се целеше в Резо, а аз с ужас разбрах, че няма да успея да направя нищо… Можех да извикам или може би да изблъскам Резо, но това нямаше да го спаси.

Направих крачка напред, заставайки между него и вратата, изстрелът изтрещя заедно с моята крачка и нещо ме подхвърли върху гърдите на Резо, метна ме с такава чудовищна сила, че в първия момент не изпитах нищо — освен почуда. Резо ме подхвана с лявата си ръка и стреля, Доктора падна в коридора и аз спрях да го чувам, а след това изобщо чуждите мисли престанаха да ме интересуват, защото страшната болка в гърдите пресече дъха ми и ме лиши от разсъдък. Резо захвърли автомата и изплашено се вкопчи с двете си ръце в мен, без да осъзнава какво върши.

— Почакай — изрече той възможно най-нелепата фраза.

— Моля те…

Положи ме на пода, грабна една кърпа от стола и я мушна под блузата ми, обхванат от треска и стиснал зъби от отчаяние.

„Господи, колко е глупаво! — помислих си аз, гледайки го в очите. — Господи, моля те, прости ми…“

Резо стисна ръката ми, аз се изплаших, опитах се да се надигна и не успях, а той ми помогна, като мушна длан под главата ми, и аз казах:

— Върви! После ще извикаш „Бърза помощ“. Чули са изстрелите… ще дойдат тук. — Езикът ми не можеше да се превърта, нещо изклокочи в гърдите ми, а аз завих от отчаяние, защото разбрах, че той никъде няма да отиде. — Моля те… — простенах с последни сили. — Върви, глупако, не искам да те убият.

— Мълчи, не трябва да говориш. — Той извади мобилния телефон от джоба си и започна да звъни на „Бърза помощ“, а аз исках да му извикам: „Върви по дяволите!“, но вместо вик, от гърлото ми излезе хриптене и почувствах в устата си вкуса на кръв. Кръвта беше върху дланта на Резо, аз стиснах ръката му и затворих очи.

„В локва от собствената си кръв, миг преди смъртта, аз осъзнавам смисъла на живота. Абсолютно лайно…“

Вероятно разговарях с някого. Нямах тяло, но някой ми задаваше въпроси, а аз отговарях. Дълго разказвах нещо. Сигурно бях умряла, какво друго? Ами всички тези разговори… Кой знае, може би така трябваше да бъде?

А след това изведнъж разбрах, че имам очи — и ги отворих. Ярката дневна светлина ме удари като с юмрук. Притворих клепачи, но не се сдържах и тутакси се опитах да се огледам. Нямаше никакво съмнение: бях жива и бях в болницата.

Една медицинска сестра се приближи, наведе се до самото ми лице и отчетливо ме попита:

— Чувате ли ме?

Аз като че ли кимнах. Тя се усмихна и си помисли: „Яко момиче. Сега вече няма начин да не оцелее.“ Разбрах учудването й, когато научих от колко време съм тук. Самата аз едва не подсвирнах, в смисъл че ми се искаше, но още нямах сили за това.

— Всичко е наред — каза жената и пак се усмихна. След това излезе от стаята, а аз започнах да разглеждам тавана. Значи бях жива и отново имах шанс.

Опитах се да повдигна глава и да помръдна ръка — и успях. Отстрани нещо отвратително пищеше — сигурно беше някакъв медицински апарат. Изпитвах слабост в цялото тяло. Помръднах краката си, за да се убедя, че те съществуват и се подчиняват на командите на мозъка ми. Сега вече със сигурност знаех, че не съм умряла.

В този момент вратата се отвори и в стаята с рамото напред много предпазливо влезе Резо. Приближи се, седна на стола и хвана ръката ми.

— Не си заминал — с усилие изрекох аз, а той поклати глава. Слава богу, Резо беше жив и държеше ръката ми, макар че предпочитах да е на хиляди километри оттук. — Ти си кучи син. — Опитах се да се усмихна. — Нали те помолих…

— Всъщност не можех да избягам без теб — отвърна виновно той.

— Как се измъкна? — събирайки сили, зададох още един въпрос аз, но той махна с ръка:

— Дреболия. Всичко е наред. Не се тревожи. Честна дума, всичко е наред. Най-важното е ти да оздравееш. — Стисна леко дланта ми, а после се наведе и ме целуна.

Някой почука на вратата и се появи един тип с доста злобна физиономия. Той нерешително се усмихна и каза тихо:

— Белокосия се обади, май че е спешно…

След главата се появи и една ръка с мобилен телефон. Резо махна, ръката заедно с главата изчезнаха едновременно и незабавно, а вратата внимателно се затвори.

— Какво е това? — идвайки на себе си, зададох въпрос аз, макар вече да знаех какво ще чуя.

Резо се поколеба, въздъхна и рече:

— Работата е следната… с две думи не може да се разкаже, а ти не бива да се уморяваш… — Аз се намръщих, а Резо изплашено продължи: — Когато се случи всичко онова, за мен имаше само два изхода: или да бягам, като те оставя тук, или да заема мястото на Тати. Следиш ли мисълта ми?

Глухо простенах:

— Как успя?

— Всъщност не беше чак толкова трудно. Нали ти ми даде дискетата, а в нея беше написано всичко — кога и какво да се прави. А освен това се съветвах с теб, идвах тук… и ние си говорехме.

— Ти не би могъл да прочетеш онова, което беше написано на дискетата. Никой не би могъл.

— Но нали седях до теб, докато пишеше! Пък и шифърът ти изобщо не е чак толкова труден. Помислих си, че когато оздравееш, ще ти бъде приятно да научиш, че съм довел всичко до край. Разбира се, ние можем да заминем, ако поискаш. Макар че момчетата ми повярваха и някак не е удобно да ги зарежа сега, когато преживяхме толкова неща заедно и прочее…

— Чудо на чудесата… — поклатих глава аз и веднага се стреснах: — На дискетата те бях нарекла малоумник…

— Голяма работа! — сви рамене той. — Изобщо не е важно как ме наричаш… Виж за какво става дума: не ме бива много да говоря, но искам да знаеш как се отнасям към теб. Нали ти можеш да правиш това, да научаваш, абе… т.е. без думи…

Резо ме погледна в очите, усмихна ми се и ме пусна в съзнанието си. Една топла вълна ме обгърна и ме сгря отвътре.

Слушах, хапейки устни, после затворих очи и заплаках.

„Господи, благодаря ти, че той е жив. Благодаря ти, че аз съм жива. Колко е хубаво, когато има някой, когото обичаш!“

„Не, не е така. Колко е хубаво, когато има някой, за когото си готов да умреш!“

„Да“, съгласих се аз и в този момент ме осени една мисъл. Надигнах се от възглавницата, облещила очи, и извиках:

— Какво направи?

— Аз ли? — изплаши се той.

— Ами да, ти… ти ми отговори… Аз си помислих, а ти ми отговори…

— А… — кимна Резо. — Всъщност отдавна бях забелязал… Спомняш ли си тогава, през онази нощ, когато те повиках и ти дойде. После на моста и в мазето с Монаха. Е, и в други случаи… Не зная как става това, само че то изобщо не е трудно.

В този миг си поех въздух с уста — точно като риба на сухо, после се стоварих върху възглавницата и извиках:

— Значи това било!

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6291

Издание:

Татяна Полякова. Нейната малка тайна

ИК „Хермес“, София, 2003

ISBN: 954-26-0125-5

1

В оригиналния текст прякорът е Док и представлява привнесена в руския език форма на американския тип съкратени обръщения. — Б.пр.

2

Федерална служба за безопасност, която в Русия отговаря по функции на нашата Национална служба за сигурност. — Б.пр.

3

Смехотворното в случая е, че на руски език прякорът на героя е в женски род. — Б.пр.

4

В Русия уважителното обръщение към по-възрастен или по-високопоставен човек изисква употребата на име и презиме. — Б.пр.

5

Район в Русия, в който се намират лагерите за криминални престъпници. — Б.пр.

Content

Татяна Полякова
Нейната малка тайна

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

Информация за текста

1