Юрій Логвин

Мої Дікамерони

Дипломант Міжнародного літературного конкурсу романів, кіносценаріїв, п’єс, пісенної лірики та творів для дітей «КОРОНАЦІЯ СЛОВА»

© Логвин Ю. Г., 2013

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля, видання українською мовою, 2013

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2013

Жодну з частин даного видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

В оформленні книги використані ілюстрації автора

© Электронная версия книги подготовлена компанией ЛитРес (www.litres.ru)

* * *

«Коронація слова» створює для вас нову хвилю української літератури – яскраву, різножанрову, захоплюючу, – яка є дзеркалом сьогодення і скарбом для майбутніх поколінь.

Тетяна та Юрій Логуші, засновники проекту

Міжнародний літературний конкурс романів, кіносценаріїв, п’єс, пісенної лірики та творів для дітей «Коронація слова» був заснований за підтримки бренда найпопулярнішого українського шоколаду «Корона». Головна мета конкурсу – сприяння розвитку новітньої української культури.

Література, кіно і театр обрані не випадково, адже саме ці жанри є стратегічними жанрами культури, що формують і визначають зрілість нації.

Метою конкурсу та його завданням є пошук нових імен, видання найкращих романів, стимулювання й підтримка сучасного літературного процесу, кіно й театру, і як наслідок – наповнення українського ринку повнокровною конкурентоспроможною літературою, а кіно й театру – якісними українськими фільмами й п’єсами.

koronatsiya.com

Щасливе поєднання

Письменник і художник Юрій Логвин здобув любов читачів і популярність ще в шістдесяті роки минулого століття. Дотепер він залишається вірним обом своїм музам: і красному письменству, і пензлю. Щоправда, не забуває водночас і ще кількох додаткових муз. Зокрема, Кліо і Ерато. Останній музі, як свідчить його новий автобіографічно-гротесковий роман «Мої Дікамерони», Юрій Логвин залишається чи не найбільш вірним і донині завдяки своєму молодечому запалу. Це щасливе поєднання талантів письменника і художника.

Дві тисячі дванадцятого року Юрій Логвин отримав диплом «Золотого письменника України». Вартий він, як на мене, і «Золотого художника». А поки в Україні не знайшлося такої номінації, його пензель убирає, без перебільшення, палітру всієї земної кулі. Бо окрім ілюстрацій своїх власних творів Юрій Логвин дає життя й патріотичним поштовим маркам, котрі відлітають від нього в різні країни мільйонними накладами, ощасливлюючи не лише адресатів, але й філателістів всього світу (серії «Гетьмани України», «Етнографічні сюжети “Давня Україна”», «Історія війська в Україні»).

Будучи членом журі «Коронації слова – 2013», я дізнався, що до числа «кращих із кращих» потрапили й чиїсь «Дікамерони». До останньої хвилини ніхто з нас не знав справжнього імені автора. Але я зрозумів: він талановитий і чимось схожий на Юрія Логвина. Той самий іронічний стиль, та сама манера письма, плюс близькі і вже начебто знайомі ілюстрації. Мотиви часу, втрачені ілюзії, ремінісценції дитинства та повоєнних років, загадка буття в його філософському сенсі, гірка минувшина і, звісно, еротика – все це виявилось логвинівським.

Оскільки жанр роману перебуває зараз у постійному розвитку й зазнає трансформацій, з одного боку, це дає письменнику повну свободу виявлення художньої волі, а з іншого, часто призводить до проблеми «прокрустового ложа» – убгати різнорідний текст у «свою», як йому здається, оригінальну форму викладу. Юрій Логвин уник жанрової розмитості, хоча має потяг до руйнації традицій, яких вимагає жанр: самостійні розділи інколи виступають як викінчені оповідки.

Починається твір багатообіцяюче, з оригінального поділу на літературний «натюрморт», «пейзаж» (краєвид), що часто переходить у «стафаж» – пейзаж із діючими особами, «портрет» та «оголену натуру». Надзвичайно колоритно написані в раблезіанському стилі «натюрморти» – особливо золота вуджена риба з блискучою банкою трофейної тушонки. Вони показують фантастичну здатність дитячої пам’яті не тьмяніти з часом. Запам’ятовуються сцена гри німців у волейбол на глухій сільській вулиці в часи окупації, розповідь «діда-ісполнітєля Клочка» про людоїдство. «Форшмак із сельодки» – картина, наче оживлена пензлем фламандських майстрів, яка трансформується через дитяче сприйняття автора, чиє дитинство минуло в українському селі.

Друга частина твору – це вже майже вертепні розповіді друзів і знайомих. Мені навіть спало на думку, що писав епігон Юрія Логвина. Але історичність як найголовніша тематична домінанта видає нам Логвина геть з усім.

Обдарований письменник і художник – це ще й ювелір, який мусить відшліфовувати дорогоцінний камінь свого хисту до викінченої довершеності діаманта. Так, щоби готовий шедевр засяяв усіма гранями свого світла й жодна штучна, надумана деталь не підривала правдивості оповіді. Саме «ювелірність» прози вирізняє Логвина з безлічі сучасних романістів.

Олег Чорногуз

От Автора

Любий Читачу!

Перш ніж Ти почнеш читати, автор має дещо пояснити. Коли ці химерні оповідки склались у єдиний рукопис, подумалось, а чи не назвати його «Сучасні Декамерони» або «Мої Декамерончики»? Та добре пригадавши «Декамерон» незрівнянного Джованні Боккаччо, автор одразу охолов. Бо йому, при всій замилуваності власними доробками, вистачало здорового глузду знизити на кілька порядків свої амбіції. І тому він пішов по лінії «приколу», анекдоту. От і замінив «е» на «і» під впливом глобальних тенденцій. Отак і з’явились «Мої Дікамерони».

А цю книжку автор присвячує всім своїм прекрасним моделям, натурницям і фрейлінам. Вони були справді прекрасні і натуральні – без силікону, без ботоксу і макіяжу. Без усього. Голий тобі реалізм.

У цьому Ти, любий читачу, зможеш переконатись, якщо прочитаєш текст і добре розглянеш малюнки.

Що пам’ятаю…

Оскільки цей текст не зовсім звичний (у супровід йому додаються картинки), то хочу дати коротке пояснення.

Починаючи з доби Ренесансу, коли монументальні зображення в храмах і палацах доповнились станковими творами, європейське світське мистецтво трималося на чотирьох стовпах: портрет, пейзаж, натюрморт і оголене тіло (звісно ж, жіноче).

Власне, автор є прихильником традиції, а тому хоче розповісти про ці чотири жанри. І про ті, що йому пощастило намалювати з натури, і також ті, які залишилися красивою мрією. Як казав один старий бушмен із південноафриканської пустелі Калахарі, «Я такий молодий, як найпрекрасніше бажання в моєму серці, і такий старий, як усі нездійсненні мрії мого життя»…

Але розповідь почну не в традиційному порядку, а з натюрмортів. Їх було чимало. І просто прекрасних. Щоправда, багатьох предметів і наїдків ви (як, зрештою, і я сам) ніколи не побачите й не скуштуєте. Вони щезли разом із минулим…

Це весна 1944 року. Мені було так добре, так добре, що й не вимовити! Бо надворі тепле сонечко, земля скрізь підсихає. І грязюка вже не загрожує моїм благеньким черевичкам.

На деревах листя ще не закуріло легеньким зеленим туманом. Тільки вилазять світло-зелені листки півників, немов гострі леза ножів. Вилазять із пречорної масної землі.

Мене нарешті випустили на вулицю. Бо і взимку, і від початку весни сидів у хаті. Не було ні доброго одягу, ні взуття.

Будинок, де ми знайшли черговий притулок, нагадував великий куб – усі чотири стіни були точнісінько однакової довжини.

Стояв він на пагорбі й дивно хилився кожною стіною, дерев’яною, обдертою, униз до долини. Але не падав, не розвалювався. У кожній стіні двері, із кожного боку на іншому рівні.

Ми, дітлахи з цього будинку, згуртувались біля південних дерев’яних сходів. Вони вели на вузьку дерев’яну галерею. Хто сміливіший, піднімався вгору сходинками. Залазили на вичовгані лискучі перила й стрімко з’їжджали вниз.

І ось, у самий розпал нашого катання, зарипіли дошки галереї.

І на яскраве сонечко вийшов найповажніший мешканець цього кубоподібного будинку. За спиною його пошепки величали «інтендант». Це перше іноземне слово, що я вивчив. На інтендантові теліпалася гімнастерка. На ногах роздувалися галіфе. Чобіт не було, натомість з-під галіфе визирали не вкриті засмагою білі ноги й кальсони, на ґудзиках, а не на шворочках, які ми бачили в поранених солдатів. Ті поранені виходили крізь дірку в паркані та стояли, простягши на долонях шматочки сірого мила. Міняли мило на хліб і тютюн. Стояли в сірих байкових халатах, із сіро-жовтими обличчями. З-попід халатів виднілися кальсони зі шворками-зав’язками.

Інтендант у правиці тримав світло-жовтий дерев’яний ящик. Його грубо розпиляні дощечки їжачились на всі боки свіжими скабками. У лівиці міцно тримав новісіньку, чистісіньку гімнастьорку.

Він постояв на першій сходинці. Повів головою на всі боки. Покліпав, покліпав очима на сонце. Ступив униз на одну сходинку й сів. Ящик поставив біля себе. Але не рівно, а під нахилом. І нам відкрилося неймовірне, казкове багатство – на дні ящика лежали копчені вобли, наче ковані з червоної міді. А зяберні кришки блищали, наче величезні золоті монети. Крім копчених риб, у ящику до похилого дна притулилася бляшанка з-під свинячої тушонки. Блискуча бляшанка, мов дзеркало, відбивала своїми опуклими боками викривлене зображення копченої вобли й такі ж викривлені, немов закручені, вільхові дощечки.

Грубо розпороте денце бляшанки відгорталось нерівними, гострими краями-лезами. І світилось ізсередини золотим дзеркальним нутром, до якого приліпились розводи білого смальцю. На дні, мов грудочки якихось золотавих самоцвітів, містилися кавалочки консервного желе. Це – що бачили наші очі. А що відчували наші носи? Та нас просто затопило дивною сумішшю запахів копченої вобли, лаврового листа, ледь кислуватого аромату свіжого смальцю.

Не знаю, може, у моїх випадкових друзів запаморочилися голови. Мене той дивний аромат просто наскрізь пробив і неймовірно напружив. Я більше не міг відвести очей від нутрощів вільхового ящика. І водночас бачив (може, у мене тоді був кращий боковий зір?), як інтендант витяг із нагрудної кишені котушку з білими нитками та голкою, застромленою в них. Виявилось, що нитка вже в голці. Мешканцеві лишилося тільки відмотати нитку, обірвати її та зав’язати вузол. І він заходився підшивати білосніжний комірець до вовняної офіцерської гімнастьорки. Шив довгенько, бо робив усе ретельно, по-бабському, але дуже повільно.

Ми всі стояли тихо й дивились на копчених риб і бляшанку. І час від часу хтось сопів носом, утягуючи в себе спокусливі запахи.

Коли служивий скінчив шити, він забрав копчених риб із ящика й повернувся в будинок.

А ящик із бляшанкою лишив на східцях.

Як ми не порізались об гострі краї, я не можу зрозуміти. Просто зараз мені це важко уявити.

Хлопці по черзі видряпували пальцями смалець. Я дуже боявся, що мені не дістануться ті золотаві кульки драглів на дні бляшанки. Моя черга пійшла саме в той час, коли від смальцю не лишилося й сліду. І окрушинки драглів дісталися мені.

Як бачите, про один зі своїх перших натюрмортів я розповів. Тепер спробую розповісти про краєвид.

Рік 1943, літо. Теплий-претеплий день. По бірюзовій бані неба купками білого диму пропливають світлі хмарки. Від них по землі пробігають такі ж легенькі тіні, тільки фіалкові. Їхній шлях проліг вохристою дорогою і стежками поміж припорошеної золотавим порохом зелені.

Хорол плине блакитним плесом і здається мені широким. І зовсім мене не дивує, що Хорол – річка велика й широка, а я бачу на тому березі людей. З усіма подробицями постави й одягу.

І міст мені видається височенним, і так страшно дивитися на воду, яка там, у глибині, під ним.

Ми перейшли мостом на лівий берег. Тоді нам треба було спуститись із насипу дороги, щоб потрапити луками на Чумацьку вулицю.

Ось ми вже йдемо з бабусею Мінною лівим берегом Хорола. Бабуся відпустила мою руку, і тепер я можу вільно стрибати по зелених мочарах.

Трава зелена-зелена, соковита й тепла. А вода між кущиками трави теж тепла, аж гаряча. І золотаво-коричневого кольору. Тхне болотом і потолоченою рогозою. І скрізь у кущиках густої, неначе емальованої, зеленої трави сяють блакитні зірочки незабудок.

Ми чимчикуємо берегом. Бабуся – теплою, вибитою, вичовганою стежкою. Я – обабіч, по теплих мочаринах. І сонце сяє, пряжить на всю силу, хоча ще на обід лише підбивається…

На правому березі рух, галас. Звуки несуться над водою по всій долині річки.

Звуки – незрозуміле ґелґотання та дзвінкі удари по м’ячу. То німці грають у волейбол. Німці в чорних трусах, а тіла мають рожеві, ніби поросячі. Там, де німці грають у волейбол, очерет скошено. Зарості очерету значно вище по течії. У тих далеких очеретах уже цієї осені ми сидітимемо три дні, ховаючись від поліцаїв. І врятуємося від «мандрівки» в Німеччину…

Наша стежка повертає праворуч, і ми виходимо на луки. У кінці стежки починаються садки, хати й височенні осокори вулиці Чумацької.

Ліворуч, на початку вулиці Чумацької, під височенним осокором стоїть добротний будинок. Ми в ньому винаймаємо куток. Господиня – Міля Василівна. У неї дочка, доросла тітонька. І в них, у Мілі Василівні й дочки, здоровенний котяра із превеликими цупкими вусами. Я йому таки підстриг вуса іржавими, але дуже гострими ножицями. Був великий рейвах. Здається, це й спричинило те, що нам довелося шукати новий притулок. Хоч то було вже пізніше.

А зараз ми повернули праворуч і йдемо прямо. Не знаю, на що я задивився, але тільки зараз я бачу, що майже в кінці стежки стоять кілька німців з автоматами на грудях. Обабіч стежки в щедрій зелені застигла німецька танкетка. Для нас із бабусею це однаково страшний танк.

Особливо жахливий вигляд німця в чорній формі. У нього і пілотка чорна, і навушники. Він наполовину, по пояс, висунувся з люка цього панцирного дива. Що було незвичного в самій танкетці, то це її колір. Не сіро-зелений із плямами та переливами, як інші німецькі машини й танки, а жовтаво-кремовий. Як тепер я розумію, камуфляж африканського походу Роммеля.

Ми стежкою йдемо на німців.

І ще було найдивніше, як я тепер мислю, що німці зійшли зі стежки й пропустили нас. Коли ми проминули їх, я почав озиратись. Та бабуся легенько шарпонула за руку, і прошелестіло над моєю головою: «Іді бистрєй!..»

А от у Сорочинцях, коли бабуся Мінна, зі мною йдучи, зустріла знайому, проти нас ішло двоє поліцаїв у чорних каскетках. На чорних піджаках білі пов’язки. Старі жінки ледь встигли відступитись у куряву й реп’яхи. Поліцаї пройшли повз нас, навіть не зиркнувши в наш бік.

Як я тепер розумію, ми з бабусею не цікавили ані німців, ані поліцаїв.

У якій справі тоді повз нас прогупали добрими чоботами поліцаї, не можу ані сказати, ані уявити.

А от що робили німці на лівому березі – зрозуміло. Вони охороняли той берег, щоб до річки не підкрались партизани й не лупонули по тих рожевих волейболістах.

От такий собі пейзаж, хоч би його варто назвати стафажем. Тобто таким видом пейзажу, де відбувається якась подія за участю людей.

А ось портрети з’явились пізніше, коли я намагався намалювати людей такими, як вони є. Хочу розповісти про портрет, що мені пощастило зробити через багато років після Миргорода. Моя остання студентська практика. Гасаю знаменитими трипільськими пагорбами. Прабатьківщина всього нашого землеробства. Адже ось у цих місцях шість тисяч (!) років тому почали засівати лани пшеницею. А в 1933-му влада забрала всю пшеницю до колоска, до зернини.

Горби, груди й пагорби тут крутими хвилями здіймаються й опадають. Земля трипільська тепла, жива, де заросла травичкою та полином, де засіяна медовою гречкою, де чагарниками закучерявилася на схилах. І я гасав цілими днями з горба на пагорб, з однієї долини в другу.

Отож, я вискочив на високу гору. На її вершку – чепурна хата. Побілена свіжо, призьба підведена рудою глиною. Стріха рівно підрізана.

Біля хати старий дід – борода сива, шовкова, із глибоких зморщок засмаглого обличчя визирають добрі сірі очі.

Я не міг пропустити таку натуру та швидко вмовив старого посидіти, поки я зроблю його портрет.

Відійшли ми трохи від хати. І посеред картопляних кущів я посадовив діда на одну табуретку, а на другій сам примостився.

Як тільки почала на папері вимальовуватися схожість, можна було трохи розслабитися. Ну ми й почали з дідом світську бесіду.

Хто я, звідкіля, для чого малюю? Тихо, благодатно. Тільки чути, як унизу під горбом гупають огірки у відро. То їх визбирує дідова донька, стара зморена жінка.

І раптом, далі там, ще нижче, за вербами наполохано закудкудакали кури й загавкотів песик.

Потім почулись і жіночі голоси. Усе гучніше та гучніше, а далі навіть скажено ревли. Обзивали одна одну брудними лайками, поки, після невеликої паузи, раптом один голос почав аж захлинатись, повторюючи: «Людоїдка, людоїдка, людоїдка, людоїдка!..» Жінка замовкла, певно, щоб хапонути повітря, перевести дух. І тут же, миттю, у відповідь високий і дзвінкий голос: «Шкода, що тебе не ззіли!!!»

Знову заревів перший голос, та все матюками, та все прокльонами. Аж захлинався голос, аж харчав…

– Я не штунда! – Дід хитає срібною бородою. – Але хіба личить отако гнути матюки?

– А чого це вони?

– Та їй курка подзьобала огірки… От вона й завелась… – відповідає дідова дочка.

Вона нечутно піднялася на пагорб із повним відром огірків. Утирає рясний піт із чола.

– Це в мене ще з Німеччини, коли на роботу погнали. Отака слабкість через ангіну. З того часу я горлом і мучаюсь… Візьміть огірочків, гарні вродились. Покуштуйте…

Та я відмовився, бо мінялось освітлення й треба було справді поспішати. Дочка старого пішла до хати. А з долини до нас, на пагорб, досі долітали хрипкі матюки.

– Чого це вона назвала її людоїдкою?

– Бо її батько й мати – людоїди. Я це діло добре знаю, бо я тоді був ісполнітілєм у сільраді. У мене, бач, руку покалічено. Я й у царську війну не служив через руку. І в гражданську війну не взяли… Тих, у кого коні були, тих хапали в їздові. І красні гнали, і денікінці гнали… Та я, бач, Бог милував, у яру переховався. З конем, возом і жінкою… Раз ото пішов подивитися, що там на кутку робиться… І якраз, як я визирнув із тернини, до мого двору під’їхав красноармієць і під стріху – пих! – вогником, а тоді – пих! – вогником під браму. Вогонь, як ласка, побіг по паркану. Я й не зчувся, як по всій вулиці полум’я зафуркотіло. Тоді вони поїхали на другу вулицю палити… Поки знову строївся, ох і важко було… У колгосп, значить, як загнали, то мене ісполнітілєм призначили. Бо в мене рука калічна. А ноги були добрі – швидше всіх дійду, куди треба. Отож мені, бо я був ісполнітілєм, довелось того недоїденого чоловіка поховати… Він був із села Долина. Був одягнений у кирею з відлогою. Із Києва ніс торбинку борошна. Чи виміняв, чи купив, я вже не знаю. Вечір його якраз у Щербанівці застав. Та ще й дощ ішов, коли він до села додибав. Йому б ще трохи пройти, хіба тут далеко? І він би був удома. А він почав проситись до людей переночувати. Його, звісно, ніхто не пустив. Тільки от людоїди й впустили. Вони його в комірчині поклали спати. Уночі чоловік узяв сокиру і вони удвох із жінкою впорали того перехожого. Хоча вони й зішкрябували і зливали кров, та не змогли скрити слідів. Бо з того кров била так, що навіть на стелі в комірчині були бризки крові.

Може, ніхто б і не взнав, якби якогось дня не прийшла з долини його жінка. Почала питати в людей, чи хто не бачив чоловіка в киреї з відлогою. Ніхто не озвався. Тільки одна жінка сказала, що до неї той чоловік просився. А того, що живе вона одна з дітьми, то вона боялася пустити його до хати. І направила до сусідів, бо в них є хазяїн… Тоді долинянська жінка побігла до сільради… І вже гуртом, і уполномочений з ними, пішли й упіймали їх на гарячому. Знайшли й кирею з відлогою, і торбинку від борошна. І поруч дерев’яні ночовки з рубленою печінкою та кришеною цибулею.

Чоловіка й жінку забрала міліція. І більше їх ніхто не бачив і ніхто в селі про них нічого не чув… Ну а їхні діти в селі лишились… Мені голова сільради наказав, бо я ж ісполнітєль, зібрати все й закопати на цвинтарі. Я взяв у них із хати велику хустку, згорнув туди і голову обсмалену, і печінку порубану, зав’язав у вузлик і поніс отуди на цвинтар…

Дід все розповідав спокійно, неквапно, але коли сказав: «Отуди на цвинтар…», – раптом підвівся й показав кривою рукою на далекі пагорби.

Здається, після дідової оповіді ми обоє мовчали. Але коли несли табуретки до хати, дід виголосив:

– Спасибі, що зайшов та поговорив по-людськи. А то цілий день сидиш і немає з ким і погомоніти. Бо тільки троє нас одногодків лишилось. Один геть здитинів і нічого не тямить. А другий – ще краще – став штундою і весь час під гітару руські пісні править. Господи, як то страшно, коли ні з ким побалакати про те життя, що було в молодості…

Як прийшов увечері додому й показав своїй господині малюнок, вона вигукнула:

– О! Дід Клочок. Дуже старий дід…

Коли потім я повернувся до Києва, то зробив з портрета діда Клочка (на свій сором, я так і не взнав його імені та прізвища) один пристойний офорт: «Дід мій, дударику». Не малювати ж мені його з обсмаленою людською головою в покалічених руках. Тоді б мені за такі малюнки голову відірвали!.. Ну а зараз?..

Форшмак із сельодки

Хочу розпочати цю історію якомога точніше. Але в усьому тому є для мене якщо не загадка, то питання, на які я не зможу відповісти. Не зможу дати точної відповіді. А за мамою та бабусею Мінною давно вже земля закрилася, і я не спитаю вже їх: «Де воно все сталося?» Хоча, власне, перше питання: «А це, а те, коли це сталося?» Після довгих (справді!), а часом і дурних розмірковувань можу тільки сказати, що все було пізньої осені сорок третього чи ранньої весни сорок четвертого… Сидів я на залізному ліжку в присмерковій кімнаті з низькою-низькою стелею. На ліжку сидів не тому, що хворів, а тому, що для гулянок на подвір’ї не було взуття, а в тісняві хати заважав би.

Ще до обіду прибігла мама (раніше такого ніколи-ніколи не траплялося) і сказала, щоб бабуся й дівчата все-все приготували. Бо цього разу, без сумнівів, їй передали, ну точно, точнісінько, що в госпіталі об’явились двоє ходячих, які справді, без брехні, бачили нашого «папу Грішу». І сьогодні ввечері вони до нас прийдуть у гості і все-все розкажуть… І на додаток мама розкрила старий подряпаний портфелик і витягла з нього паперовий згорток із розплилими жовтими плямами. Поклала згорток на край столу і сказала, щоб бабуся Мінна зробила «форшмак із сельодки». Та й мерщій побігла на роботу. (Якби я міг пригадати, яка в мами тоді була робота, то відповів би: «А де все це воно відбувалося?»)

Дівчата кинулися до згортка, тільки за мамою хряснули двері. Ті дівчата, які для мене були дорослими тітками, жили в тому самому будинку, що й ми, точніше – квартирували. Але завжди тиха й неспішна бабуся вихопила в них просто з рук заплямований папір і почала його розгортати, по одному жмаканому листочку відкладаючи набік. В останньому, найбруднішому, сховався справжній оселедець. Темна, сіро-синя спинка, сріблясто-сірі боки, біле черевце з вохристо-золотистими смужками присохлих плавців. Голова з лискучими перламутровими зябрами й запалими очима під рудуватою плівкою. І дух від оселедця йшов густий та сильний. І хоч я оце і бачив оселедця, і чув його пахощі вперше, мені аж закрутило в шлунку й почала напливати слина – так ураз закортіло скуштувати дивний наїдок. Та бабуся знов загорнула оселедця в масні листочки й поклала посеред столу. Що бабуся сказала дівчатам, не пам’ятаю. Тільки вони одразу вшилися з кімнати. Бабуся налила води з цебра, що стояло між дверима й плитою, у чавунний казанок. Поставила на конфорку. Запхала в плиту цурпалки. Певно, що в плиті під золою ще були жаринки, бо скоро крізь тоненькі щілини між казанком і чавунними кільцями конфорки пробилися тонюсінькі-претонюсінькі цівки блакитного диму. Та одразу ж і розвіялись. Бабуся вкинула до казанка дві великі морквини. Поки бабуся Мінна мила картоплю в різанці й закладала її в казанок та підкладала полінця до печі, у сінях раз по раз тупотіли, хряскали дверима, скрикували й хихотіли дівки.

Як забулькало й почало бризкати з-під щербатої кришки, бабуся ще раз пошаруділа кочергою в топці, обережно поставила кочергу на місце та й пішла з кімнати… Повернулась не скоро, бо й вогонь у пічці почав затухати, і вода під кришкою ледь-ледь булькотіла. Та зате вся кімната аж під низьку стелю виповнилася запахом вареної картоплі. А от чи ще й морквою пахло, не пам’ятаю. Але що були дві здоровенні морквини, пам’ятаю добре. Коли вони охололи, то пішли і на вінегрет, і на «форшмак із сельодки». Насамперед бабуся обережно поклала на стіл чавунну м’ясорубку. Схилилась до плити й заклала в топку все, що ще лишилося перед дверцятами.

Темну, просто чорну, чавунну м’ясорубку бабуся розкрутила й по частинах розклала на чисті дошки старезного столу. Чорний чотириконечний ніж, блискуче кружальце з чорними дірочками, світлий, як срібло, блискучий гвинт, криву ручку з дерев’яним засмальцьованим держаком, саму трубу з ногою для кріплення та гвинтик бантиком, яким кріпилась ручка до гвинта.

До «нашої» кімнати-кухні зазирали не тільки шебутні дівчата, а й старі хазяйки. Наче їх було три, а може, дві?

І під той гуркіт дверей, тупотіння та хихотіння бабуся Мінна взяла обсохлі, і тому тепер тьмяні, картоплини й сточеним посередині ножем із золінгенівської криці здерла тонкі сірі лушпайки. Поскладала гладенькі голі жовтуваті картоплини в глибоку глиняну миску. Руду полив’яну миску миргородської роботи з якимись білими квітками на боках. Після картоплі настала черга цибулі. Без золотавої лискучої луски одні цибулини виявилися білі, а інші – фіолетові. Сльози рясно котилися з бабусиних очей від їдкої цибулі. Бабуся, не випускаючи ножа, кулаком витерла сльози. І я боявся, мені аж у животі стискалось, щоб вона не порізала собі очі… Поки бабуся краяла на кубики картоплю, учорашні холодні буряки, моркву й цибулю, вона кілька разів просила дівчат, і зрештою ті притягли в глибокій мисці аж два солоних огірки. Здоровенні, поморщені. В одного огірка з роздертого оливково-сірого боку повилазили великі білі насінини.

А тим часом у казанку кипіла квасоля. І вже не бабуся, а хтось із дівчат підкладав цурпалки в плиту. А бабуся Мінна взялася тоді до головного. Вона приснула зі жмені водою на червону, шерехувату на дотик і дзвінку на удар цеглину та заходилась гострити й так уже заточений до краю ніж. І золінгенівська криця аж дзвеніла сріблом, ударяючись об добре випалену цеглу. Я й досі не вмію правильно чистити оселедця. Їсти його люблю, якщо смачний, а от поки його приготуєш, то перемажеш і руки, і ніж, і блюдця, що потім маєш клопіт із миттям, поки запаху позбудешся.

А от бабуся Мінна з оселедцем упоралася без особливого клопоту. Кишки загорнула в папірець, молоки – на таріль, голову й хвіст – на таріль, шкіру до кишок у папірець, туди ж і хребець. Запашну м’якоть запхала разом із різаною картоплею в жерло м’ясорубки. Крутонула кілька разів ручкою – і з дірочок у коліщаті поповзла сіра картопляно-оселедцева суміш. Ще й моркви бабуся додала. Тільки не знаю: для кольору чи для смаку? Одна зі старих хазяйок принесла довгасту тацю. Фаянсову з блакитними квіточками. На ній бабуся й виклала свій «форшмак із сельодки». Зробила таку довгасту «рибу», разів зо два довшу за справжнього оселедця й рази в три ширшу. І до цієї «риби» приклала справжню голову оселедця та його хвіст. «Для краси» ложкою повидавлювала смужки, нібито «велика луска». Ось такий собі дизайн. Тацю із «форшмаком» поставили на стіл у другій, хазяйській кімнаті. І там він стояв до самого приходу поранених бійців із госпіталю.

Мене поклали спати на тому самому ліжку, на якому я просидів цілий день. А щоб дитині не було страшно, одну стулку дверей не причинили до кінця. Бо з нашої кухні в хазяйську кімнату були двері із двох стулок. І їх досі не відчиняли. А заходили хазяйки до «нашої» кімнати через сінешні двері.

Де стояла, власне, на чому стояла гасова лампа, я не бачив. Але вона добре освітлювала тих, хто сидів за столом. А їх напхалося до столу багато-пребагато. Найкраще я бачив того білявого пораненого. Волосся в нього відросло більше, ніж у тих, хто стояв біля госпіталю та міняли шматочки мила на махорку й хліб. Госпіталь на підгірку огороджено парканом. Високим і нефарбованим. Поранені порозхитували місцями дошки й повилазили назовні. Уже холодно, а вони стоять з непокритими стриженими головами. Обличчя сіро-жовтуваті. На хворих халати злиняло-сині чи сіро-руді. В одного чи двох на головах брудні бинти. Більше забинтованих рук чи ніг. Деякі поранені, особливо бліді, просто з паперовими обличчями, сиділи навпочіпки під парканом. Певно, їм було несила стояти, навіть прихилившись до паркана.

…Той білявий гість роздивлявся фотографії, які йому показувала мама. Мама все говорила, говорила, показувала щось пальцем на фотографії. Білявий теж щось казав час від часу. Але не більше двох-трьох слів. І мама зразу по тому знову починала говорити й говорити… Другого гостя я якось не запам’ятав. Він здався мені якимось темним силуетом. Після того, як дівчата випили по кілька «стопочок» вишневої наливки, почався базар. Дівчата – а їх звідкілясь назбігалася ціла турма – усі щось торохкотіли, щебетали, намагалися співати чи то «Катюшу», чи ще щось – начебто «Сіній платочєк». А може, і ні? Завели патефон. І полилася пісня, яку я пам’ятаю довше за всі інші пісні. Крізь шерхіт та шипіння голки глибокий і проникливий жіночий голос виводив: «Вдоль по уліце мєтєліца мєтьот…» Гості вилізли з-за тісного столу, на якому лишився тільки порожній посуд, а головне – велика фаянсова таця з головою оселедця в одному кінці і хвостом у другому кінці. Зараз мені дуже важко уявити, як дівчата, розбившись на пари, танцювали під той патефонний вокал, та ще й у тій, просто тюремній, тісняві.

Поранені з госпіталю ходили між ними й не танцювали. А щось говорили дівчатам. Під тупотіння дівчачих підборів і проникливий голос співачки «Вдоль по уліце мєтєліца мєтьот…» я й заснув.

Наступного дня бабуся з самого ранку прибирала стіл і мила посуд. Уночі це робити вона не могла – гас треба було берегти, а ми вже й так напозичалися. Потім бабуся готувала обід і розносила сусідам та знайомим виделки, ложки, тарілки. Віднесла й м’ясорубку.

Прийшла з роботи мама й сказала, що мають прийти ті бійці з госпіталю та принести точну адресу того пересильного госпіталю, де лежить наш «папа Гріша». Але ані того вечора, ані наступного бійці не прийшли.

Мама розхвилювалась і бігала спитати в тієї жінки, яка їй сказала перша про цих двох і що саме вони бачили нашого «папу Грішу» в госпіталі пораненим. Та сказала, що вона теж їх більше не бачила. Мабуть, їх раптово перевели до іншого госпіталю.

Тоді мама пішла до госпіталю. Але там їй сказали, що таких узагалі ніколи не було.

Зовсім зневірена мама повернулась додому й чомусь полізла до валізи. Там хтось покопирсася і, найголовніше, зник малесенький дамський годинничок на позолоченому алюмінієвому браслеті.

У хаті запала тиша. Потім мама відкликала бабусю Мінну в куток і щось їй тихо-тихо говорила. Мабуть, не стільки, щоб я не чув, скільки, щоб хазяйки наші не почули…

Пішла мама наступного дня до міліції. А її звідтіля завернули до НКВД. Там мамі почали погрожувати тим, що мало того, що вона в окупації була, так ще й дезертирів у себе ховала! Мама виправдовувалася, що вона ж не знала, що вони дезертири. Потім енкаведист учепився в той нещасний годинничок із позолоченим браслетом. Усе допитувався, хто з німців їй того годинничка подарував?!

Ще маму кілька разів викликали «на допрос», як казала бабуся Мінна. І щоразу маму знову й знов примушували пояснювати: «А звідки той годинник? І чи цей годинник німецький?»

На превелике щастя, тих дезертирів упіймали. І, найбільше щастя, той годинничок вони ще не пропили. Мама впізнала свій годинничок. Енкаведист, який допитував маму, був дуже розлючений тим, що годинничок не німецький. І його просто довело до сказу, що на циферблаті був напис «Riga» та ще й рік 1926. Це був дарунок мамі від діда Якова.

Годинничок я добре пам’ятаю. Тільки не пам’ятаю, коли я його запам’ятав. Чи до крадіжки дезертирами, а чи, може, коли його все ж повернули мамі? І чи вона мені його показувала після того, як принесла після останніх відвідин НКВД?

А звістка від тата надійшла значно пізніше. Щоправда, не знаю, чи спочатку тато довідався, що дід Никін і баба Мокрина повернулися до своєї садиби, а тоді вже списався з нами, чи навпаки: спершу тато знайшов нас.

І до всього, на закінчення: тато пройшов війну й не був поранений.

Дебют

Отже, я розповів про три жанри – натюрморт, пейзаж і портрети.

А тепер почну оповідь про четвертий жанр – голе тіло. Звісно ж, жіноче.

У книжках я бачив оголених «тьоть» ще до того, як узяв олівець і став псувати папір. І більше – ще до того, як навчився читати. Коли почалася війна, то ми, тобто мама, бабуся Мінна і я, поневірялися з одного кутка до іншого. І мама й бабуся тягали за собою батькові книжки – «Калевалу» з ілюстраціями знаменитих філоновців, «Слово о полку Ігоревім», «Пісню про Гайявату», «Офорти Рембрандта», чотирі важких томи «Мастера искусства об искусстве». У тих книгах були голі тіла, різних авторів. А що оголені «тьоті» чергувалися з пейзажами, портретами й натюрмортами, то «голизна» вкарбувалась у мою дитячу голову, як річ природна й обов’язкова для всякого художника. Не знаю чому, але, на мій дитячий смак, найбільше подобався офорт Рембрандта «Оголена зі стрілою».

Тобто дещо я пояснив. А тепер поволі перейдімо до мого дебюту. Добре, що матінка привчала підписувати всі роботи та ставити дату. Тому і про час, і про місце почну оповідь.

1954 року я закінчив сім класів і того чудового сонячного літа відбув у мандри. Зупинився я в одному дивному, просто казковому містечку. Воно на річці Стрипа, лівій притоці Дністра.

Містечко стародавнє. Тут тобі і руїни величного замку на горі, і барокова ратуша XVIII століття з шаленими, експресивними скульптурами Пінзеля, католицький старовинний костьол і барокова юдейська божниця, старовинні муровані церкви.

Містечко на різних рівнях, тераса над терасою. Піднімаєшся з однієї вулиці на іншу – і вже дахи будників, які кілька хвилин височіли над твоєю головою, тепер у тебе під ногами. Але найбільше мене захоплювали дві речі в цьому місці – водяні млини та риболовля. На кутку, який звався Нагірянкою, уздовж потічка стояло кілька млинів. А потічок весело струменів по схилах до Стрипи. Колеса млинів тих піднімались вище від їхніх дахів. З лотоків на плитниці величезних колес падали пасма склистої води. Колеса бризкали густими роями крапель на оброслі зеленими водоростями камені, на соковиту траву, на поцятковані смарагдовим мохом почорнілі дошки даху. У найбільшому млині – найдірявіше колесо. Тугий струмінь води з лотоків пролітав через порожнечу в колесі і дзвінко падав у русло ручая. Цей млин, кособокий, латаний дошками й диктом, підпертий колодами, двигтів і рипів в одне дихання зі своїм здоровенним колесом і бадьоро гуркотів жорнами.

Я не одну годину прів за малюнком млина. Та й не один день. Але мої старанність і терпіння були винагороджені довгих п’ятдесят сім років потому. З дуже невеличкими змінами я переніс цей малюнок у проект поштової марки. Марка вийшла вдалою й полетіла по всіх світах. Можу похвалитися без всяких обмовок, бо не знаю іншого художника, який би зробив щось подібне.

А в останній сеанс я засидівся коло того млина й схаменувся тільки тоді, коли повністю змінилось освітлення. Швиденько зібрав своє причандалля й пострибав униз до міста.

Пролетів повз бондарну майстерню, що майже нависла над самим водоспадом. Шумування води, плюскіт, гуркіт об каміння відбивався луною межи стінами будинків. На дверях майстерні вже висів замок.

І я пострибав далі вниз.

Праворуч, по схилу вулиці одна за одною ховались коробки одноповерхових будинків. Які сірі, цементні, які червоно-руді, цегляні з одбитим тиньком. Без віконних і дверних рам, без дахів.

Наступного дня малював у тій бондарні над водоспадом. І спитав у довговидого бондаря, лемка-переселенця, про порожні коробки будинків.

– То все війна.

– Яка війна? Немає ніяких воронок, слідів від куль і осколків. І ніяких слідів пожежі, тут нічого не горіло.

– Отож бо й воно. Сам не бачив. Бо нас сюди силою пригнали з Бескидів. А місцеві казали, що німець ураз зайняв і всіх жидів поклав отамо на горі. На їхньому цвинтарі. Усіх.

Я тоді не пішов подивитись на той цвинтар. Зробив це лише тринадцять років потому. А тоді, помалювавши вправних переселенців-бондарів, поспішив униз до Стрипи. Проминув церкву-фортецю святого Миколая, пролетів повз високі обідрані мури юдейської божниці. Спустився до Ратуші. А потім одразу на міст, бо мешкав я на лівому березі Стрипи.

На кронштейні дерев’яного мосту, за перилами, примостився рибалка. Не хлопець, а дядечко. Вудка в нього знаменита. Довжелезна. Спочатку сосновий держак метра на півтора. Потім ясенева частина метри на два. Далі береза, а насамкінець довга і пружна ліщина. Ніяких поплавців і грузил. Волосінь, на кінці – гачок, а на ньому червона ягода-мореля.

Тільки я спинився, як рибалка смикнув вудлисько трохи навкіс і просто вирвав із пінистого потоку верткого сріблястого головня, а по-місцевому – «кленя».

З цього боку перил до рибалки перехилився чоловік.

Краєм вуха чую, як перехожий говорить:

– Завтра підуть нижче запори. Риба там є.

– Коли збираються?

– Як завжди, до дев’ятої… – відказує перехожий і йде далі.

А рибалка з довжелезним вудлиськом лишається на кронштейні, мов кіт на паркані.

Коли вже переходжу міст, озираюсь і бачу, як знову з пінистих струменів рибалка висмикує ще одного головня. Краєм ока бачу, що на каменях біля скотобойні стоять хлопчаки з вудками. І тягають із плеса якихось дрібних рибок. Зі скотобойні в Стрибу стікає з різницької жижа. Ось тому тут і повно рибок-виплодків.

Якесь дивне сусідство з бойнею – міська міліція. За сірими сталевими воротами з червоними зірками на стулках.

Люди казали, що зразу по війні на подвір’я привозили з лісу побитих хлопців. А потім зганяли людей для опізнання… Ну ніхто, звичайно ж, не признав серед постріляних ні знайомих, ні родичів…

Устав я тоді ранесенько. І це мені тоді аж ніяк не муляло. Перехопив щось і побіг малювати.

Того ранку так хитренько прилаштувався просто на стежці, що вела до місточка. А над містечком нависала стара кручена верба. Знав, що з цього, лівого, берега йтимуть хлопці-рибалки саме по цій стежці на правий берег, бо отаман і більшість рибалок збираються на правому березі.

Хлопці з лівого берега йтимуть до гурту і, як завжди, запросять і мене до себе. Я вже кілька разів з ними ходив «лапати» рибу. Тобто ловити рибу голіруч у шуворах під берегом, під камінням на швидкій воді й на мілині у водяній траві.

Як ходив із ними вперше, то тільки й витяг здоровенного крапчастого пічкура з водоростів. А хлопці за ті пару годин встигли набрати риби по важенному кукану.

Але азарт від того одного пічкура розпалився. І я вже не пропускав жодного «лапання» риби. Почав приносити (ну, звичайно, не так, як місцеві хлопці), що вистачало і на обід, і на вечерю підсмажити. Та ще з картопелькою відварною та хрумкими огірочками.

Сів я за малюнок десь о сьомій. І до дев’ятої встиг викінчити і покручений дуплистий стовбур верби, і початок місточка над швидкими струменями… Минулої зими перебирав старі малюнки, то десь він і мигнув.

А тоді я поспішав з усіх сил, щоб закінчити малюнок, бо й освітлення вранці швидко змінюється. Та й рибалки ось-ось мають з’явитися.

Справді, на тому боці по крутих стежках починають спускатись люди. У долину, на дорогу, що веде до заготскоту. Якраз навпроти містка й верби, де я сидів, великий загін для худоби. Чи годують, чи напувають корів, перш ніж гнати на бойню, не знаю. Не бачив. Але, як реве худоба, завжди чув.

Правобережні рибалки всі з сакулями. Цікава така снасть – два перехрещені луки зі гнучкого дерева, міцно зв’язані на перехресті. А з трьох боків затягнуті суткою. З четвертого боку відкритий отвір. Унизу до всіх чотирьох кінців каркасу припасований капшук із сітки. Сітки рибалки несуть за спиною. І розпорки-луки з натягнутою сіткою, освітлені сонцем, надають людям вигляду крилатих мурашок, що сповзають стрімким зеленим схилом до води. По зеленому яскравому схилу від рибалок лягають довгі блакитні тіні. Аж ось чую за спиною на стежці гомін. Це наша, лівобережна, команда поспішає до містка. Озираюсь.

Першим іде височенький та чорний, як циган із кузні, Збишко. Він хлопець із трьох чи чотирьох польських родин, що не схотіли виїхати до Польщі. Збишко кличе мене до гурту. Радо приєднуюся.

Перебігаємо по хиткому місточку на правий берег. Наша команда – самі хлопці. І всі без сіток.

Наздоганяємо рибалок із сакулями. А там всякого віку люди – від двох хлопчаків-школяриків до поважних дяьдків. І жіноцтва між ними є трохи – дівчата й тітки.

Ідемо кілька кілометрів униз за течією. Ми, хто без сакуль, завершуємо ходу. Найближчий із тих, хто із сакулями, – міліціонер. Сині галіфе, рожева майка, попечені сонцем плечі. Щось гомонить сусідові, як у нього стріляли трасуючими кулями. Але він наздогнав нападника. І той виявився лемко-переселенець, який на його полі підривав молоду картоплю, бо голодував. Я так зрозумів, що той міліціонер нібито тільки забрав у лемка німецький карабін і набої з трасуючими кулями…

Ідемо ключем вузькою стежкою попід самісіньким крутим схилом каньйону. Річка весь час петляє. Ось робить ще один вихил, і тут відкривається невеличка долина, з купками верболозу та кількома молодими вільхами.

Зупиняємось. Починається гамір, метушня. Чоловіки докурюють цигарки. Старші скидають лише сорочки та підкачують холоші штанів. Хлопці роздягаються до майок і трусів.

Дівчата й тітки йдуть перевдягатись за кущі. Ті рідкі пагони верболозу, за які вони сховались, нічого не прикривають. Але то межа, за яку чоловіцтву зась. Проте дивитись мені ніхто не забороняє. І добре бачу білі й рожеві тіла із великими обвислими грудьми й тугі невеличкі перса дівчат. Зрозуміло, що малювати їх не можу. Але роздивився добре. Однак усе ж довго милуватись не можу – це впаде в очі. Між поважними рибалками сновигають хлопчаки-носії. Вони йтимуть берегом і тягтимуть одяг ловців.

За командою отамана ловці заходять у воду й стають упоперек течії підковою.

Посередині отаман. Невисокий кремезний дядько. Обличчя червоне, засмагле, важке підборіддя, щоки різані глибокими зморшками, світлі сірі очі примружені й навколо павутиння тонких зморшок. Поряд син отамана. Потім найстарші за віком. А далі – хто як зміг, так і став.

Лишаюсь на березі з хлопчаками-носіями. Витягаю альбом і починаю малювати. До мене найближче двоє хлопчаків просто під берегом. От їх я й намагаюсь схопити в русі. Як вони бредуть проти течії, як піднімають і ставлять свої сітки.

Справа чомусь не йде, хоча ранок біля містка почався добре.

Та не здаюсь і все повторюю й повторюю свої спроби. Міняю аркуші. І щось таки починає з’являтись. Не дуже правильні за анатомією, але справді виразні постави хлопчаків із сітками… На жаль, десь при переїздах, більшість тих неправильних, але дуже живих малюнків, загубились.

– У воду! – вигукує отаман.

І сітки занурюються в тугі струмені води. Вода напинає сітки й дерев’яні розпірки дрібно тремтять.

У жовтаву воду падають навкісно тіні від людських тулубів і сіток.

– Виймай! – дає команду отаман.

Блищать на сонці веселкою мокрі сітки. Виблискують, мов срібні зливки, тріпотливі рибинки. Вправними рухами рибалки пхають улов за спину в фанерну круглу коробку. Риба дзвінко стукотить у коробках. Наче справжній барабанний бій.

Рибалки проходять угору кроків сорок і знову занурюють у воду сітки.

І знову підносять вгору сітки й кожен виймає з них улов. Ураз капловухий хлопчисько зривається криком: «Щука! Щука!» Хапає сітку обома руками, схиляється до неї, припадає до розпорок грудьми. Велика щука, що невідомо як ускочила до хлопчакової сітки, згинається кільцем, пружиною розпрямляється й скажено тріпочеться у вузькій сітці. Тріскають вічка! Хлопчисько репетує, аж заходиться й ось-ось полишить сітку з такою неймовірною здобиччю.

Дебела дівчина, яка поруч нього бреде в потоці, передає свою сітку сусідові й кидається на допомогу малому. Вона вихоплює сітку зі щукою й вискакує на берег. Легко і вправно вивертає сітку.

Велика слизька щука, уся в жовтих цятках по темному тілу, вигинається, підскакує, б’ється об землю.

Дівчина каменем гамселить щуку по голові та ледве впихає у хлопчикову коробку.

Хлопчисько повертається на місце. Дівчина забирає свою сітку в сусіда.

Ловці повільно рухаються вгору.

Береги розширилися пласким зеленим подом. І буйна трава геть уся засипана білим цвітом ромашок. Понад самісінькою водою густотрав’ям бредуть хлопчаки-носії. Поки що їм рідко доводиться підхоплювати рибу, яку викидають на берег рибалки без сіток.

Згинаються й розгинаються лискучі засмаглі спини хлопців. Раз у раз крізь плюскіт і шум води пробивається голос отамана.

Вода вибиває з-під ніг каміння, зрошує бризками, сонячні спалахи засліплюють очі.

Через річку ланцюгом поставали люди. Вони розгинаються й нахиляються, а в їхніх руках мокрими мереживними дзвонами виблискують сітки.

До запори рибалки йшли проти течії години зо дві. І річка крутила то ліворуч, то праворуч. Дно було то кам’янисте, то мулисте. І вода то шумувала, то розтікалась маслянистим плесом. А праворуч і ліворуч здіймались кручі з кучерявими деревами.

Настає найрішучіший момент – дійшли до запори.

Лютує вода в камінні, піниться. Бризкає на випечені сонцем пласкі брили.

Підкова розпадається на окремі шматки – кожен рибалка шукає своє місце. Течія зносить їх, збиває з ніг, вивертає їхні тіла й піднімає сітки, вириває сітки своїм шаленим бігом.

Серед пінистих струменів у водяному пилу руки здіймають сітки-сакулі, мов блискучі скляні мережива, і в них тріпочуть рибини.

Хлопці без сіток схиляються й обмацують каміння. І недарма – у їхніх руках опиняються то марени, то краснопірки, а то й невеликі щучки.

Тут я не витримую. Лишаю альбом і своє шмаття на траві й спускаюсь у воду. Скрізь метушаться рибалки. І я щосили бреду крізь бурхливі струмені до великого плаского каменя біля протилежного берега. Там ще нікого немає.

Азарт захоплює й носіїв. Кидають усе на траву, із вищанням і галасом біжать у воду. Течія їх зносить, як легеньких каченят, але дітлахи вперто чіпляються за каміння, пхають руки в дірки під водою.

Звичайно, де їм до старших рибалок – риба тікає в них між пальців. Але риби тут стільки, що хоч три-чотири штучки, а кожен витяг і, прокусивши голову, запхав, закрутив у труси під гумку.

Зрештою, отаман кричить і всі поволі вилазять на берег. Ніхто навіть не думає сперечатися з отаманом і доводити йому, що зараз найбільше риби йде в сітки. Отаман знає, що робить, – він господар і дбає, щоб і наступного разу була добра здобич.

На розкішному зеленому лузі галас, сміх, гучні розмови. Розкладають улов. Хто в складчині, той ділиться. Хто без коробок, той силяє на кукан. Носії одержують свою плату за допомогу. Я з-під пласкої кам’яної брили витяг десь сім чи вісім добрих червінок. Так що мій улов – начерки рибалочок і рибалок із сітками та трохи риби. Отож, риби в мене не більше, ніж плата в хлопчаків-носіїв. Вирізаю тонкий вербовий прут і настромлюю на нього своїх сріблястих червінок із вогненно-червоними плавцями.

На лужку при запорі рибалки спинились капітально. Сидять, полуднують. У кого хліб зі скибочкою сала, у кого окраєць із огірком і цибулею. Але всі щось жують.

У кого сітки попсувались, ті, не чекаючи доки дістануться додому, лагодять їх тут. Отаман мовчки викладає свою здобич. Відбирає дві марени, завтовшки з руку. Вони блискучо-золотисті й круглі, мов невеличкі снаряди. Віддає синові, у якого сьогодні не дуже з уловом.

А білявий хлопчисько схопив щуку й бігає з нею, лякаючи малих, таких, як і сам, хлопчаків. Потім перекривлює кульгаву бабу Параску й п’яного коняра-лемка. І до всього не забуває раз по раз підсмикнути здоровенні чорні труси. Під високими кущами троє чи четверо парубчаків повністю роздяглися й повісили на кущі мокрі труси.

О! Це треба намалювати, тим паче що хлопці не хиряві, а в добрій формі.

І я малюю пелехатого Мілька. Він сидить у позі Адама з фрески Мікеланджело. Хтось зі старших побачив і сміється. Міліціонер уже вдяг свої сині галіфе, курить «Біломор» і скоса зазирає на мій малюнок. Кидає Мількові:

– Ну ти, батяре, справді схожий.

Хтось із молодиків, примруживши око, пропонує:

– Тепер Янку змалюй, – і показує мені на дебелу дівчину. Вона на голе тіло вдягла благеньку ситцеву суконку й розвішує на кущах чорні величезні труси та бюстгалтер із сірого цупкого полотна.

– Вона в аркуш не влізе, – резюмує міліціонер.

На що хтось таки з молодиків додає:

– Та й далеченько – усього наш маляр не розгледить. От нехай він іде до зеленбуду. Там і Янка, і все бабство після роботи голяка бовтаються.

– А ти що – підглядав? – питає міліціонер.

– Для чого підглядати – там із цього берега добре все видно. Дивись – не хочу.

– Ну, ну, – поблажливо похитує міліціонер головою.

А я собі зразу зауважую: «О! Так той зеленбуд в кінці вулиці, на якій я живу. Там ще вбога хатина лемка-коняра. Ну й якісь будівлі, де дівчата із зеленбуду після роботи складають реманент.

Хлопці просять у мене малюнок. Хочуть показати жіноцтву.

Та міліціонер спиняє.

– Не треба. Баби таке вигадають і розплещуть скрізь. Не треба…

На тому моє малювання оголеної чоловічої натури в польових умовах закінчується. (Прошу не плутати мої польові етюди з «дослідженнями» однієї противсюшки.) Але те, що було згадано про купелю біля зеленбуду, я добре собі запам’ятав…

Наступного дня, саме ополудні, пішов туди й добре роздивився. Просто дивне місце. Річка тут перестає стрибати по каменях і спокійно розливається плесом. Зразу до води не підступитись – густі лози й ціла череда темно-зелених вільх. У клінці заростей величезна старезна вільха. Чорностовбурна вільха. А листя в неї темно-зелене, майже чорне.

Далеко сісти – нічого до пуття не роздивишся. Однак вирішую сісти подалі. І не перед кінцем робочого дня, а десь трохи загодя, пообіді.

І справді місце для купелі чудове. Праворуч нависає над склистим плесом, наче масної води смарагдово-чорне віття вільхи. Ліворуч – високі вербові кущі. А посередині купеля з вузесенькою смужкою піску. Це єдине місце на березі, де є пісок. Тільки тут.

Тихий плин води відбиває високий берег, перегнутий догори дриґом. По тому, правому, берегу понад самісінькою водою йдуть якісь сільські жінки з кошиками і за спиною, і спереду.

Далі вузька смужка зеленого лужка. По ньому розбрелися руді, плямисті й чорні корови. Угорі над лугом ідуть вервечкою корови схилом крутої гори. Усі руді. За коровами дріботять кози. І забігають угору по схилу на кам’янисті урвища. Смакують там якусь їм одним відому травичку. Пастух лається, хльоскає вандою й кидає в них камінцями.

А по небу пливуть сліпучо-білі, пухнасті хмари, від них по кучерявому схилу гори по яскравому лугові, по жовтавій склистій воді перебігають розпливчасті блакитні тіні. Працювати не хочеться.

Хочеться розлягтися голічерева й дивитись з-під мого солом’яного бриля на непорушну баню блакитного неба і як нею прокочуються сліпучо-перлинні хмари та зникають за крутою зеленою стіною схилу.

Але треба ставати до роботи, щоб перші, хто прийдуть до купелі, бачили малюнок у роботі. Першою з’являється дівчина з сапою по плечі. Її обличчя мені видається знайомим. Але я не пригадую, щоб я з нею розмовляв.

Спиняється біля мене й зазирає в альбом.

І нараз питає:

– То ти справді голого Мілька малював?

– То й що?

– А нічого. Просто хлопці дуже сміялись.

– А що Мілько?

– Мількові хоч би що… То такий хлопак, хоч і молодий…

– А ти що – стара?

– А вже старша за Мілька… Про таких, як Мілько, кажуть, що в нього курка пацьо мала… Ну, добре, я пішла… Тільки дивись, мене, як Мілька, не малюй…

– А ти що – голяка будеш купатись?

– Спитав! Що я буду в трусах намилюватись? Дивись, мене не малюй… – І посварила мене пальцем і якось дивно подивилась, ніби підманювала поглядом. Та й пішла до купелі. Поклала сапу на траву й той вузлик, що був почеплений на неї. Почала стягувати зіпрану злинялу блакитну суконку.

Саме тоді я відвернувся й заходився в повну силу набирати стовбур вільхи.

За якийсь час обернувся до купелі. Знайома-незнайома дівчина вже зайшла у воду. Якраз так, що вода закрила лоно. Стояла боком до мене, намилювала черево. Швиденько витяг із капшука аркуш паперу. На ньому раніше почав малювати лемка з бондарні. Склав аркуш навпіл і на чистому боці заходився шкрябати свій перший малюнок жіночої оголеної натури. Малював поквапливо, по кілька разів перетирав гумкою невірні штрихи. Хоча це ніяк не покращувало зображення.

Поки гибів над цим аркушиком і намагався олівчиком передати захват від її пружних рожевих цицьок, вона кілька разів поглядала в мій бік. Проте нічого не крикнула й знову пальцем не сварила. Хоча добре бачила: я її малюю!

Отак все розпочалось 7 серпня 1954 року. А далі – пішло-поїхало. Хоча спочатку діло йшло та їхало не завжди вдало…

До тієї купелі я ще кілька разів приходив. Щось там помалював, але з часом і за переїздами воно загубилось.

«Цитадель»

1955 рік – рік порожній. Жодного малюнку оголеної натури. Та ще й до всього під час літніх мандрів мене прихопило з животом. Так міцно, що потрапив до «Цитаделі». Був у Лаврі такий закапелок, де приміщувалась інфекційна лікарня. З лівого боку верхня Лавра з музеями та училищами й усілякими опудалами та кістяками в Трапезній церкві. Там влаштували антирелігійний музей. З другого боку, праворуч, і внизу – монастир. До його закриття Микитою Кукурудзником лишалось цілих п’ять років. І тоді ще не забетонували (за партійною вказівкою) джерело святого Антонія. Ну, як джерело «мракобєсія» і «нєжєлательного паломнічества». Тому Лаврська Велика дзвіниця не репалась і не хилилась. Бо під неї не затікали підземні токи води, що були перепинені цементом у джерелі святого Антонія.

До «Цитаделі», власне, до інфекційної лікарні потрапляли, проминувши головний вхід, ідучи вздовж муру. А потім зразу ліворуч униз по чи то вулиці, чи то провулку, вимощеному диким камінням. Добре, що тоді дівки та молодиці не ходили на таких шпильках, як зараз.

Паскудство почалось із першого дня. Як потрапив до лікарні, то й різачка і кров припинились. Можна було вважати, що жодної дезинтерії в мене не було.

А потрапив у халепу – сиди тихо.

Розповідати про всі ті уколи, мазки та зазирання у ваші нутрощі за допомогою всяких там «перископів» і «дзеркал», певно, не варто. Неприємно, принизливо й болюче.

Але палата була ексклюзивна, як тепер, де треба і не треба, кажуть.

Дуже-дуже високо, якраз над головою, заґратоване велике вікно. Тьмяне скло, заросле якоюсь патиною. За ним частина побіленої цегляної стіни. Тільки крейда теж, як і скло, покрита пилом. Тому стіна не біла, а сіра стала від часу. Брехати не хочеться, але весь час мені ввижається, що й «колючка» поверх стіни…

Палата з височенною стелею. І в ній чи то дванадцять, чи то чотирнадцять чоловік.

Праворуч і по діагоналі від мене лежить великий окостуватий дядечко. Він зводиться дуже рідко, і лише тоді видно, який він високий та худий. Тут усі про всіх все знають. Кажуть, що він військовий і в нього тропічна дезинтерія. Не відаю, чи ми допомагали в ті роки комусь у якомусь тропічному закапелку глобуса. Найдалі від мене лежали двоє. У них, крім срачки, був ще туберкульоз. Певно, що в закритій формі. Хоча…

І ліворуч від мене найколоритніша персона – Рижиков. Круглолиций, рожевощокий брюнет із пречорними веселими, а може, і насмішкуватими очима.

Також впадав у око, у контрасті до нього, вогненно-рудий дядечко. Я його портрет потім напишу аквареллю.

Після різних аналізів, уколів, ковтання ліків і сніданку всі вилазять назовні, під сонечко. Дворик-патіо, з чотирьох боків корпуси. У центрі кілька деревин і під ними лавочки. У карти не грали, у доміно теж. Суворо заборонено. Хоча сьогодні я собі не уявляю, як можна було покарати за гру в карти. На вулицю не виженуть, карцеру немає. А якби хто втік до виписки, повернули б назад із міліцією та дебелими санітарами.

Тому дозвілля досить одноманітне – травлять усілякі історії про війну та про аварії. Але якщо прислухатись, то вони таки цікаві виходять.

Час від часу оповідачі перериваються, коли проходить молода санітарка. Виходить вона з лівого кутка цього патіо і йде по діагоналі в правий дальній кут.

Таких соковитих молодиць зараз навалом, а тоді вони вирізнялись. Цицьки, наливні, стирчать ледь не до підборіддя, округлі тугі сідниці ходуном ходять. Проте й живіт добряче вимальовувався на якомусь там місяці. А носить вона по тій діагоналі харчі для мавп. Там у правому кутку лабораторія з ними.

Над мавпами якісь досліди роблять. Може, і над нами теж, але нам про це не кажуть.

І от, попри явну вагітність цієї чи то рубенсовської, чи то майолієвської феміни, розв’язуються язики. І починається смакування її «скарбів».

Рижиков, як не дивно, менше за всіх вправляється в солоних репліках. Може, щось таке й говорив, але я не можу згадати. Він усе більше розповідав про війну. Я був наймолодший у гурті, тому питань не ставив. Не було тоді заведено виставлятися молодшим. А з його розповідей я зрозумів, що служив він у розвідроті. Оце як пригадаю, скільки цікавих людей побачив і скільки неймовірних історій почув, та повіданих просто, звичайними, буденними словами, без нашого хуторянського пафосу та романтично-солов’їного свисту, аж хочеться завити вовком, що не записав їх… Одні розповіді боявся записати, інші полінувався. Mea culpa!.. Бо на сьогодні в моїй пам’яті лишилися малесенькі клаптики з того барвистого, неймовірно яскравого килима історій. І такі нерівні, немов поїдені міллю.

Минув тиждень, як потрапив я до «Цитаделі». То попросив, щоб передали мені альбом і фарби. Альбом «держзнаківський» – із відходів. Його ціна – копійки, а якість не гірша, ніж сьогодні найкращі західні фірми випускають.

Сиджу в легкому затінку під тими хирявими деревцями. Пишу аквареллю мого прерудого сусіда.

Поруч комбатанти, після уколів, ковтання зондів і клізм, знов повертаються до свого – розповідей про війну. Рижиков розповідає про Корсунь-Шевченківський. І геть не за підручником. Оповідає, як вони опинилися в селі, де був госпіталь. І перед тим їм добряче довелось помісити глибоченну грязюку й мокрий сніг, бо страшенна відлига вмить знищила всі шляхи, перетворила поля й балки на непрохідну трясовину.

Доповзли вони до госпіталю. Сестрички наділили їм спирту. І це їх, як сказав Рижиков, добре поправило.

– Хто амуніцію й одяг приводить до порядку, хто просто на соломі скоцюрбився й задрімав у теплі. Аж раптом, як ото обложна гроза буває, з усіх боків до села почали долинати вибухи й гуркіт. Тих, хто спав чи куняв, потихеньку розтурхали. Тут прибігає один із розвідників, його чогось до однієї молодиці понесло, і тихо сповіщає тим, хто біля дверей: «Есесівці за танками з усіх боків пруть. Підйом і всім на двір! Тихо, тихо!» Ну, як про есесівців і танки хлопці почули, то вмить збадьорились і враз були на вулиці. На чотири боки послали по чоловіку – де краще вислизнути з села. Тільки з балки не було чути ні кулеметів, ні моторів. У ту «дірку» вони й вилізли. По пояс брели в багнюці й сніговій жижі, але вислизнули з пастки. І ніхто з хлопців не звалився в гарячці!.. А зараз – промочив ноги в зливу – і вже тобі і ангіна, і бронхіт!.. А тоді – жоден із хлопців і разу не чхнув!.. Наступного дня, коли вибили есесівців, розвідники повернулись у село.

У цьому місці Рижиков зробив паузу. Але не пам’ятаю, чи курив він цигарку, чи ні. Помовчавши, сповістив:

– Усіх санітарок, медсестер і двох лікарок есесівці зґвалтували… Отак воно було. Наші фріцам «котьол» улаштували. А ми, бач, потрапили в оточення до оточених німців…

Усі мовчать.

Я ж відриваюсь від малюнку й питаю:

– Що есесівці зробили з пораненими?

Рижиков повертає до мене своє лагідне обличчя й на якусь хвилю ніби замислюється. Зараз ось щось скаже…

І раптом із дверей корпусу репетує санітарка.

– Гей, художнику! Швидко, швидко до лікаря!

Лишаю свою працю й бігцем до лікаря. Аж закехався, так поспішав!

Лікар сидить за столом, тримає папери, як карти (розумію, що то всі мої аналізи), і виголошує з усмішкою:

– Ти, молодий чоловіче, здоровий. Тобто ніякої дезинтерії не знайдено.

– То ви мене випишете вже сьогодні? Ще до обіду година…

– Не вийде ні сьогодні, ні завтра. Два тижні будеш на обсервації. Якщо за цей час не заразишся, зразу випишу.

Мене як в унітаз опустили!.. Кляв усе на світі, що сюди згодився лягти на обстеження.

Але, на зло всім, вирішив закінчити портрет рудого. І добре зробити.

Сідаю на місце й намагаюсь, не зважаючи на злобу, що мене просто душить, не збитись із малюнка та довести роботу до кінця. Спочатку погано усвідомлюю, про що ведеться гутірка. Але боковим зором зауважую: у гурті з’явився Юрко. Його пізніше за мене запхали в інфекційну «рукавичку». У ній і так всякого звіра вистачає. А тут ще і Юрко. Блатний, щойно із зони. Кантувався десь аж на Сахаліні. Невисокий, але тугий, як дубовий окоренок. У зап’ястях кістки в нього неймовірної ширини й товщини. Подібні кулаки пам’ятаю в славетного актора Шкурата. Тільки Шкурат був не на одну голову вищий за Юрка та й дебеліший в рази.

Зі Шкуратом я познайомився в Москві на кіностудії. Поїхав туди на кінопроби на роль Тіберія Горобця в гоголівськім «Вії». Коли Степана Йосиповича попід руки вели дві асистентки, у нього дрібно тремтіли руки й чоботи шкрябали по асфальту. Але коли клацнула ота смугаста планка й пролунав «мотор!», Шкурат миттю перетворився на могутнього козарлюгу. І величезний кулак міцно тримав рукоять шаблі! А коли дали відбій, Степан Йосипович стух, наче гумова лялька. І здоровенні пальці почали стрибати й шарпатись на полах синього жупана…

Блатар Юрко останні дві ночі не спав у палаті. Зникав невдовзі по тому, як усі переставали крутитись на казьонних ліжках і в палаті западала повна тиша. З’являвся десь на самісінькім світанку. Я не втримався, коли раніше за всіх опинився з ним в туалетній кімнаті.

– Не боїшся, що зашухерять?

– Т-с, хлопчику!.. Головне, щоб там не зашухерили, а тут мені що зроблять? Тут інфекційний інститут… Та й до всього я на хату навідувався. Тут, – він мотнув головою на стіну за вікном, – мої родичі живуть.

Дійсно, там і на Ближніх, і на Дальніх печерах у різних корпусах, хатинках, прибудовах і неймовірних закапелках якого тільки люду не тулилось. Добре знаю, бо ходив із батьком в ці місця ще з сорок восьмого року… І кого тільки там не бачив.

Отож я домальовую рудого й бачу, що виходить непогана акварель. А головне – рудий схожий на себе. Поки я бігав до лікаря, перший шар добре просох, і другий шар фарби лягає рівнесенько. Починаю розуміти, що говорять на сусідній лавочці.

Юрко без пальців перекидає цигарку «Біломора» з одного кутка рота в інший і виголошує:

– У нас із бабами на пересилці не завжди виходило. Зате як попали в «больнічку», там розговілись. Там барак був, бабам аборти робили. Той барак абортарієм називали. Ми туди навідувалися й баб після абортів шворили…

– Стоп, стоп!.. – спиняє один із слухачів. – Що, зразу, прямо зразу після аборту?!

– Саме так. Скажу тобі – куна після аборту така гаряча, просто горить. Смак! Краще, ніж вагітну шворити.

З краю лавочки обурене питання:

– Та як вони могли на таке згодитись?! Жах!

Юрко насмішливо мружить повіки з білими віями, затягується «Біломором» і криво усміхається:

– А хто їхньої згоди питав? Чи ще не втямив?

Мій натурник, не зводячи очей з орієнтиру, питає:

– Ти вже закінчив? Бо мені шию зводить…

– Робимо перерву. Трохи підсохне, і зразу закінчу.

Поки портрет підсихає, прислухаюсь до розповіді Рижикова. Перед тим він дивився перед себе, мрійливо мружачись, певно, згадуючи щось дуже приємне. І нараз починає свою чергову байку:

– Якщо про баб, то найкраще ми погуляли десь за тиждень після капітуляції! У ті дні лафа була казкова, неймовірна, фантастична!.. (Уперше на такий пафос збивається наша «Шехерезада» – Рижиков.) Що хочеш – роби! Ну спочатку, як заведено, ми квасили від радості. А потім теж продовжували квасити… Але ставало з цим ділом важче. Навкруги всі льохи, магазини, склади були обшукані, досліджені й усе було реквізовано та випито. З’явились паузи, так би мовити, між «бенкетами». Хто тоді протверезів – пішов по німцях шмон наводити. Акордеони, патефони, радіоприймачі, перукарські машинки, фотоапарати, годинники, усякі там чашки, вилки-ложки. Ну хто на що гаразд. А ми з кількома хлопцями, хто молодший і при силі, – Рижиков засміявся й показав зігнутою в лікті рукою «прутня», – почали подалі шукати чогось гіркого випити, а солодкого закусити. І тут виявилось, що не так далеко є німецький табір. Ні, не концтабір, а трудовий, там було звідусіль люду, зігнаного до Німеччини. Як ми потрапили туди, то на хер цей випивон послали. І переключились на дівок. Ну, як годиться, почали з наших. Уявіть собі, навіть кілька целок зламали. Отакої!

– Заливаєш! Які целки? Вони там із німцями, сучки, спали! Підстилки фріцівські, недарма їх потім на шахти й лісоповал своє блядство спокутувати послали!.. – перебиває тирадою сухенький дядечко із жовтим вилицюватим видом.

Рижиков не гнівається, не сперечається, лише зауважує й зневажливо сміється:

– Розвідка фальшивих даних не дає. Затям, друже, та іншим перекажи. Бо я їх …, а не ти! Так слухайте далі. Там були бараки, що в них уже помішалися і чоловіки, і жінки. Але чоловіки й хлопці сиділи тихо, тихіше за німців. Може, ми їхніх дівок і баб шворили, та вони дихнути голосно боялись, не те що слово сказати. Ну, коли нам наші дівки набридли, узялись ми за інших. Там хлопці поляки щось пробували варнякати. Так ми дали чергу їм під ноги. Зразу вщухли. Повна згода – щоб кого хотіли, того й вибирали. Потім були чешки й словачки. Хоч я ніякої різниці між ними не бачу. А далі, хоча з цього треба було б починати, узялися за німкень. Вони цілими кодлами ховались у льохах, підвалах, бомбосховищах. Нагорі все було потрощено на друзки й друзочки! Спускаємось у бомбосховище. Ми їх не роздивлялись – сутінно, а то й геть темрява. Показуємо на пальцях скільки треба. Виштовхують одну якусь помизкану фрау. Е ні! Як гаркнемо: «Фройлян, фройлян!» А як корчать дурочку, даємо чергу в стелю. Зразу все розуміють і без перекладача… Отак ми обійшли всі околиці. Пощастило – ніхто нічого не підчепив. Хоча в інших усякого траплялось. Їй-бо, страшно й згадати… І от коли ми вирішили трохи перепочити й зробити у «вечорницях» перерву, хтось із крохоборів, хто в німців шмаття відбирали, і каже нахабно: «Що, фраєра зелені, хвалитесь, що й тих і тих пізнали. А от знаменитих всесвітніх курв, француженок, ви й не пердолили!» Хлопці тоді до нього, за грудки: «Де ти француженок бачив? Кажи!» Він і пояснив, як до тих француженок дістатись. Ну ми врізали по банці, так тільки для настрою, і поперли за вказаним маршрутом. Ішли таки довгенько. Спочатку навіть проскочили повз указаний пункт. Це нам і зашкодило. Ми їх не захопили зненацька. Заходимо на територію. Там кілька бараків. Питаємо: «Французи де?» Спочатку, як завжди, не могли ті арбайтери зрозуміти, уторопати, хто нам потрібен. Але по обличчях бачу – усцикаються від страху. Зрештою втямили й показали на барак у самісінькому кутку табора. Ми йдемо до нього. А на вході, там тільки одні двері, хлопці-французи стали стіною. Зчепились один із одним руками й завели їх за спину. Ми на них матом, автомати з плеча. Наставили на них стволи, просто в лице. Французи зблідли, як стінка, але руки не розмикають. Хоч ми були під мухою, але покласти французів, а вони ж союзники, – це «Смерш» і вишка. Без варіантів. От такі були діла, що ми й протверезіли. І повернулись ні з чим.

– Художнику, досить їхні теревені слухати. Закінчуй свою картину, бо мені скоро ліки пити…

Хоч як я не намагався второпати, що ще Рижиков со товаріщі теревенить, та не вийшло. Бо вони почали перебивати один одного, сперечатись – справжній базар. Знаю одне – до своїх дівчат наших переможців французи не пустили.

Більшість портретів я роздав ще до виписки. А от портрет рудого та альбом із кількома малюнками й фарби допомогла винести та санітарка, що Юркові сприяла в нічних походеньках. Куди він ходив – на перепихон із курвами, на грабіж, на катран, – так для мене й лишилось загадкою. І до всього, так сталося, що з жодним зі своїх співпалатників я ніколи більше не бачився.

P.S. Щодо втрати цноти від наших переможців я не сумнівався ніколи. Рижиков про те розповідав з інтонацією, яку я не можу відтворити, але в ній не чулося ані крихти фальші. Не вірю, щоб хвалько розповідав, як він тікав, кинувши госпіталь на поталу есесівців. Чи, може, брехун розповів би, що йому не дали зґвалтувати француженок?

Слова Рижикова підтвердилися дуже вагомо в дев’яності роки. Тоді на якусь мить відкрилися «закрома» Луб’янки. Із тих секретів зробили кілька фільмів, документальних. Однією з героїнь стала Галя Нелідова. Її (якщо не помиляюсь із Ніжина) у шістнадцять років німці відвезли на рабську працю аж у Норвегію. Примусили працювати в обслузі військового аеродрому. Коли німців розбили, наші остарбайтери потяглися додому. Перше, що пропонували у Виборзі нашим бранкам, – сісти в гінекологічне крісло. Жінка – п’ять років загальних таборів за проституцію в німців. Галю Нелідову, як незайману, спочатку відпустили. А за рік чи два загребли й дали десять років за шпигунство. Слідчий їй сказав: «Була б ти жінкою, дали б тобі п’ять років загального режиму, а так – десять років тобі суворого режиму за шпигунство. А що ще тобі клеїти?»

І ще одне про зовсім іншу картинку. Але теж про втрату цноти.

За два роки до «Цитаделі» потрапив я теж до інфекційної лікарні. Дитячої. Того разу дійсно по справі. Діагноз поставили одразу, не схибивши. У скарлатинній гарячці відтарабанили мене в тріскучий січневий мороз аж кудись на край світу, у Святошино. Доби три пролежав у дурній лихоманці. Настільки було погано, що часом не розумів, де я і що зі мною. Згодом лихоманка відпустила, і став потроху усвідомлювати, що зі мною. Голова боліла страшенно, і неймовірно дратували всілякі різкі звуки. Дзвін скляних шприців в емальованому лотку, коли підходила сестра до мого ліжка, здавався биттям по залізному чавуну. І ще дістав високий дитячий лемент із-за дверей у коридорі.

Спробував підвестися, щоб подивитись, що воно таке й чого весь час верещить. Та стати на підлогу не зміг, зразу впав на ліжко. Тут якраз дві санітарочки до мого ліжка підходять. Сільські дівчата, років п’ятнадцять-шістнадцять. Вони від медучилища ніби практику відбували. Питаю їх, що там таке скиглить. Вони мені одказують, мовляв, дев’ятимісячна байстрючка з дитприйомника вся в корості. Воно свербить. От вона дряпає себе й репетує, як недорізана.

– А що лікарі?

– А що лікарі? – Знизують дівчата плечима. – А нічого…

Та й пішли далі в бокси прибиратись.

Мала ж продовжувала вищати.

І тут до всього як штрикнуло мене у вухо! Від нестерпного болю перед очима попливли то зелені, то червоні кола. Подивилися лікарі моє вухо й по новому колу почали мене колоти пеніциліном. А до всього шкіра почала лущитись, свербіти. З пальців знімав відмерлу шкіру, мов рукавички.

Свербить тіло нестерпно, у вухо ніби розпеченого цвяха забивають, верещить постійно мала, а стукіт шприців у лотку здається гупанням молота по ковадлу.

Наступного дня все ж спромігся підвестися і якось вилізти зі свого боксу, бо поряд чувся якийсь галас і наче сміх. Може, той сміх мене й підняв.

У коридорі, на найгіршому місці, де стояло ліжко з малою, стовбичили ті дві практикантки, старша жінка-санітарка й хтось, здається, із сестричок. У ліжку лежала голічерева червона, як обдертий кролик, дівчинка з вогненно-рудим волоссячком. Хаотично дригала багряними ніжками й шкрябала себе по роздертих до крові й сукровиці папулах. Дерла себе по животі, по грудях. Лобок і куна теж були в роздертих вавках. А з куни на простирадло чи якусь там пелюшку скрапувала кров. Дівчатка хихикали. А старша санітарка дуже практично зауважила:

– Як підросте, то хлопцям клопотів менше. Зразу в куну встромлять.

Це був січень вікопомного 1953 року. До кінця щасливої епохи батька всіх дітей товаріща Сталіна лишалось півтора місяці.

Рік 56/57

1956 рік для мене почався погано. Бо це було продовження моїх негараздів у «Цитаделі». Не інфекція. Просто виявилося те, із чим не могли розібратись лікарі «Цитаделі». На старий Новий рік мене забрала «швидка» з приступом апендициту.

Величезна палата й багато ліжок.

Мене поклали десь посередині.

Зразу за мною привезли порізаного молодика. Сімейні порахунки за хмільним столом. Удар ножем у груди. Зачеплена серцева оболонка.

Не встигли його привезти з операційної, як біля нього вже сидів лягавий у білому халаті. У руках записник і олівець. Що говорять – не чути. Але гість бадьоро водить олівчиком.

Спочатку я намагався спостерігати за цими двома. Але далі мене прихопило знов і мені було не до них. Чи дозволили мені пити вранці: ще до операції – не пам’ятаю.

А от як голила мене тупою великою бритвою молодесенька медсестра, пам’ятаю. Ще й зараз, як згадаю, то здригаюсь…

Сама ж операція пройшла для мене в задусі й зеленім мороці болю. Відходив від операції погано й довго.

Перше, що мене відволікло від власного болю, то рейвах біля ліжка міліціонера Редьки. Чоловічок невеличкий, хирявий. Але у війну партизанив. То німці поцілили його розривною кулею в крижі. Оперувати Редьку мав сам Квартін, а він тут головним.

Так-от тому міліціонеру Редьці родичі принесли святкову передачу. Сало, домашньої ковбаси, варених яєць і ще чогось природного, натурального. І ось сьогодні на сніданок він упер добре кільце ковбаси, шмат сала та яйця. Редька пояснив – щоб харч не зіпсувався, бо хтозна, коли після операції дозволять їсти. Квартін вислухав пояснення Редьки й наказав викинути геть усе з його тумбочки. А ще зробити дві клізми – одну ввечері, іншу вранці.

Коли почав потроху чапати палатою й коридором, одна ординаторка, зовсім молодесенька, попросила зробити малюнок для її дисертації.

Повела вона мене в перев’язочну.

Там на одному столі жінка: стара, геть гола й без однієї ноги по коліно.

На другому столі лежить немовля й чеберяє ручками й ніжками. Над ним схилилися три жінки. Дві в білих халатах і шапочках, третя в байковому халаті й хустці.

Немовля дивне та страшне – від грудини до лона ні шкіри, ні тіла немає. Тільки якась прозора плівочка нутрощі прикриває.

Хоч злякався від такого видовища, проте автоматично вхопив альбом і олівець та й заходився зображати те сумне диво.

Коли вже майже викінчую малюнок, заходить у перев’язочну Квартін. Маска звисає на грудях, на рукавичках кров.

І залізним голосом дає прочухана ординаторці. Що пам’ятаю – вона виправдовувалась, повторюючи: «Ну він же не гнійний, він же не гнійний…» Це я так зрозумів, що рана в мене не гнійна.

Хай там як, а закінчував малюнок у ординаторській.

До ординаторської зайшов і Квартін.

Підсунув стільця до стіни. Поколупався під халатом у кишені й витяг пачку «Казбека». Закурив цигарку і затягся так, що аж зашкварчало. Після кількох затяжок почав приходити в норму.

Ну а що я там малюю, він не пхався.

Одужував я чогось погано. Тому в навчанні добряче відстав. Довелося важко надолужувати згаяне, але дев’ятий клас закінчив без трояків. На сімейній раді вирішили, що я ні в які експедиції не подамся, а поїду в село до родичів. Літо в дідовому селі видалось спекотне, і я це люблю. Лише кілька дощиків пролилося.

Ми тоді в школі почали опановувати секрети олійного живопису. І воно щось мені пішло поганенько. То я намагався в селі писати щодня етюди. Але як не йшло, то не йшло. Проте акварелі та малюнки, як на той час, вийшли пристойні. Коротше кажучи, з дівчатами нічого такого не було. І зараз задоволений трьома малюнками того посушливого літа. Перший портрет – прадіда Хоми (дядька моєї бабусі Мокрини).

Обличчя прадіда Хоми мов зі старовинної фрески. Оливково-смагляве лице, чорні уважні очі й невелика борода – чорна, а на кінцях сива.

Другий портрет – сусіда, дядька Яшка. Він колгоспний конюх і Казанова нашого кутка.

Коли дядько Яшко їздив на станцію по запчастини для тракторів, то там пестив привокзальну буфетницю. У дворі за буфетом, по-швидкому.

Коли переїздив через залізничну колію та потрапляв у Протопопівку, завертав до однієї знайомої. І її теж пестив.

У Новоолександрівці в нього була кума. І її він не обділяв ласкою.

В Олександрівці мав коханку, що жила на відрубі, то звертав з дороги. Заходив у посадку й інспектував свій прутень. Якщо прутень після трьох молодиць був у добрій напрузі, то заїжджав до коханки. І там вже і її і себе втішав на повну силу.

Після коханої переїздив через міст між Олександрівкою і Костянтинівською та заходив до своєї симпатії (ще однієї). Вона жила неподалік від школи, над яром.

Якщо ж ще в Олександрівці, після коханки, відчував, що струмент притомився, то їхав додому і, як не дивно, порав свою дружину, чому вона не завжди була рада. Звідки знаю? Баби на тирлі гомоніли, а я почув.

Третій портрет – зовсім маленький на аркуші інших голів. То дід-волівник. Сидів він на соснових колодах коло правління. Кашкет сірий, засмагле округле обличчя, невеличка сива борідка. І смоктав справжню пенькову люльку.

Там ще були дядьки й діди, знайомі і незнайомі. Сиділи на колодках, смалили їдку махорку та про щось ліниво перемовлялись.

Коли я вже малював інших, дід-волівник підійшов до мене.

Уважно подивився на мої начерки й промовив:

– Спасибі, що нас малюєш.

Мені сімнадцять років, у голові вітри гудуть і швайка в гузні, але й досі пам’ятаю того діда з люлькою. Я трохи зніяковів.

Але потім, з роками, зрозумів. Так могла подякувати лише людина з відчуттям самоповаги, яка не втратила її і в колгоспі. То була переможена людина, але не раб.

Літо 1956-го для мене скінчилось десь 20 серпня. На зорі разом із хлопцями погнав людську череду до Совиної балки.

Як пустили корів на пашу, то послали молодших на розвідку через соняшники на баштан. Баштани в наших колгоспах улаштовували подалі від села й дороги.

Розвідка донесла, що на баштані та в курені ні сторожа, ні собаки.

Тоді ми доручили череду молодшим, а самі подались по кавуни. На випаленій сонцем сірій землі стелилася, звивалася сіро-зелена огудина з такими ж візерунчастими листочками. І посеред всього того сітчастого плетива підносились великі чорно-зелені кулі туманів. Та ще на тих крутобоких кавунах ніби сиза патина наросла. Кілька кавунів прикривали лопухові листки. Ми листки не викинули, а перекрили недозрілі кавуни.

Скільки може донести на стоянку одна людина? Та не більше двох. Ми поскидали штани, позав’язували вузлом холоші. І запхали в кожну по два кавуни. Повісили собі на шию, а в руки по кавуну. І назад через шорсткі соняшники.

Як прийшли на стоянку, то мали на пиках та литках червоні смуги, як би хто нас наждаком потер.

Зате перед нами ціла більярдна гірка з чорно-зелених із сизим відливом кавунів. Сонце вже пече, а кавуни ще прохолодні. Беру найдозріліший, бо в нього найменша світло-жовта латочка, де він лежав на землі. Обтираю з нього сизу патину. І тільки торкаюсь лезом кірки кавуна, як вона з легким тріском репається й завивиста щілина горить багряним нутром. Нарізаю гострим ножем добрі скибки червоно-вогненних ласощів. Як впорали перші три кавуни, і не зчулись.

А вже й четвертого настав час. То я згадав про добрий пшеничний хліб, що його спекла до мого від’їзду бабуся Мокрина. Ділю хліб на шматки, і четвертий кавун наминаємо з білим пухким хлібом.

Бабусин хліб був кращий за знамениту київську паляницю 50—60-х років. Але сьогодні й київської паляниці немає. І мало хто її пам’ятає. Певно небавом і про Київ київський згадка зникне.

Кавуни, що лишились, сховали в бур’яні. З’їмо в обід.

Лежимо на теплій землі. З легеньким павітром напливає густий, терпкий дух квітучих соняшників. До нього домішується гіркуватий аромат низенького сріблястого полину, євшану.

Унизу, у розлогій Совиній балці, поволеньки бредуть корови. Далі звиви балки з великими й пологими схилами. Її сухе русло десь розчиняється на сході в легкій фіалково-блакитній юзі між розлогими грудами.

І на одному груді малесенький вітрячок, мов комарик, поволі, але невпинно махає крилами. Це єдиний гороб’ївський вітряк, що вцілів і в колективізацію, і у війну.

Більше я не був у тій балці Совиній. Ані в дідовому селі, ані на станції Користівка.

Тож якщо і початок року, і літо минули в мене без дівчат, то під Новий рік справа зрушилась.

Усе влаштував Швандя. Ми з ним провчились перших чотири класи. Я вступив до художньої школи, а Швандя зник. Потім раптом з’явився. Як я тепер розумію, тому що в мене можна було чомусь навчитись. А він поволі починав малювати. Та не про це зараз мова. У мене була добра компанія – хороші хлопці і пристойні дівчата. Збиралися на чиїсь іменини, на якісь свята просто потанцювати. Збирались у дівчат. І на всіх наших вечірках був хтось зі старших. Ну й пильнував, щоб «всьо било прістойно». Я вже збирався зустрічати Новий 1957 рік із тими дівчатами і хлопцями, коли Швандя мені каже:

– Є пропозиція добре гульнути. Підписуєшся?

– А дівки будуть?

– Дівки вже є.

– Так у чому тоді справа?

– У башлях. Дівки закусь приготують, а випивон і сітро наше.

– Музичка?

– Їхня. Кажуть, «на костях» і нові платівки. Але що саме, я не знаю, тому підстрахуйся. У тебе ж є платівки?

– Та трохи.

– Ну от і порядок.

Я тоді одержував стипендію, і на Новорічний забалдон я її всю й бухнув, тобто цілих п’ятнадцять рубчиків.

Отож, маємо оковиту, напівсолодке шампанське й рожевий портвейн. Я ще для підстраховки купив докторської ковбаски та краківської.

Вечір під Новий 1957 рік казковий, не брешу. Тихо сиплеться лапатий сніг. Мороз десь градусів п’ять-шість, не більше. Ліхтарі теплим світлом малюють гала на свіжому снігу. У всіх старосвітських будиночках Кудрявця світяться вікна. Поверх фіранок на вершках ялинок видно блискучі іграшки. Десь уже з кватирки бацає «Ріоріта». На вулицях броунівський рух, хоча мета всіх перехожих відома – святковий стіл.

Швандя стоїть унизу сходів свого будинку з «Біломором» в правому кутку рота. Не торкаючися цигарки руками, по-блатному, перекидає в лівий куток.

– Давай! – вітає мене кивком своєї широкої будки. Але не вниз киває, а вгору піднімає підборіддя. – Треба сісти за стіл до курантів.

– Так куди йдемо? Далеко?

– Не кудикай! – Швандя тепер повертає «Біломор» на попереднє місце. – На Кожум’яках хавира.

– Старих не буде?

– Я що – дурний? У Таськи батьки кудись на три дні подалися ще вчора.

– А хто така Таська?

– Хазяйка хавири. Вона й дівок приведе.

До нас ще приєднуються двоє хлопців. Один Сашко, іншого не пам’ятаю, бо я його ніколи не бачив.

Топаємо по Нестерівському провулку, по кам’яному мосту на Воскресенський узвіз. Ну на узвозі рух справді святковий: одні вниз і хідниками, і бруківкою на Поділ, другі їм із Подолу назустріч до Старого міста.

Сьогодні Вознесенського узвозу, власне, немає. А тоді від моста вниз один будиночок тулиться, ліпиться до другого. Та все садочки яблуневі й вишневі в дивовижному сніговому вбранні.

Коли ми добулися до кінця узвозу, сніг почав просто вивалюватись із низького неба.

І на хавиру до Таськи ми вступали, як чотири діди морози. Крім вертлявої Тасі, ще четверо дівчат, якісь напружені.

Чи ми спершу ручкались і називались, чи вже за столом познайомилися – не пам’ятаю.

Я був проти того, щоб до бою курантів перехилити по чарці. Та Швандя, обернувшись до мене всім тулубом із непорушною шиєю, із притиском пояснив:

– Не годиться старий рік проводити на суху. Ціди нам казьонки, дівчатам давай портвешку.

Я не став наливати хлопцям оковиту. Передав Шванді, а Швандя Сашкові: Сашко й розливав. Я гарливо націдив дівчатам рожевого портвейну, і собі також.

Дівки на мене подивились, як на слабака чи недоумкуватого. Але промовчали.

А так трапилось, що ще не забряжчали московські куранти, як з’явився традиційний настрій.

Під дзвін курантів я вправно відкоркував шампанське… і точно поцілив у скляну якусь фігурку! У друзки…

Таська жалісливо вигукнула:

– Ой!

На що Швандя авторитетно зауважив:

– Це на щастя! – І запив шампанське стопариком оковитої, авторитетно пояснивши: – Це звьозди Кремля, або… шипучка з прицепом.

Після шампанського, оковитої, портвейну, ще якоїсь там наливки компанія по-справжньому звеселилася й почався маленький звіринець.

Швандя, відкинувши дебеле тіло на спинку дивана, ганяв уже не «Біломор», а «Казбек» з кутка в куток рота.

Того четвертого одна з дівчат учила танцювати танго. І не стільки він її притискав до себе, як вона до нього притискалася.

Сашко на ногах тримався добре, хоча вихилив більше за всіх. Коли котрась із дівчат запросила його на танок, він відповів, що танцювати не вміє, а от гавкає краще за всіх.

Дівчині його талант сподобався. Вона поставила його навкарачки. Сіла коло нього навпочіпки й годувала тюлькою в томаті. Так делікатно виловлювала із соку рибку, відставивши мізинчик. Другою рукою гладила Сашка по його волячій шиї й ласкаво приговорювала:

– Какая у мєня харошая сабачка…

Я на той час вже надригався в танцях, тому по черзі тягав чотирьох дівчат по рипучих дошках старого будиночка під щемну мелодію «Кумпарсіти». І досі, як чую цю мелодію, згадую, які в тих дівчат були тугі циці.

Таська «на костях» мала «Караван» Елінгтона, «бугі-вугі» та «Чубчик» Петра Лещенка. Ну, їх ми «протанцювали» по одному-два рази, бо Таська берегла ці тонкі платівки, записані на рентгенівській плівці.

Коли я по кілька разів протанцював, позажимався з усіма дівками, хтось із них вигукнув:

– Чого ми сидимо в хаті? Пішли грати в сніжки!

Усі, мов шалені, викотились надвір, навіть Сашко зі своєю «собачницею». Я думав, що він впився, як чіп. Але він, не зважаючи на всякі дивні пози, як ото в кунг-фу, жодного разу не впав.

Швандя «держал марку» приблатньонного та з височини веранди споглядав нашу веселу забаву.

Після галасливого ігрища всі знов подерлися по сходах на веранду й завалились у хавиру. І чогось за столом нас стало більше на пару хлопців і дівчат. Дівчата були всі в порядку. Але мене, крім Таськи, більше ніхто не цікавив. Яка вона була? Та таки гарна дівка. Каштанове волосся просто пінилось на голові великою копицею. Рівненькі чорні брівки. Не вищипані. Я добре роздивився, коли її скроня торкалась мого підборіддя. Очі в масть – карі, темно-карі. Носик рівненький. Вуста маленькі, нижня губка – вишенькою. А підборіддя гостре. Може, через це підборіддя скидалась на таку собі лисичку.

Танцювали ми з нею, танцювали, та й домовились, що за три дні малюватиму її, коли батьки підуть на роботу. І вони ніколи не повертались раніше від шостої.

Таська не підвела. Усе було так, як і домовились. Спочатку й подружки в неї сиділи. І дивились, як я роблю підготовчий малюнок для акварелі. Та скоро їм набридло й вони вшились геть.

Що Таська позувала мені в червоно-коричневім халаті, то поступово я спустив його з плечей. Вона сама нічого не робила, але й моїх рук не відхиляла.

Коли взявся за бретельку, в коридорні двері закуркали й щось весело загукали.

– Подружки, на мою голову! – Швидко поправила бретельку, запахнула поли халата й тугіше підперезалася. – Та йду, йду! – І зазирнула в мій малюнок. – Зітри швидко, поки не вперлись до хати!

Ну, я все те, що було нижче шиї, витер.

Із подружками Таська в коридорчику щось задовго теревенила. Тріскотіли, наче сороки.

Але коли повернулась і я почав знов з неї стягувати халатик, вона просто визвірилася.

– Облиш!

Так що «ню» не вийшло й кайф було зламано. А портрет викінчив. Хороший акварельний портрет.

І оголеної моделі мені не вдалося помалювати до кінця 1957 року.

Ту свою модель я підчепив ще влітку. Але вмовив її позувати лише в грудні. І причина для агітації була поважна – я мав робити велике панно для новорічного свята.

Тоді нам, старшокласникам, щедро виділяли рулони обгорткового паперу й цілі ящики ескізної гуаші. Ми клеїли смужки паперу. На склеєних площинах розводили свої фантазії. Коли фарби висихали, панно вішали на стіни.

Для головного класу (зали в нас не було) зробив панно Василь Авраменко. Фауст і Маргарита в нічному саду й сатана Мефістофель у міському завулку. Чи тями ні в кого не було, чи не було фотоапарата, та панно лишилось тільки в моїй пам’яті. Великих здібностей був Вася Авраменко. Та буйний норов, горілка і (загальна наша біда) відсутність культури перекреслили все й фізично знищили цю людину.

А мені дісталася стіна над сходами, що вели до хімічного кабінету.

Я собі вибрав полінезійські мотиви за книгою Ґоґена «Ноа-Ноа».

Я її якраз прочитав польською мовою. Зробив ескіз і вже з отим ескізом у руках почав умовляти свою нову знайому – Фізу.

Вона мешкала в старому, колись престижному, будинку. Але познайомились ми з нею в серпні в Одесі, на турбазі. Кудись наші групи пішли в місто на екскурсії. А ми з нею втікали на Лузанівський пляж. Сіявся дрібний теплий дощик. Крім нас з Фізою, на всьому пляжі були лише якась ятка з молдавським вином і продавець чебуреків.

Поки Фіза досхочу наплавалася, я написав етюд – темний, вогкий вохристий пісок, зелена вода, сіре низьке небо й оддалік чорний буксир з білою піною під носом.

Етюд комусь подарував. Тепер жалкую. Потім і я заліз у неймовірно теплу воду. Дуріли у воді, зажимались досхочу. Та коли, зрештою, вилізли на берег, трохи змерзли. Склянки молдавського «чорнила» зігріли нас, а соковиті чебуреки поновили наші сили. Стало нам не тільки тепло, але й гаряче. Однак нічого такого, крім зажимання, не було.

Отож, прийшов я до Фізи з ескізом і почав її умовляти. Доводив їй, що вона зі своїм тюркським лицем дуже підходить до мого сюжету. Ну, вона й погодилась роздягтись тільки до пояса.

Мене це влаштовувало, бо таїтянки на ескізі були в довгих парео.

Фізині батьки десь на півночі заробляли «длінний рубль». Десь (чи не в Мордовії?) служили на якихось об’єктах. А вона жила сама в комунальній квартирі. Крім неї, у комуналці мешкали ще п’ять сімей.

Фізу поставив просто під люстрою, у якій горіла лише одна потужна лампа.

Це я зараз пишу спокійно, коли з того часу минуло 55 років. А тоді був і мандраж, і кураж, бо хотілось і малюнок класний зробити, і Фізу повністю роздягти.

Усе йшло добре. Перший малюнок я зробив зі стоячої фігури. Другий, уже із сидячої, просто класно виходив.

І враз – затарабанили у двері.

Це стара сусідка, чи то Фаня Марківна, чи то Броня Марківна, не можу згадати точно, гуркає у двері, як на пожежу. І волає:

– Фіза, аткрой! Я же знаю, що ти там! Ти слишіш?

І тільки коли я повів очима вгору по дверях, то побачив, яку дурну помилку ми утнули з Фізою.

У замкову шпарину сусідка не могла нічого побачити: у ній стирчав ключ. Та над дверима знаходилось скляне віконце, і звідтіля просто било яскраве світло.

Сусідку наче заціпило, і вона не відступалась від Фізиних дверей. Ще й хтось до неї із сусідів приєднався. І вона то тарабанили в двері, то щось говорила комусь.

Не можу сказати, скільки насправді часу той галас тривав. Та мені цей час, як не звучить банально, видався вічністю. Небезпека, і дуже реальна, була, ураховуючи дві речі – це рік 1957, а моїй моделі чи то п’ятнадцять, чи то шістнадцять років. Отак!

Ми принишкли й сиділи тихо, мов миші під віником. Дихнути глибоко боялися, поворушитися не могли…

Навіть коли небезпека минула, мені її не вдалося зовсім роздягти. Це сталось через кілька років. Але то вже інша історія.

За нагоди я спитав, що так нагально старій знадобилось. Виявилося, що вона хотіла взнати, чи не брала Фіза її емальований друшляк. Наполеглива була стара Броня Марківна, матері її ковінька!.. Часом я проходжу повз той будинок, його тепер ніяк не впізнати. На початку приватизації будинок хтось «придбав». Тримав кілька років, поки не довів його до кондиції Сталінграда. Потім його ще раз «придбали», потім ще раз «перепридбали». І тоді вже нові господарі (імена їх нам «казлам» і «папуасам» невідомі) робили і надбудову з двох поверхів, і гранітний дизайн на першому поверсі. Повставляли євровікна та євродвері. Зрізали дерева перед будинком. І став оновлений будинок – «Hotel» із якимись там зірочками.

Коли проходжу протилежним боком вулиці, дивлюсь на третє вікно від рогу будинку, то так мені кортить дізнатися – а що ж там, за тим вікном, у тій кімнаті, де нас наполохала Броня Марківна? Чи там офіс адміністратора? Чи буфет? Чи люкс – номер із широченним ліжком-сексодромом? Секрет, панове, секрет! Адже з нашими гонорарами, любі читачі, у ті «Palace Hotel’» i, різні там «Golden-Redisson’»и зась! Центр міста тепер для людей…

Третій – «золотар»

Крізь липучий сон Нікіта чув, як його звали, торсали за плечі, лоскотали. Але прокинутись він ніяк не міг. Він спав до тієї миті, коли засмерділо смаженою камбалою. З усіх риб вона йому смерділа найсильніше. Він сів на ліжку і, поглянувши на свої ноги, побачив, що вони в штанях та в черевиках. І зовсім він не на ліжку сидить, а на старому подертому дивані. Ще раз обдивився всього себе й побачив – і байкова бобочка на ньому, і червона картата ковбойка. Почав усвідомлювати, що таки добре нажерся вчора, бо отако в повному прикиді спати?.. Але дивне диво – голова не боліла й настрій був тобі веселий. То що це вони пили? Та пам’ять наче відбило, а голова зовсім не болить. Вирішив закурити сигаретку. Поліз до кишені й витяг зім’яту пачку, але порожню. І зразу все згадав.

Та вони ж квасили грузинське вино! До Машки приїхав вірменин і притяг цілу валізу пляшок… Але от чого він потрапив до Машки в гості? Проте пригадати не дала сусідка, що, відхиливши двері, ураз засмерділа всю кімнату своєю камбалою.

– Прочуняв? Швандя двічі прибігав. Лаявся страшенно. Йому з вулиці весь час сигналили!

І тут Нікіта все згадав. Усе. Учора Швандя й Лозунько мали поділити башлі та дати його частку.

А сьогодні рано-вранці мали поїхати на халтуру!..

Сусідка ще щось торочила, але Нікіта так розхвилювався, що нічого не розумів…

Просто схопив свою кепку-лондонку з шафи і притьмом на подвір’я.

Надворі камбалою не смерділо, а все заливав запах розквітлого бузку. Коли топав прохідним двором, відчув, що конче треба відлити. Нужник смердів карболкою і нищив запах бузку.

Отут раптом відчув – треба дати по банці. Та знав, що в кишені не вистачить монет, щоб пляшку «біоміцину» взяти. І що Нікіта залізно знав – на самоті п’ють лише алкаші. Ніколи, як би не кортіло й крутило, наодинці не пив. Жодного разу не відступився.

Прискорив ходу, просто побіг до Швандиного будинку.

Ще не піднявся на веранду другого поверху, як і тут його огорнув сморід смаженої камбали. Отут Нікіта пригадав, що вчора у дворі гастроному викинули камбалу. Черга закрутилась у кілька рядів, що й хвіст черги виліз із двору й у садочок протягся.

Нікіта проскочив через веранду, де біля газової плити клопотались дві тітки, і зразу до Швандиної кімнати. Двері в манюсінький коридорчик відчинені. Швандина бабуля щось там перебирала на вішалці. Не встиг. Нікіта хотів із нею привітатись, як стара сказала:

– Хто пізно ходить, сам собі шкодить. Поїхали без тебе. Приїхав той піп, і його і Лозунька ще похмільних забрав.

– А чого вони квасили?

– На радощах! Привезли під вечір мішок грошей…

– Який мішок?!!

– З-під цукру! Повний мішок. По рубчику, по трьошці й трохи по п’ятьорці. Сиділи й розкладали на купки. Потім почали ділити. Видно, вже піддаті були, ще до того, як я повернулась. Я прийшла якраз тоді, коли вони геть показились. Почали гроші хапати жменями й підкидати. Усю хату засипали грошима. Я на них лаюсь, а вони, сучі діти, сміються і гроші жбурляють. Та ще накурили так, що хоч сокиру вішай! Цигарки якісь заграничні, то в мене аж задуха почалась. Ну вони, як побачили таке, то почали збирати гроші… А я вийшла надвір продихатись…

Нікіта уздрів межи тумбочкою й купою взуття пачку «Winston» а. Нахилився, щоб підняти. Узяв її і відчув, що під нею папірець. Підчепив його мізинцем і затис між долонею та двома пальцями. А двома прихопив пачку сигарет. Розігнувшись, подав сигарети старій.

– Оці?

– Ага! Добра б їм не було! Де він тільки їх дістав? Мало мені тих конструкторів? Сидять у бюро й цілими днями тільки чадять та в отой пін-понґ на столі клацають. Зайдеш прибиратись, так хоч сокиру вішай!

– Бабулю! Можна я цю пачку візьму?

– Та бери! Бачу, що ти якийсь не якийсь… З похмілля голова лускає?

– Тріщить! – збрехав Нікіта.

– То подивись отамо, за диваном. Наче туди сховали, як я почала їх сварити.

Нікіта ступив у невеличку кімнату й запхав руку за спинку старого, оббитого шкірою дивана.

Намацав три горла. Одне «горло» не відкорковане.

– Знайшов? – спитала з коридорчика стара, щось там шарудячи в тумбочці. – Фужер візьми в комоді.

– Бабулю, не перехилите, за компанію, зі мною?

– Ні, ні! У будній день? Ні, ні!

– Ну тоді я візьму з собою. Почастуємось із хлопцями. То наодинці тільки алкоголіки п’ють. Сам чув від одного професора медичних наук.

– Ну як хочеш.

– То я піду.

– То йди.

– Ой, спасибі, бабулю! Ви мене поправили.

– А то я не знаю? Як чоловікові голова розвалюється й муторно на душі, то треба похмелитись, і все як рукою зніме.

Нікіта вислизнув із коридору, на ходу засовуючи пачку «Winston’»а до лівої кишені, а пляшку до правої.

Чимскоріш подався до свого двору. Там, під кущами бузку при столику, збиралася компанія перекинутись картішками чи постукати костяшками доміно. Але там було порожньо. Прикриваючи горло пляшки полою бобочки, підійшов до двірничихи.

– Здрасьтє, тьоть Машо! А де пацани?..

– Толян збив команду й поїхав грати кудись чи в Бучу, чи в Біличі. А Колька з пацанами поперся рибалити на Довбичку…

Далі Нікіта не став слухати – бажання заковтати животворну вологу все сильніше охоплювало його думки.

Тому подався через прохідняки на кудрявецькі схили. Там або пацани в карти ріжуться, або на гітарі бацають.

Та враз спинився й вирішив засмалити дефіцитну сигаретку. Витяг пачку, відкрив – майже повна! Витяг одненьку, затис варгами. А останні вийняв усі і, перевернувши фільтром униз, знов запхав до пачки.

І раптом просто над вухом пролунало:

– Де це ти дістав?! Такий дефіцит!

– Га? – Шарпонувся Нікіта й побачив біля себе Віруню.

Його давненько спокушало підвалити до Віруні та зафалувати її. Але боявся дістати доброго відкоша. Віруня вирізнялася поміж дівчат із їхнього кутка. Фігуриста, соковита й, до всього, язиката.

Коли Нікіта тільки голубів ганяв та верховодку на причалі смикав, Вірунька вже з дівками гуртувалася. І її водили в кіно приблатнені пацани, морозивом пригощали. Чи вже й тоді її хтось шворив, Нікіта не знав. Але коли її стали проводжати старші корефани, а бувало й на таксі до двору підвозили, зрозумів – із цими Вірунька не могла «динамо крутонути». Не те було братство. Отоді Нікіта й вирішив, що йому немає на що сподіватись, бо як вона не відшиє його, то її фраєри можуть… Ні, краще про це й не думати! Нікіта був пацан мирний і ні втикаловок, ні кіпішу не любив…

А от зараз Віруня стояла перед ним і нахабно вирячила свої чорні, з поволокою, очі.

– Що робиш, Нікіто? Куди це ти подався?

– Та… розумієш… хотів із пацанами засмоктати. Після вчорашнього поправитись. Та всі в розгоні. Хто куди – хто на пляж, хто грати у волейбол. А я один ніколи не п’ю, то тільки алкоголіки наодинці п’ють.

– Звідки знаєш?

– Один професор медичних наук казав. Сам чув!

– Овва! А в тебе є щось? Бо бакалія ще зачинена.

Нікіта відхилив полу бобочки й показав запечатане горло пляшки.

– Ухти! І сигарети шикарні, і «Мадера». Добре живеш! Кажуть, що ти із Швандею й Лозуньком халтуриш? Правда?

– Ми не халтуримо. Швандя розробляє картон, а ми з Лазуньком утілюємо задум.

– Якось ти закручуєш… Ти куди йдеш?

– Та сам я не п’ю, хочу хоч когось із наших знайти, щоб за компанію. Я ж не алкоголік, щоб самому пити…

– Хочеш я тобі складу компанію? Якби горілка, то й не подивилася б. Ну а вино – інша річ…

– Та я з радістю! Просто не наважувався тебе запросити… У тебе така компанія…

– Ой, перестань! Я їх усіх подалі послала!..

– Ну так пішли до тебе.

– Розігнався! Рідня приперлась у гості. Жлоби. Пішли краще в Павлівський садок.

– Так там увесь час лягаві патрулюють. Навпроти садка райком… Забула?..

– Отож-бо! Там із боку Гоголівської такий закуточок є – клас! І пеньочок, і стара лавочка. Поруч пройдеш – ні чорта не побачиш. А як не базлатимеш, то ніхто й не почує…

Ну й пішли по Обсерваторній, по Павлівській, а тоді – щоб завернути на Гоголівську та з неї вже між старосвітськими будинками дістатись у тихий закапелок.

А по дорозі треба ще й добре роздивитись, чи лягаві на своїх місцях стовбичать, чи по садочку нишпорять. Ну з лягавими все було гаразд – усі стояли, як у почесному караулі, на своїх місцях.

Та коли прослизнули з Гоголівської в той райський закуточок, виявилося, що він окупований іншими.

І дуже авторитетними пацанами. Один, як тільки Нікіту і Віруню побачив, зразу рвонувся з лавочки в їхній бік.

Та той, що здавав карти, гаркнув на нього: «Ти що, здурів?! Гру ламати?!»

Тож Нікіта й Вірунька потихеньку, потихеньку порачкували за здоровенний кущ квітучої бузини. А далі по Гоголівській прямо на Артема.

– Слухай, – вирішила Віруня, – поїхали на кладовище. Там є один закуток. Туди ніхто не полізе. Дивись – уже відчинився магазин. Купимо по сирку.

І вони купили два плавлених сирки «Дружба» і сто грамів ірисок. Ну іриски вони зразу почали жувати. Тут і тролейбус підкотив.

Нікіта хотів попертись уперед. Але Віруня прихопила його за руку й усадовила поруч себе на заднє сидіння.

– Ти чого? Тут так гоцає! Якби були сидіння дерев’яні, то всю дупу повідбивав би.

– А мені подобається, як гоцає.

Пасажирів було небагато.

Нікіта й Вірунька не поспішали брати квитки.

І кондукторка сама підійшла до них.

Упізнала Віруньку, хоч та була не з тролейбусного, а з трамвайного:

– А це ти, Вірунько? Куди ти з хлопцем так рано?

– Та треба до слюсарів, а він їх не знає…

– Послухай, Вірунько, бери квитки, бо он бачиш: отой лисий здоровило контроль тут править…

Довелось узяти квитки.

Кондукторка, вдоволено усміхаючись, пішла від них до кабіни.

Потім зайшли кілька хлопців, квитків вони не брали. А лисий і не рипнувся зі свого місця. Тільки провів їх поглядом.

Коли вони вийшли, Вірунька зле лайнулася:

– От сучка! На понт мене взяла із-за двох сраних квитків.

– А я ще хотів її сигаретою пригостити. Така привітна баба.

– Сука вона недовбана!..

Тепер у них лишився м’ятий рубчик і ціла жменя мідяків.

Коли вони чимчикували через Лук’янівський базар, Віруня наказала:

– Гони 30 коп.!

– Для чого?

– Букет купимо на могилку. Якщо підемо з порожніми руками, то…

– Зрозумів! – І Нікіта виділив Віруньці тридцять копійок.

У старенької купили здоровенний букет уже прив’ялого бузку. Та запах від нього плив приголомшливий.

– Нікіто, ти любиш бузок?

– Не знаю. Гарно пахне.

– А я ой як люблю! – Вірунька запхала обличчя в букет і цмокнула, ніби цілуючи квіти.

Людей на цвинтарі здибали зовсім мало. Усе літні жіночки та древні бабусі щось там порядкували біля надгробків. Нікіта та Вірунька попиляли проходами між могилками, поки Віруня вивела його в якийсь закапелок цвинтаря.

Там густою стіною росли кущі якоїсь тернини й жасміну, ще добрий кущ квітуючого білого бузку.

– На ‘кий біс цей бузок купувала, як його тут цілий ліс?

– Помовч. Уже прийшли.

Віруня низько нахилилася й відхилила пагони бузку. Нікіта за нею.

Через вузький і низький прохід опинилися вони на клаптику, зарослому шовковистою травичкою. З одного боку – цегляна стіна старовинного склепу. А з трьох боків – непролазні кущі. Травичка вже підсохла від роси й нагрілась. Вони присіли, і Нікіта заходився відкорковувати пляшку «Мадери».

– З горла питимемо? – спитав Нікіта, не відводячи очей від корку, що поволі виповзав із пляшки.

– Не переймайся! – звідкілясь із-за спини прощебетала Віруня.

– Що ти там робиш?

– Святкові бокали дістаю…

Нікіта обернувся і побачив: Віруня із стіни склепу витягає цеглину. Засовує руку в дірку й дістає дві гранчасті склянки.

– Ов-ва! – Тільки й виголосив Нікіта й повернувся до свого делікатного діла.

Коли Віруня сідала поруч, вона погладила себе всю від наливних цицьок, по животу, по стегнах і далі до колін, так що суконка ніби прилипла до тіла.

Хоч Нікіта тільки краєм ока те бачив, та йому більше закортіло пізнати Віруню, ніж засосати склянку «Мадери».

Зрештою Нікіта здолав корок і затис його зубами. Націдив одну повну склянку вина. А коли другу налив наполовину, Віруня схопила його за руку.

– Мені досить! Я свою дозу знаю.

– Так це ж усього лишень вино! Ти що?!

– Мені й від цього буде добре!

– Як знаєш… – розчаровано протяг Нікіта й ось що подумав: «Ну хіба після половини склянки дівка дасть? От якби цілий гранчак засмоктала! От тоді б я її на раз-два відшворив!»

А Віруня поволі-волі смоктала солодке пахуче вино й насмішкувато позирала на Нікіту своїми чорними, ледь вирлатими очима.

Нікіта, навпаки, засмоктав свою дозу одним духом. І зразу ж відчув такий «приход» радості й упевненості, що обійняв дівку за тугі плечі. Поставив склянку в траву і ковзнув другою рукою під поділ сукні до тугого, гарячого підкоління.

– Нікіто! Зачекай! – гостро остудила хлопця Віруня. – Дай посмакувати. Не поспішай!..

– Посмакувала? – спитав Нікіта, коли в неї не лишилося й на денці.

– Ще й як! Класне вино! Націди ще стільки.

– Так ти ж казала, що твоя доза отака! – і Нікіта показав пальцем на склянці.

– То моя перша доза.

– А скільки тобі тих доз треба?

– Побачиш… Не поспішай!

– Та я не поспішаю. Просто…

– Ну, якщо просто, то посидь і почекай.

Після кількох маленьких ковтків, Віруня поставила склянку межи колін і попрохала:

– Дай сигаретку. І запальничку.

Припалила сигарету. Затяглася з усієї сили. Жар просто з’їв шмат сигарети, перетворивши його на сизий попіл.

За тим одним ковтком допила мадеру.

– Слухай, де ти подів сирок? Я закусити хочу. А ти?

Нікіта поколупався в своїй бездонній кишені й витяг плавлені сирки.

Один подав Віруні.

Вона вмить розколупала фольгу й впорала сирок.

– А ти чого? Не хочеш?

– Я не сирка хочу! – по слову вичавив із себе Нікіта, бо втрапив всякий терпець. І почав боятись, що прутень упаде й буде повна дурня та глум.

Більше Нікіта не говорив, а мовчки поліз до Вірунькиної пазухи. Як стис її голу цицю, то заспокоївся. Відчув, що, якби й годину Віруня мазькала те вино, у нього б нічого не впало.

Віруня ж поволі-волі допила вино, допалила сигарету й опустилась на спину. Спадаючим голоском проказала:

– От тепер я готова… Тільки не поспішай…

Нікіта полишив у спокої її пазуху та розстібнув важку, з напаяним оловом, пряжку флотського ременя. Штани не зняв, а тільки спустив…

Віруня заплющила очі. Щосили схопила Нікіту за плечі й без угаву, як заведена, повторювала:

– Не поспішай, не поспішай, не поспішай…

А сама стегнами потроху підбивала. І так у них те діло добре пішло, що Нікіті здалося, що він так собі гойдається чи то на хвилях, чи на гойдалці.

Далі Віруня перестала повторювати те своє: «Тільки не поспішай».

Тільки шепотіла пересохлими губами: «Ой ти мій зайчику, ой ти мій котику, ой ти мій солоденький, ой ти мій тверденький, ой ти мій гаряченький… Ой як ти гарно мене… ой як гарно…»

Потім вона замовкла й наче завмерла.

– Що тобі не так? – спитав Нікіта, продовжуючи неквапно, але глибоко її пізнавати.

– Солоденький, помовч… Я прислухаюсь – як ти мене…

Ну Нікіта заспокоївся й продовжував те солодке для обох дійство.

Ураз Віруня прошелестіла:

– Рибонько, зайчику, давай швидше… Я зараз, зараз…

І саме тоді Нікіта відчув, що вона грається з його мошонкою. Так ніжно, обережно перебирає його тестікули. Водночас вона обома руками обхопила його за шию.

Нікіта шарпонувся й видер свою шию з її обіймів. І озирнувся.

Та й побачив таке, що його мов окропом плюснули в обличчя.

До них, поки вони піддавали один одному наснаги, підповз собі чолов’яга. Та й «пестив» Нікіту.

Нікіта зором ухопив усе. І шкіряний фартук, що як панцир захищав його груди, черево й стегна.

Зав’язки від цього фартука на шиї, на попереку й на обох підколіннях.

Виходило, що він, як на полозах посувається по землі, не розриваючи одягу й не здираючи руки. Нікіта підхопився. Та через спущені штани перечепився та гепнувся на землю. Та встав навкарачки й поповз за тим паскудою-«золотарем». Намагався вжучити його по морді, в шию. Та це погано виходило в Нікіти. Бо «золотар» мовчки, на диво швидко, повзком рачкував і ухилявся від ударів із якоюсь звірячою спритністю. Якось вже Нікіта підвівся, підтяг штани й тільки один раз вжучив «золотаря» носаком черевика під ребро.

Поки Нікіта замахувався вдруге, той встиг заднім ходом прослизнути в непомітний прохід під кущем жасміну.

Що було далі, я не знаю. А оскільки всі мої оповідки реальні «малюнки» реальних подій, то вигадувати фінал я не можу й не бажаю. Хотів спитати в самого Нікіти, що було далі біля покинутого склепу.

Телефонував кілька разів. Але телефон мовчить. А от Швандя точно помер кілька років тому.

Мальовані горщики

Хвалилася кобила, що вози горшків побила

Перший курс проходив літню практику в Каневі, у присілку Бессарабії. Туди ми й прибули на колісному пароплаві «Іван Котляревський». Просто над дебаркадером на високій кручі серед буйної зелені сховалася наша база. До бази можна було піднятись крутою стежкою праворуч і похилою дорогою ліворуч. Наше невелике кодло, звичайно ж, поперло до крутої стежки.

На початку стежки довелось перелізати через здорову купу соснових стовбурів. Без сумніву, їх сюди привезли, щоб полагодити місток через яр. Той яр невеликий перетинав дорогу від Канева до Могили. А від старого містка стирчали лише товсті палі з намулу.

На тому боці рову стояла дебела жінка з возиком. На возику повні лантухи, закаляні червоною глиною. І блискуча лопата згори.

Ми зі своїми лахами, етюдниками та підрамниками подерлися вгору глинистим схилом гори. А попереду нас теж дряпався чоловік із лантухом. Ноша була така важенна, що чоловіка аж пригинало до землі. Здавалося – ще трохи і він стане навкарачки!..

Коли я обминав чоловіка, він закректав і вправно перекинув лантух з одного плеча на друге. З-під подертого солом’яного капелюха було видно лише важку нижню щелепу в рудуватій щетині. Уважніше я не роздивився чоловіка, бо не час було озиратись.

Треба було зайняти хороше місце, і ми свого не проґавили. Та ще й сачконули від важкої праці. Не ми першого дня тягали воду для кухні з глибокого провалля. Тільки я кинув на ліжко свої лахи, то вхопив ковдру й гукнув хлопців. І ми побігли до найрясніших лип. Та й зачали дерти з тонкого гілля медові пахучі квіти.

Тож коли Ілля Ніссонович Штільман, керівник практики, почав роздавати завдання, то пересвідчився, що ми вже давно працюємо для загального добра. Того чудового липового чаю вистачило до самого несподіваного фіналу моєї першої практики. Але хоч наша кімната була десь у кінці списку, та черга є черга. І одного дня довелось і нам працювати на кухні.

Коли я спускався по воду в провалля, то зауважив – смолисті соснові болонки щезли й по них і трісочки не лишилось.

Автобуси по піску і бакаїнах об’їздили зруйнований місток.

Згори мені назустріч ішов той чоловік у солом’яному подертому капелюсі. Він спинився, щоб не переходити мені дорогу з порожніми відрами. З його засмаглих, аж червоних плечей звисала бита майка, а шелесткі від засохлої глини штани замітали холошами пилюку. Як годиться в селі, привітався з чоловіком. Він відповів і здійняв руку до капелюха.

Пообіді ми з Гомом мили посуд. Тут до нас із новиною підкотились Генка й Сашко та сповістили, що підчепили на пляжі розкішних дівчат. Дачниці з Ленінграда. На цілий місяць. Треба ще когось із хлопців, бо дівчат семеро. У мене були гроші, більше ніж зараз. Тому я не жмотився. Сказав трьом нашим, що треба купити, і дав їм гроші. Та й вони свої рубчики доклали. Але головне було, щоб зразу після вечері чкурнути з кухні. Тому ми всі крутились на кухні, як скажені! І за півгодини все попорали! Навіть на ранок натягали води. Каламутної, зате повний бак.

Ми зустрілися з дівчатами на вигоні за присілком. Хлопці при повному параді, виголені, сорочечки свіжі. Хтось навіть чуприну бріоліном намастив. Лише я в подертих штанцях-дудочках. На сідницях латки. На правій – біла, на лівій – чорна.

Славко потихеньку видзвонював на гітарі «Полюшко-поле». І так ми дісталися до затишного гаю. Під низьким навислим гіллям пройшли на галявину. Та галявина просто буяла запашними квітами. Ось тут наше галантне товариство розстелило «скатертину», тобто чисте простирадло. На «скатертину» виставили щедрі дари. Кожен із хлопців приніс щось своє і поклав на «стіл». А в дівчат велику чорну торбу притягла одна непримітна дівчина.

Коли ми розсілися навколо скатертини, то вийшла справжня жива картина «Вечеря на траві». Тільки не Едуарда Мане. І не 1863 року в Парижі. А 1960 року в нашому славному Каневі. Ну а жодної голої дівчини в нашому товаристві не було.

Усе відбувалося дуже пристойно й дуже традиційно, як і все в ті далекі часи. Виголосили «за знайомство», випили й закусили. Виголосили «за дружбу», випили й закусили. Після третьої почали всі виставлятись. Але як на теперішні часи, це виглядало, наче чаювання в англійському аристократичному клубі. Спочатку всі залицялися до найвродливішої – Інги. Але вона сказала, щоб хлопчики даремно не напружувались – вона за кілька тижнів розписується.

Ну, після цього була певна пауза, якісь там тости. Після тостів усіх потягло до Оленьки. Її батько був директором «Пасажу», якогось там…

Що Гом п’яний, я зрозумів, коли він підвівся «з-за столу» й почав жонглювати двома пляшками з-під «Советского» шампанського. Підкидав їх так високо, що, якби кому попало по голові…

Певно, і я був не зовсім тверезий, бо не кинувся спиняти Гома, а чекав, чи не впустить кому-небудь на голову ті пляшки.

Славко обривав струни гітари. А тендітна Оленька схилила біляву голівку йому на плече. І щось подібне почало творитись і з іншими персонажами цієї живої картини «Вечеря на траві». Тут і мене підняло на ноги й повело до тієї, найдальшої від мене, дівчини. Поки я виголошував тости, горлав пісні та витанцьовував з однією чорнявкою, я чомусь приглядався до тихої дівчини. Так, краєм ока. За весь час вона менше за всіх розкривала рота. І це мені дуже сподобалось.

Я схопив її за туге плече та звів на ноги.

– Ходімо! Я покажу тобі, як сходить місяць!

Ми попхалися навпростець крізь густу ліщину, під низьким липовим віттям. Нарешті вийшли на випас. І тут, справді, з-за найвищої гори з’явився край яскравого золотого місяця. Здоровенного, «як млиновеє колесо».

Я здивувався більше, ніж дівчина, бо вона таки чекала обіцяного. Я ж не думав ні про що, а бовкнув навмання.

Місяць виплив увесь із-за гори. І наче завис на гіллі засохлого дерева.

Тут ми повернулись один до одного. І почали цілуватись, як у поганих голлівудських фільмах. Але нам було дуже весело.

Ми цілувалися й тоді, коли збирали посуд і згортали «скатертину», адже всі наші були такі веселі, що чхати хотіли на всяке там начиння.

Уже біля їхньої хати я спитав:

– Поїдеш зі мною на острів порибалити? Так, на всю ніч?

Тут від сіней її почали гукати на всі голоси. Просто хором! І вона, ніби всім їм на зло, відказала:

– Поїду! – І, повернувшись на одній нозі, побігла до хати, до подруг…

…По набіжному сну мене підняв один із наших гуляк:

– Молю і благаю! Побудь за мене на кухні до сніданку!..

А що я не мішав знаменитої канівської самогонки з «хересом» (урожаю 1947 року) та напівсолодким «Советским» шампанським, то й голова була в мене свіжа й ніякої втоми.

І, як і вчора, я заходився патрати здоровенних щук, яких хлопці й чергові принесли дві повних сапетки з рибстану. А з хлопцями чогось прийшов рибалка на ім’я Толік, та й на прізвище – Рибалка. Цей білявий велетень із зовнішністю голлівудського вікінга подивився-подивився, як я патраю рибу. А тоді взяв ножа й показав, як по-рибальському роблять надріз коло грудних плавців і одним порухом видирають геть усі нутрощі.

Отак я і познайомився із Толіком Рибалкою.

По сніданку був живопис. Писали портрет дівчини на пленері. Графіків навчав Сергій Миколайович Єржиківський. У двадцяті роки справжній авангардист. А в мій час соцреаліст третьої категорії. Він ось так навчав нас живопису: «Вы постепенно усиливайте тон. Ну… как бы проявляя фотографию… А потом затягивайте, затягивайте!..»

Ілля Ніссонович Штільман, якщо не помиляюсь, ніколи не був авангардистом. І метода в нього була інша. Він простягав драматичним жестом слабу, випещену ручку й виголошував: «Если я пишу баржу, то это таки баржа получается! А вот как у вас из баржи получается не баржа – не пойму! Вот когда я делаю натурщицу, так это таки получается натурщица. А вот когда вы делаете натурщицу, так я не понимаю, что у вас такое получается. Для меня это секрет, как у вас такое получается?!»

Постановку на пленері я закінчив раніше за всіх. Єржиківський зазирнув на роботу й… так і так… Зітхнув з глибокою розпукою і махнув рукою.

– Ну хорошо, хорошо… Ну закончили… Идите куда-нибудь и делайте свои наброски… и ради всего святого, не мутите воду!..

I я зразу ж подався на кухню баламутити воду. Тобто домовитися з хлопцями, щоб вони притирили на вечірній забалдон трохи хліба й риби. І звідсіля, з підвищення, побачив, що внизу на сусідньому подвір’ї ходять оті чоловік і жінка. Виставляють на сонце сірі горщики й глеки. Я ще раз нагадав хлопцям про вечір і зістрибнув униз на межу.

– Добрий день! До вас можна? Подивитись…

– Здоров, якщо не жартуєш! А чого ні?.. Заходь, чуєш…

Господаря звали Василем Гордійовичем, а господиню тітонькою Катериною. Ще з хати, із сіней, виглядала їхня мала донька на милицях. Об її слабі ноги терлося смугасте сіре кошеня.

Господар показав на виставлений посуд:

– Це, чуєш, сирець. У хаті добре висох. Ніде й не похватався.

– Що «не похватався»?

– Чуєш, то так кажуть – «хватає сирець»… Коли від протягу тріскається глина.

Ми зайшли до майстерні. Господар умостився за гончарний круг на товстій лаві. Вибрав з купи глиняних грудок одну й кинув її на кружалко.

– Ну що, закуримо? – чи то спитав, чи то ствердив Василь Гордійович. Я витяг коробку албанського «Люксу», білу із золотою смужкою. Добрі були сигарети – товсті й духмяні.

– Для мене слабі… Ми свого ручкового тютюнцю, щоб аж у тімені заграло!

Василь Гордійович завів правицю за спину, обтер вогкі, у глині, пальці. А тоді видобув із макітерки добру пучку рубленого тютюну. Насипав тютюн на шмат районної газети. Обслинив край газети до скляної прозорості і зліпив по всій довжині. Я вже закурив свій «Люкс» і підніс Василю Гордійовичу сірника. Він затягся щосили їдким сивим димом. Відклав цигарку на лаву й бадьоро зачовгав по важкому спідняку. Розганяв щосили, поки круг не пішов рівно й плавно. Тут Василь Гордійович умочив руку у великій мисці. Струсив зайву воду рясними бризками на долівку. І почав зводити глину.

Спідняк обертався велетенською дзиґою. А на кружалку межи пальцями гончаря виростав глиняний конус. Кружалко вертілось швидко й рівно, а пальці Василя Гордійовича вже почали «осаджувати» – надавлювати на конус. І він перетворювався наче на якусь подобу чаші. Потім він «проколов» грудку – видавив великими пальцями в глині заглибину.

А далі почалося взагалі якесь чародійство. По спідняку ритмічно вдаряли босі ноги гончаря. Круг обертався із такою швидкістю, що видавався нерухомим. На верхняку з-під пальців гончаря, теж наче нерухомих, глина витягалася вгору. Потім розширювалася, опускалась. Опуклювалася крутими боками й закладалась притовщеним вінцем готового горщика.

Тоді Василь Гордійович відрізав мідною дротинкою горщик від кружалка. І обережно поставив його на полицю.

Що всі рухи за кожним горщиком повторювались, то я накнопив на свою дошку кілька листків паперу зразу. Починав на одному листку одну схему рухів. Коли рухи переходили в іншу фазу, починав другий начерк і по фазах змальовував увесь процес.

Захопився новим сюжетом, що й не помітив, як по рейці вдарили на обід.

– Чуєш, ти що – на обід не заробив? Чи Мотря погано куховарить?

– Хіба вже били? – схаменувся я.

Але малюнки все ж показав господарю. Василь Гордійович примружив важкі повіки зі світлими віями, покрутив головою, придивляючись, схвально закивав:

– Чуєш? Приходь увечері. Сьогодні горно зарядимо. Палитиму горщики і глечики.

Зразу по вечері не вийшло, бо нашим дівчатам закортіло покататись на човні. Я й подався мерщій до рибстану в затоці під Лисою горою. Там знайшов свого нового знайомого Толіка Рибалку. І таки вмовив покатати нашу компанію при місячному сяйві.

Місяць уже добре пощербився, проте заливав потужним блакитним сяйвом і Дніпрове плесо, і урвисті кручі, і білі хатинки на горах. Хатки крізь темну зелень садків мигали золотими вогниками віконець. Наші дипломовані «дами» тільки «охали» та «ахали» при кожному звороті човна, коли краєвид відкривався з іншої точки… У прозорому повітрі навіть із фарватеру було видно, як на деревах гончарової садиби мерехтять червоні відблиски вогню.

Після катання всім кодлом добре поплавали в затоці. А тоді з піснями й придибенціями на всю Бессарабію провели дівчат додому…

І знову подружки не дали моїй Мурі (у неї була лише одна прикмета – дрібненьке ластовиння) досхочу націлуватися. Я не пішов спати, а подався до Василя Гордійовича.

У пічці гоготіло полум’я. А з отвору горна виривався гарячий дим і вилітали червоні сяючі іскри. Дівчинка стояла поруч, зіпершись на милиці. Дивилась, як батько метушиться в пригребиці й закладає поліняки в челюсті печі.

– А, це ти? Чуєш, думав, що не прийдеш… А як там ленінградки? Кажуть, що ти при всіх на вулиці з рудою цілувався?..

– Я на тій вулиці вночі нікого не бачив…

– Та то я так, чуєш, для жарту! А якщо, по правді, то магніт є?..

– Та наче є…

– Ото й добре! Бо як межи дівкою і хлопцем магніту немає, а гуляють – то паскудство!.. Ну, закуримо!..

Він виліз із пригребиці й сів на окоренок. Обтер чоло й змахнув піт рукою. І на попіл впали темні краплі. Я вмостився навкіс від господаря на гарячій землі. І малював напів усліпу, напів при спалахах вогню в жерлі. Було в мене два кольори: чорний – туш, та акварельна цинобра – яскраво-червоний.

Полум’я фуркотіло в горні, облизувало довжелезними, зміїстими язиками горщики й череп’я. Поступово почало зоріти в горні. Темні, обкурені горщики й череп’я ставали все червонішими. Сажа на них поволі почала зникати. Чи то згорати в струменях полум’я, чи то вилітати з димом.

Зоріло, зоріло в горні, поволі-волі насичувалося. А тоді враз глиняні горщики й глеки стали золотаво-рожеві. Наче прозорі, наче із золотого матового скла!..

За одну ніч я зробив не менше двох десятків начерків. Куди вони поділись – ті неоковирні, але такі виразні малюнки?..

Тепер кожного дня я забігав до Гордійовича. З великої самовпевненості кинувся ліпити горщики. Але спідняк у мене не йшов, а рипався, як старий трамвай на Євбазі. І глина вилазила крізь пальці, як погане тісто.

Василь Гордійович вирік:

– Чуєш, ти хлопець запальний! Але до гончарства в тебе магніту немає…

Тоді я заходився ліпити всякі фігурки. Та ще Гордійович виліпив мені кілька глеків, горщиків та дві тикви. Ну і я їх прикрасив малюнками. А Гордійович випалив, і тепер вони стояли в майстерні на полиці. У кімнату я посуд не взяв, щоб часом хто не побив мої горщики. Отож мої мальовані горщики й стояли в майстерні Василя Гордійовича до того дня, коли трапилась велика халепа. Але як же було весело перед тим!

Славний рибалочка Толік, на прізвище Рибалка, узяв човна (без батькового дозволу) і відвіз нас із Мурою на острів. Ото пісня! На чорно-синій бані неба можна було роздивитися всі сузір’я, які там висипали. А під високим чорним берегом цокали копитами коні по кам’янистій стежці. Їх не було видно, але було чути, як вони порскають, п’ючи воду. З того берега було чути сюди, на острів!..

Толіку батько дав прочухана за човна. І він приїхав на острів у ясний день. Та й висадив нас навпроти колодязя перед дебаркадером. І там вся наша братія етюди писала.

Я пішов трохи поспати, бо ніч була таки гарна. Як казали ваганти на поганій латині: «Omnius animale post coitem est tristum, nullun qallum et famina». А мої сучі друзі побігли до Мури взяти інтерв’ю для газети «Ночная Бессарабия». На питания: «Чому ви віддались Л-у?» Мура відрубала: «Бо він злий і розумний». Після подорожі на острів Мура вже не тягала за всіх торбу на пляж. І не бігала рано-вранці на прибережний базарчик. Коли дівчата наладнались у Пітер, вона позабирала в них рештки грошей. І лишилася ще на тиждень: «Переб’ються! Їх усіх папаші в Пітері лишили. А я призначення в Карелію підписала, к бісовій мамі»… Зрештою, і Мура поїхала.

І тут, на диво, відремонтували той клятий місток під нашою горою.

Пішла по Бессарабії чутка, що тепер, як і раніше, на містку збиратимуться на танці.

На той час і Василь Гордійович подався з горщиками на якийсь ярмарок. І доньку вони взяли із собою.

– Канєшно! – зауважила куховарка. – Вони посадовлять її з милицями коло горщиків. Усі побачать, що каліка. І в них купуватимуть краще, ніж в інших…

Щоб не було нудно, я вирішив влаштувати дійство з містком. Як би тепер сказали: «Шоу». Хлопцям така ідея сподобалася. Ми написали й намалювали афішу й повісили її на турбазі. На місток людей приперлося чимало. Моя «офіційна» промова, чиїсь вірші та ексклюзивна пісня про манну кашу на сніданок і канівський самогон на вечерю… Почали танцювати на дзвінких дошках під патефон. Коли тут зайшов дощик. Патефон забрали, і танці скінчились… Коротше кажучи, місток відкрили…

А через день було зовсім інше кіно.

Зранку я подався вниз по течії на риболовлю. Став біля заповідника коло забори. Голованьчики скидалися, може, за якихось метрів десять від пружної піщаної рінні. Але жоден навіть коника не збив із гачка. Я плюнув на риболовлю й пішов на луки малювати спутаних коней.

Повернувся я на базу добре пополудні. Зразу відчув – сталася якась халепа. Але, що головна персона в цій пригоді я сам, мені було невтямки.

Довго патякати не варто. Справа була проста. На «відкритті містка» ошивалося одне зальотне гівно з двома кралями. За кілька днів перед тим цей фраєр із ними приперся на старовинний цвинтар на кручі. А я сидів на краєчку урвища. І малював старовинні кам’яні хрести, Лису гору, затоку під горою та рибальський стан, і чого цей непотріб приперся на покинутий цвинтар, досі не можу збагнути… І почало воно мене повчати, які сюжети треба вибирати радянському художнику. Ну а я йому без жодної лайки пояснив, що його наскоки – звичайна заздрість імпотента до чужих можливостей. Як не дивно, хоч воно було таки добре старше за мене, нічого путнього не змогло відповісти. Та й потихеньку, потихеньку подалося геть.

А після «відкриття містка» воно написало листа до райкому про пропаганду буржуазної ідеології на базі художнього інституту й навело «яскравий приклад» цього – «відкриття містка»!

За який час збірна команда райкому, міському та райвиконкому була вже на базі. Здається, хлопців викликали на веранду. Але що точно пам’ятаю – викликали по-одному. Та й випитували, що там було на містку?.. Ще дуже ретельно шукали афішу. Перешмонали всі мої альбоми й папки.

На той час старші викладачі відбули до Києва, а на заміну їм прибули молоді. Вони й визнали крамольним великий малюнок на стіні – портрет Василя Гордійовича. Може, за напис: «Святі горшки не ліплять!». Особливо збудив малюнок нашого партайнгеноссе Юліка Ятченка. Він здер малюнок зі стіни. Почали питати й моїх місцевих шанувальників. І вони показали, що я малював «развратниє рисунки» на горщиках у цього останнього одноосібника Баді. А той, певно, продавав їх на ярмарку. Почало начальство питати, хто такий цей Бадя? Поки їм витлумачували, хто такий Бадя і де він живе, Василь Гордійович встиг приготуватись. Чи хтось його попередив, чи він зразу все сам докумекав?..

З нашої бази команда поперла по огірках і помідорах тітоньки Катерини до майстерні Гордійовича. Почали питати гончаря.

«Такий і такий до вас приходив? Що робив?» – «Та заходив… Малював тут…» – «Що малював?» – «Та все мене, горно, кота…» – «А на горщиках малював?.. Ну, якусь абстракцію?» – «Та ні, наче ніяких матюків не бачив…» – «Де ті горщики?» – «Та воно ж хлопець городський, без поняття… У горні все й попукало…» – «???» – «Ну, тобто порвалося на черепки…» – «Де черепки?» – «У провалля викинув…» – «Ведіть нас туди!» – І Бадя повів гопкомпанію до смітника. Одна партійна дама заглянула в провалля: «Лізьте і дістаньте черепки». А він їй: «Як вам так треба – то ви й лізьте! А я вам драбину потримаю»… На тому діалог райкомівської дами та гончаря-одноосібника скінчився. І все керівне кодло сіло в машини й помчало до Канева через оновлений місток…

За три дні практика скінчилась і я зайшов попрощатись із Гордійовичем. Він же ганяв спідняк і виводив горло крутобокої тикви. Не відриваючи погляду від пальців і глини, покликав жінку:

– Чуєш? А принеси художнику теє…

Тітонька Катерина подала мені промаслений згорток з газети.

– Вибачай, що без хліба… На «Котляревськім» нова буфетниця. Нам хліба не лишила…

Я почав рачкувати до дверей – боявся спізнитися на пароплав.

– Чуєш! Зачекай! Хвильку!

Бадя змовницьки підморгнув і вправно зрізав мідною дротинкою бокасту тикву. Сповз зі свого сідала, метнувся до кімнати, де сохли горщики. Виніс звідтіля великий паперовий пакет, перев’язаний розпатланою конопляною шворкою.

– Це твої горщики! Я їх у рукав кухвайки сховав. Та й поклав у дрова біля горна… Ну, ходи з Богом!.. Чуєш, підожди, а ти мого тютюнчику на дорогу візьми?

І Гордійович згорнув із пожовклої газети кульок і всипав туди, може, три «гранчаки» ручкового рубленого тютюну…

А на пароплав я ледве встиг – вахтенний матрос уже починав тягти сходні. На кормі верхньої палуби сиділи тільки ми зі Славком. Їли смажених окунців, солодкі помідори й намагалися розгризти холодні качани вареної кукурудзи. І палили саморобні цигарки. І Славко виголосив те, що три дні мене ятрило: «А чи не чекають нас на пристані?»

На щастя, не чекали. Та у великій хаті вже знали про мене. І один чоловік, цікавий чоловік, який вирізняв мене серед залицяльників своєї доньки, покликав мене на тиху бесіду. Поклав переді мною лист паперу. З цього листа я взнав, з якої насправді я родини, довідався, що я «обладаю» здібностями організатора-провокатора та погано впливаю на колектив. Кінчалося: «С комуністіческім прівєтом» Такий-то… і був той «такий-то» – колишнім керівником мого батька. Колись у нього був син. Щоб не потрапити в ГУЛАГ разом із друзяками-студентами, хлопець застрелився. Здається, за два роки до смерті Коби-Сталіна-Джугашвілі…

Враховуючи обставини, які я сам собі створив і які мені створили інші, я був змушений піти на рішучі дії. Я відмовився від колективу, на який я погано впливав. І призначив себе головою комітету власної безпеки. Це дуже важка праця – слідкувати за собою. Важка й зовсім нецікава. Адже, як ви знаєте з усіх сучасних масмедіа, не те що слідкувати за кимось…

Млинок «сталінець»

В англійській книзі «The Physical Earth» написано, що хліб готують із пшеничного борошна, житнього, ячного чи вівсяного. М’який, пухкий хліб виходить завдяки особливим якостям зернового білка – клейковини. «З рису та кукурудзи виготовити хліб неможливо, бо там немає клейковини», – сказано на сторінці 178.

Я ж із цим науково-популярним поясненням аж ніяк не можу погодитися, оскільки є свідком того, що хліб можна спекти й без пшеничного, житнього, ячного чи вівсяного борошна. Що для цього треба?

Перш за все треба жити в убогому степовому колгоспі, який був колгоспом і при німцях. Різниця тільки в тому, що за трудодні німці давали окупаційні марки. Звичайно, теж пшик, але давали… І от із цього колгоспу спочатку німці забрали зерно. А потім, коли звільнили від німців, рештки вигребли наші. Може, хто що й приховав?.. А ще лишилося де-не-де кукурудзяного бадилля в полі. На поламаному, потрощеному бадиллі часом знаходились хиряві качанчики. Напівпорожні, видзьобані птаством.

Ну й біля спустошених кагатів можна було при ретельному колупанні в обмерзлій землі знайти дрібненькі почавлені й порізані картоплинки. Ще треба, щоб у вас піч топилася. І димар не курів. Для цього потрібна солома на розпал. А для жару кізяки, бо тут уже степ. А найближчий ліс за шістдесят кілометрів на північ.

Ще потрібні форми. Форми були в бабусі змайстровані з бляхи, здертої з даху якогось розбитого будинку.

Вони темні, обгорілі, прокопчені, пропечені багато разів. Є ще й дві круглі форми.

Звісно, можна й без форми спекти хліб. Хліб-загребу. Зліпити з тіста паляницю та засунути у витоплену піч на розпечений черінь. Або ще покласти тісто на капустяний лист, а тоді засунути дерев’яною лопатою на той же розпечений черінь. Такий житній хліб на капустяному листі найкраще за всіх пекла бабуся Марійка, рідна сестра бабусі Мокрини. Але такий хліб печуть із доброго житнього борошна. А сьогодні жита немає. Є мерзла картопля й вогкі дзьобані качани пшінки. Так у дідових краях називають кукурудзу.

Та бабуся Мокрина цим не переймається. Вона загадує бабусі Мінні лущити качани. Бабуся бере два качани й починає їх терти один об одного. І зернини обсипаються у дзвінке бляшане відро. Де зернини міцно сидять у качанах, там бабуся починає натискати на них великим пальцем. І кукурудзинки одна по одній вискакують у відро. Скоро зернини при падінні не дзвенять, а чути тільки легкий шерхіт.

Бабуся Мокрина натягла бурки з червоними гумовими чунями, замотала голову здоровенним сірим платком, одягла кухвайку. Прихопила плетеного з рогози кошика й вийшла з хати.

Ходила вона дуже довго, бо й «коптилку», зроблену з гільзи, запалили. І всі качанчики були обдерті. Коли прийшла, то спершу поставила на широкий ослін пузатий рогозовий кошик. А сама сіла на край ослону. Сиділа, віддихувалася, не роздягалася. Потім почала розкручувати сірий платок із китицями. Розкрутила, але не зняла. Розстібнула кухвайку. Витерла піт із чола, запустивши пальці під білу хустку, протерла кулаком очі. Коли зняла верхній одяг, тоді й кошик розкрила. Витягла звідтіля якусь дивовижну гільзу. Із товстенної гільзи стирчала крива залізна ручка. Точно така, як на м’ясорубці. М’ясорубки я вже кілька разів бачив. У місті бабуся їх якось позичала в людей. З другого кінця гільзу було розрізано на кілька смуг з дірками. Смуги загинались під прямим кутом до гільзи. А що найголовніше – вся гільза була рівнесенько побита дірочками.

Гільза товстенна й важка. Це було видно по тому, з яким зусиллям бабуся Мокрина витягала її із кошика.

Бабуся Мінна, як завжди, мовчки споглядає ту дивину. Мені теж цікаво. Але я сиджу на теплім припічку, де нагрівається, підсихає дрібненьке, але таке лискуче і яскраво-жовте, як бурштин, кукурудзяне зерня. І мені аж ніяк не кортить зістрибнути на холодну долівку.

Бабуся Мінна тримає гільзу сторчма, а бабуся Мокрина витягає за ручку коротку товстенну палицю. Палиця оббита залізом. А на тому залізі на всі боки стирчать і блищать гостряки. Геть схоже на тертушку, на якій бабусі натирають картоплю на деруни.

Бабуся Мокрина торкається пучками цих блискучих гостряків. Ніби перевіряючи, чи справді вони гострі. І задоволено киває головою.

Потім бабусі з’єднують знову в єдине ціле блискучу гільзу та її темну серцевину.

Мене переганяють на піч на старий дідів кожух…

А самі розпалюють плиту пихкаючою соломою. Кидають туди кізяковий «кирпич», ставлять у найбільшу конфорку великий чавун. Спочатку кілька тонких цівок кислуватого сивого диму пробивається в щілини між конфоркою і чавуном. Але вони швидко тануть у темних закутках хати.

Каганець щось починає блимати і хтось, чи бабуся Мокрина, чи старша сестра Майя, підтягає циганською голкою гнота в гільзі.

Я боюся каганця-«коптилки», бо хоч мене й не лякали, але я не раз чув, що чи там, чи там вибухали такі каганці, заправлені бензином. Когось ніби спалило, когось ніби поранило… Хтось із тіток казав, що навіть авіаційний бензин не вибухне, якщо в нього солі насипати. Але сіль не менша розкіш, ніж бензин.

Бабусі клопочуться біля різанки й плити. Миють дрібненьку, мов голубині яєчка, приморожену картопельку, засипають її в паруючий казан.

Гільзу прибили до ослона товстими іржавими цвяхами.

Лежати на дідовому кожусі та на теплій печі було так добре, аж млосно. То я й заснув…

Коли прокинувся й визирнув з-за комина, то побачив унизу бабусю Мінну. Вона незручно, якось боком, сиділа на ослоні й крутила криву залізну ручку.

Гільза слабко відблискувала від «коптилки». На ослінчику, під самою лавою, під самісінькою гільзою стояла велика полив’яна миска. А в миску з найбільшої дірки внизу гільзи сипалося крупчасте кукурудзяне борошно. Я не пам’ятаю, як пахне кукурудзяне свіже борошно. Як пахне свіже, з-під жорен, житнє чи пшеничне, як пахне ще тепла макуха й свіжа олія, як пахне пара від казана з вареною підмороженою картопелькою – пам’ятаю, наче оце зараз нахилився з теплої бабусиної печі. А от кукурудзяне борошно?.. Ні, не пам’ятаю…

Бабуся Мокрина набирала меншою мисочкою борошно із великої миски, сипала в решето й висівала просто на голий стіл. Рештки з решета знов засипала бабусі Мінні в гільзу.

Потім, певно, бабуся Мінна стомилася, і вони помінялися місцями.

Тепер решето кружляло в руках бабусі Мінни.

А бабуся Мокрина без упину крутила ручку млинка правицею, а лівицею спритно, щоб жодна кукурудзина не вислизнула, набирала повну жменю зернин і засипала в отвір гільзи. Так вони по черзі мінялись, поки не змололи всю налущену й висушену пшінку.

Далі вони обидві заметушилися – товкли варену картопельку в чавуні. Засипали в кисло пахнучу висівками й хмелем діжу кукурудзяне борошно, заливали його окропом з другого великого чавуна, навалювали в діжу кописткою товчену картоплю. І бабуся Мокрина все мішала кописткою, пробувала пальцями – чи не загаряче? А тоді занурювала в місиво руки аж по лікті й товкла, м’яла, давила, чавила ту кукурудзяно-картопляну суміш. Далі знову казала бабусі Мінні підсипати кілька жмень борошна й підлити кухлик води. Урешті бабуся Мокрина зішкрябала тупим широким ножем залишки тіста з рук, кинула його в діжу. Діжу притулили до теплого боку печі в кінці лежанки. Накрили згори чистим широким полотняним платом, а тоді ще рядниною.

Я не знаю, чи вміла бабуся Мінна пекти хліб. Але пиріжки, особливо «спеттєрауш» – із солониною, салом, цибулею, чорним перцем – у неї були просто казкові. Але то вже потім, коли в нас замість «керогазу» була справжня газова плита з духовкою.

Уночі я двічі прокидався, коли бабуся Мокрина вставала з полу, запалювала каганець і перевіряла, як там тісто.

Потім, ще ніч не скінчилась, знову засвітили каганець – то пісно снідала сестра Майя й збиралася до школи. Мала йти голим грудневим степом кілька, якщо не всіх шість кілометрів по морозному вітру.

Як Майю вирядили до школи, тоді почали топити піч.

Мені стало так гаряче, що я прокинувся й спустився з печі на лежанку. І примостився поруч діжі з тістом. З-під ряднини на мене йшов густий дріжджовий дух.

Бабуся Мокрина, зігнувшися в попереку – як сама вона казала: «Стала рачки до печі», – поралась біля печі. А бабуся Мінна прошкрябала й промила дошки столу та виставила на нього чорні, лискучі від змащення хлібні форми.

Бабуся Мокрина то відкривала заслінку в печі й підкидала туди новий сухий «кирпич», то підходила до лежанки й зазирала під ряднину.

Я зараз не можу сказати, як воно все те довго тривало.

Пам’ятаю тільки, що нарешті бабуся Мокрина відгребла із середини череня жар і приснула туди водою зі жмені. Обернулась до бабусі Мінни й схвально кивнула головою.

Діжа із лежанки перемістилась на широкий ослін при столі. І в чотири руки почали заправляти жовте тісто у чорні лискучі форми.

Наповнені форми одна за одною зникали в чорному гирлі розпеченої печі.

Як бабуся Мокрина закрила залізною заслінкою наповнену утробу печі, то стомлено просто впала на ослін при столі. Поправила пасмо волосся, що тільки зараз вибилося з-під хустки.

Помовчала, а тоді злегка розвела руками і проказала: «І хто його знає, як воно буде?»

Не можу сказати, як то довго випікався цей кукурудзяно-картопляний хліб. Пам’ятаю тільки, що жодного разу бабуся Мокрина не зазирала до печі.

Форми з готовим хлібом витягала до гирла печі кочергою, обхоплювала вогким рушником і несла до столу. Легким і точним ударом вибивала на стіл хлібину. Ставила хлібину на бік й зігнутим вказівним пальцем постукувала по дну хлібини. І хлібина відгукувалась, як бубон. На чистих, вискоблених дошках столу постали довгасті, як магазинні, хлібини і дві круглі, мов широкі паски. Уся хата просто попливла в гарячому хлібному духові..

Ми їли той кукурудзяно-картопляний хліб цілий тиждень. Як не більше. І хоч цей хліб кришився, а часом й шматочки не розтовченої солодкуватої картоплі траплялись, однак він не запліснявів і не загнив. Не став липким і смердючим усередині, як ото зараз стають мокрими й розлізлими всередині наші київські батони.

P. S. Отой млинок із гільзи у дідових краях називали «сталінець». Тому вважаю, що новітні назви ноу-хау «кравчучка» та «кучмовоз» не можуть претендувати на оригінальність.

Сітка

Сітка стояла за дверима стайні. Сучасний міський читач думає, що сітка може або лежати або висіти. Але ця сітка стояла тому, що була прикріплена до двох здоровенних кленових луків. Один лук зігнутий із цілої гілки. А другий лук стулений із двох гілок і міцно скручений мідним дротом. Сама ж сітка в’язана з тонких конопляних мотузок і між луками провисала великим капшуком. До тих сутінок я не бачив, щоб цю сітку, натягнуту між два луки, брали з-за дверей і щось із нею робили.

Сутінки поволі густішали.

Бабуся Мокрина озирнулася на всі боки й сказала, що час іти. Винесла зі стайні сітку й подала бабусі Мінні. Собі витягла штиль і скручену линву. Не знаю, а чи знає хто із читачів, що воно таке – штиль. Штилі бували й дерев’яні, й залізні. Але обов’язково це держаки завдовжки зі звичайні господарські вила. Один кінець гострий, щоб його було легко встромляти в копицю чи в скирту. А щоб можна було витягти добрячий жмак соломи чи сіна, нижче вістря, може на п’ядь, був хороший гак. На дерев’яних штилях це був гострий сучок. А якщо штиль залізний, то це гак, як на справжньому гарпуні. Тоді, та й не один десяток років потім, я не знав і гадки не мав, що той штиль із вичовганим, мов полірована ніжка ломберного столика, держаком та лискучо дзеркальним сталевим вістрям був доброю зброєю проти зайд – бандитів із «комсомольськіх отрядов продразвьорсткі». У селі Диківці, як повигрібали в людей останню жменю зерна, уночі їх усіх штилями до долівки попришивали!.. Чи наші родичі теж поштрикували штилями революційних грабіжників – не можу сказати. Але знаю, що з часом геть усі вони, ще до війни, щезли із Диківки. А одна з моїх тіток так навіть ім’я змінила, щоб і сліду не було, що вона із села, та ще з Диківки…

Бабуся Мінна перекинула за плечі порожню сітку, а бабуся Мокрина поклала собі на плече держак штиля та й почапали вони вниз стежкою межи яблунь до левади.

А минулого дня по обіді левадами пішла вода. Ішла десь зі степу. Чи не з Совиної балки. Шуміла каламутними потоками, а під вечір опала. І покрила трави тонким шаром. Коли ми з Майєю вранці спустились городом, то побачили – усі луки блищать, мов дзеркало. Ледь ми ступили на незаймане скло криги, як воно почало потріскувати під Майїними чунями. Мені було страшно від того потріскування. І дух водночас захоплювало, як я, присівши, подав Майї руку й вона тягла мене по ковзкій поверхні! І що було дивно – каламуть осіла й вода під склистою кригою була зовсім прозора. І ще було справжнє диво – коло куща калини між побурілими жмутками трави зависла під кригою смугаста щучка!.. Поки Майя спинилася й повернула назад до куща калини, то вдруге ми щучки не побачили. Тільки непорушні побурілі травинки вростали своїми кінчиками у першу кригу.

Нашим бабусям треба було тихо й непомітно в ранніх грудневих сутінках пройти стежкою між городами діда Якова Шевченка, по-вуличному – Губи, тітки Маньки та левадами, що дзеркалились молодою кригою ліворуч аж до городів Польки Вовчихи та тітки Уляни. Потім їм було треба обережно пройти повз здоровенну, повну води воронку від авіаційної бомби. І ще більш обережно перейти через дорогу. Та дорога петлею з’єднувала наш куток, свинарник і тирло з тим кутком і гробками. На межі гробків, просто над сивими вивітреними хрестами росли рясні й найсолодші в селі вишні. Коли мама наступного літа перебралась із Кременчука в село, то вона разом із кількома міськими жінками, яких війна закинула в село, та підлітками ходила рвати ті медові цвинтарні вишні. Так голова загадав.

Дорога була чи не найнебезпечнішим місцем бабусиних шляхів до скирти. Тут наших бабусь міг заскочити об’їжчик. Удень він на вгодованому коні, у лискучому кавалерійському сідлі, скакав по ланах. Та й то на грудах, там, де було сухо. У балки не спускався, бо в розкислому осінньому чорноземі загруз би, як у казані зі смолою!.. А от уранці рано та в надвечір’я об’їжчик крутився по околицях села – а чи не тягнуть колгоспниці (бо колгоспники добивали «хвашіського гада в їво логовє») із колгоспного лану сітку прілої соломи, чи кілька качанів кукурудзи, чи картоплин, загублених із полудрабка.

Перейшовши дорогу, бабусям нашим треба було пройти крізь лісопосадку й піднятися пагорбом межи гробками й колгоспним садом. А там уже навпростець грудом до заповітної скирти. Ту велетенську скирту вдень було добре видно аж із колгоспного саду. Вона на рівнесенькому степовому обрії підносилася, мов гора чи єгипетська піраміда з Майїного підручника історії.

Та монументальна скирта не належала колгоспу імені Енгельса. Скирту майже на межі своїх володінь виклали гороб’ївські. З балачок старших я так зрозумів, що виклали влітку сорок першого. Тільки дивно, чого ж її не спалили? Бо у війну той, хто відступає, той палить усе й виганяє худобу, жінок, дітей і дідів. І це не зараз так думаю, що я тоді так розумів. Я добре пам’ятаю, що й тоді так це розумів. Бо я Це бачив. І про ГОЛОД я дізнався тільки наступної весни, коли підсохло й бабусі взяли мене в посадку хмиз збирати. Десь ще одну сітку позичили. І бабусі Мінна та Мокрина йшли поруч, ні від кого не криючись. Я ж попереду стрибав по сухій траві й слухав, як вони стиха говорили про голод і людоїдів.

Бабуся Мінна розповідала, як вона з якимись харківськими жінками ходила в села міняти лахи на їжу. А бабуся Мокрина сказала, що якусь товсту жінку, наче родичку, яка приїхала в село, хотіли з’їсти… І от що дивно – ніхто мені не казав, щоб я мовчав про Голод. Ніхто й ніколи. І говорили мої бабусі про ті Страшні Часи геть спокійно. Але страх і обурення запали мені в голову. І ніколи вже не полишали мене… Коли я вбився в пір’ячко й почав потроху бувати в різних землях Союзу й серед різних бувалих людей, то довідався, що голод із людоїдством був тільки в Україні, на Кубані та в Казахстані. Один канівський чоловік розповів, як він поїхав пароплавом до Білорусії по харчі. Щось дістав. Та коли вертався назад, то на першій же українській пристані зайшли на пароплав солдати ГПУ й почали шмонати лахи в селян-пасажирів. Були гуманістами – нікого не били, не арештовували. Просто все їстівне висипали у воду. А торби, кошики й лантухи поскидали купою на верхній палубі… Коли і жив і бував у Москві, інтелігентні люди часом здивовано питали мене, чого на Україні такі затяті холуї та боягузи. Я їм кілька разів і в кількох домах намагався пояснити, що голодом і розстрілами так вичистили націю, що нема вже на що сподіватись. Вони зводили плечима й казали: «Но ведь мы тоже пережили террор!..», «Вы говорите голод! Не приувеличивайте! В России тоже были трудности с продовольствием… Время было такое…» Після кількох таких дискусій я зрозумів – цим хорошим людям воно ні до чого, бо вони цього і не знають, і не бажають знати… І тільки коли почався гармидер «пєрєстройкі» та стартували всілякі «плюралізми», тільки тоді одна моя добра московська знайома й рятівниця (свого часу співробітниця «Смершу») вибачилась переді мною за те, що не вірила моїм оповідям!..

Та повернімося до того прекрасного часу, коли на межі Гороб’ївського лану стояла велетенська, майже нічия, солом’яна скирта. Більш як за два роки окупації люди її чомусь не розтягли, а коли фріци тікали, то чомусь не спалили. Тепер з цієї скирти жили незліченні миші, боривітри й сичі, що полювали на тих мишей, а ще люди з нашого кутка, бо їм було найближче до скирти. Та вибиралися не часто й дуже обережно. Не тільки об’їжчика страхались. Могло так обернутись, що якби не відкупився, то міг би й строк засвітити…

Наші бабусі того разу щасливо дістались до скирти. Знайшли зручне місце, хоч було вже поночі, і з нього насмикали сталевим штилем соломи. Бабуся Мокрина казала, коли повернулась: «Ходять люди по солому потихеньку. Від нашого краю все обсмикане. Та, слава Богу, ні з ким не перетнулись». Поки бабусі ходили по солом’яну здобич, настала глуха груднева ніч.

Майя сіла готувати уроки, то запалила не каганець із зенітної гільзи, а справжню гасову лампу з пузатим, надбитим згори склом. Лампу вона поставила на стіл, а не на комин. На вікна в селі нічого не вішали, бо знадвору вони були щільно закриті віконницями. Майя щось списувала з книжки, а я їй заважав. Бо, вивернувши шию, намагався розгледіти «Паровоз Черепанова», який був до мене догори колесами. І намагався не просто розгледіти, а й перемалювати наслиненим хімічним олівцем у зошит для арифметики. Мені було так важко перемальовувати це чудо техніки, чи, може, чудо «патріотичної» міфології, що я забув про все – тільки слинив олівець і виводив на диво округлі колеса.

І не почув, як прийшли наші бабусі й тихенько постукали у вікно. Зате, коли Майя кинулась через сіни до сараю, щоб відчинити сарайні двері та впустити наших здобичниць, я швиденько підтяг до себе підручник. І не тільки встиг добре роздивитись «Паровоз Черепанова», а й покласти книгу на місце, ніби й не брав її ніколи.

Майя повернулася з сараю по лампу. Присвічувала там бабусям, щоб їм було добре видно, як заповзти з тою горою соломи й куди її висипати із сітки. Вони так натовкли соломи в сітку, що та своєю вагою зігнула бабусю Мокрину. І бабуся Мокрина якось боком заповзала до сараю. А бабуся Мінна напружено притримувала сітку ззаду, щоб бабуся Мокрина ще не перечепилася та не гепнулась.

Я стояв у сінешних дверях і споглядав з-за Майїної спини, що там відбувається в сараї. Та знадвору тягло морозом по ногах, і я швиденько втік на теплу піч – найпрекраснішу частину хати!.. Бабусі довгенько щось там метушились у сараї, гуркали засувами. Невдоволено розкудкудакались кури та важко зітхнула корова Віталка. Цього тижня вона була в нас. Наступного тижня мала бути в тітки Маньки. Віталка була наша. Дід Никін і бабуся Мокрина врятували її, коли втекли з обозу, що німці гнали на захід. Але в Добропіллі, куди вони повернулись, ще була окупація. І німці забирали собі кожну другу корову. А людям лишали одну корову на кожні два господарства. Чому забрали в тітки Маньки корову, а Віталку лишили нашим, я не знаю. Бо наша Віталка була найкраща в селі. Я зараз так думаю, що після довгої втечі степовими манівцями Віталка була добряче змучена й не мала належного вигляду. Отож, один тиждень у нас було молоко, а другий тиждень молока не було. А от як мої дідусь і бабуся вирішували з тіткою Манькою, коли й хто злучатиме Віталку з бугаєм і кому належатиме телятко, я теж не знаю… Може, і знав, та забув. А може, і не знав. А от молоко до молочарні справно носили і ми, і тітка Манька.

Коли бабусі закінчили всі справи в сараї та повернулись до хати, то принесли й кинули перед піччю оберемок соломи. Від нього потягло холодом і прілим духом.

Бабусі сиділи на широкій лавці, віддихувались. Розкручували свої плати й хустки, оббирали остюки та полову із кухвайок, витерали з облич піт і потихеньку гомоніли про вдалий похід по солому – ніхто їх не перестрів і слідів не буде, бо ще сніг не випав!.. І сітка добра, щільна, наче ніде по сліду соломки не натрусили…

А вранці, ще досвіта, я прокинувся від гуркоту рогачів. Зліз на лежанку й зазирнув під комин. Бабуся Мокрина тримала в засмаглих пальцях жмуток соломи. У кінці його коливався трикутничок яскравого вогню. Бабуся Мокрина кілька разів дмухнула на солому. Язичок затріпотів, загас і враз спалахнув яскравим оранжевим вогнем. А з другого боку соломин тонюсінькими білими цівками заколивався дим. І тоді бабуся Мокрина встромила палаючий віхоть у чорні челюсті печі. Утроба печі засвітилась яскравим світлом і по бабусиному смаглявому обличчу застрибали червоні бліки.

Бабуся Мокрина, не дивлячись, простягла лівицю в кут, узяла потрібний держак, перехопила його внизу правицею і одним невловимим порухом устромила в сяючий отвір печі.

Хоча за віконницями ще не сіріло й на столі блимав каганець із зенітної гільзи, день почався – бабуся Мокрина затопила піч.

А наступного разу бабусі ходили до заповітної скирти, коли вже настала справжня зима зі снігом та хуртелицями. Вони наче підгадали, коли пішов сніг під вечір. І йшов усю ніч. То й до ранку засипав усі вчорашні сліди.

Електрик

У кінці кожного семестру був обхід і художня рада тяглася по всіх майстернях і виставляла нам оцінки.

Щоб ми презентували свої роботи, нам виділяли рулон цупкого обгорткового паперу.

Ми його смугами вивішували на стінах і на ньому монтували живопис, рисунок і композицію. Ну а на підлозі, теж на обгортковому папері, викладали начерки, ескізи. У кого що і скільки було.

Рисунки ми робили при штучному освітленні, а живопис був лише при денному. На першому курсі ми ще не малювали оголеної жіночої натури. Але я малював. Нам виділялось на кожного студента певна кількість годин на підготовчі малюнки для композицій. Начерки я робив дуже швидко й точнісінько до затвердженої композиції. За короткий час у мене була ціла купа малюнків. Так я себе підстраховував. Далі домовлявся з якоюсь не дуже тріпливою натурницею. Малював її дві години, а табель, по якому їй виплачували гроші, заповнював, як малюнок одягненої натури, за 5 годин.

Узагалі, наш Дядін (він підбирав натуру й завідував реквізитом) умів забезпечити всіх нас найширшим діапазоном моделей. Від древньої тьоті Паші й атлетичного Саші Малухи до аристократичної Лілі й акселераток – білявої Лєни та брюнетки Іри.

Цим кралечкам, здається, було щось по п’ятнадцять і шістнадцять років. Тепер таких «тьолок» сексапільних, хоч греблю гати. А тоді це був штучний товар, як казав один старий енкаведист…

Я й кажу, що всю цю натурну армію вербував і нею кермував Георгій Леонідович Дядін. Казали люди, що в славні часи непу він виступав у Пітері чи то в «Англетері», чи то в «Асторії». Грав на мандоліні й співав куплети власного виробництва. Але сталась у Пітері епохальна подія. Коротко її оспівали в одному куплеті: «Ах огурчікі, помідорчікі, Сталін Кірова убіл в корідорчікє!»

І наш славний Георгій Леонідович чкурнув якомога далі від «прохладних бєрєгов Нєви». Виглядав він солідно. Високий, окостуватий. Довгасте худе обличчя з великими, просто кінськими зубами. Ретельно виголений та завжди в чорному сатиновому халаті. Дядін був узагалі важливою ланкою в нашому навчанні, бо якщо він підбирав добру натуру, дисципліновану, то ніяких збоїв не було – своєчасно й успішно закінчували чи то рисунок, чи то живопис.

А що він здавався нам людиною, яка сидить тут одвіку, то могли й пожартувати з нього. Пам’ятаю один новорічний «капусник». Один зі старших хлопців, здається, архітектор, сидить на сцені в чорному халаті за столом і щось пише, пише. А навколо нього вішалки з жупанами, шинелями, шаблями та дерев’яними рушницями. Тут на сцену вибігає чорний пудель і сідає біля столу. «Дядін», не підводячи голови від папірців, каже: «Роздягайтесь!..»

При Дядіні в нас бували й дівчата з вищою освітою. Не раз допомагали нашим невігласам здавати «тисячі» з іноземних мов та готувати реферати там всякі.

У мене з Дядіним склались рівні, ділові стосунки. І не було випадку, щоб мої табелі на натурниць він не закрив і їм би не виплатили гроші.

Та повернімося до нашої майстерні. Коли з неї виповзли наші метри й посунули до іншої майстерні, ми зразу кинулись до своїх робіт. Хто радіє оцінкам – буде стипендія.

Хто пику скривив, бо не поцінували його неймовірний талант, може й стипендії позбутися. Зайшли до нас і першокурсники, адже перед радою ми нікого не впускали.

Тут я й побачив того чоловічка. Білявенький, кругле, якесь бабське личко з ріденькими вусиками. Якісь дивні, раптом темні брови над бляклими світло-світло-сірими очицями. Штанці ретельно випрасувані, з гострою стрілкою. Піджачок кургузий, якась темно-вишнева краватка. Туди, сюди він подався, наче щось шукав. А потім задер голову, намагаючися роздивитись акварель з нашої постійної моделі Лєни, пергидролевої білявки.

Найкращі роботи забирали до методичного кабінету й архіву.

І наші капризні таланти, яких недооцінили, і таланти, яких відзначили доброю оцінкою, ураз якось з’єднались у бажанні піти в «Зелений Змій» до Жори й випити по склянці «чорнила». Там, де зараз стоїть якась кіоскоподібна церква (склепана за проектом пані Скорички), тоді стояв зелений дерев’яний сарай. Його господар, кульгавий Жора, цідив і майбутнім нашим алкашам, і вже патентованим – «чорнило», тобто дешеве червоне молдавське вино.

Уже наші спраглі почали за ширмою згрібати свої копійки, як тут притяглася Галя. Здоровенна дівка, чи то Мотовилівки, чи з Боярки. Шкрябала великими кирзаками по підлозі, пальто на голе тіло. В одній руці авоська, з якої стирчали хвости морожених хеків. У другій – рогозовий кошик. Вона і каже нашим спраглим, мовляв, для чого витрачати студентські копійки, коли є самогон і сало! Ну братія страшенно зраділа й поставила перед подіумом ще одну ширму.

Я збираю свої начерки, бо після канівського «містка» ні в яких «заходах» із нашими пацанами участі не беру.

А той чоловічок у червоній краватці туди й сюди рипається по майстерні. Роздивляється ті постановки, які ніхто ні собі не забрав, ні до кабінету не потрапили.

За ширмою дзенькають гранчаки і хтось, здається, Ігорьок, по-панському запрошує Галю перехилити її ж самогонку.

– Хлопчики, я б з радістю, так я оце бігом до скульпторів. Ніззя мені постановку зривать.

Вискакує з-за ширми й мерщій в коридор. Ігорьок з повним ротом виголошує:

– Ну й жлобиха! Пальто на голе тіло, хіба не можна халатик вдягти?

– Ну що ти хочеш – чортиха.

Що вони там далі про Галю гуторять, не доберу, бо чоловічок підходить до мене й питає:

– Оті аркуші, що на підлозі, – і він показує на кілька малюнків оголеної натури, – уже не потрібні?

– Нікому вони не потрібні. Так, макулатура.

– Ага. Пойняв.

Він швиденько піднімає кілька аркушів, скручує їх в рурочку і вилітає з майстерні. Я запам’ятав його дії, але особливої уваги на це не звернув. Бо мене зачепила тоді розмова про Гальку. Галька знаходилась на самому низу натурницького кодла. Ну, все ж, може, вище вічної тьоті Паші. Здорова, опасиста. Із великим червоним лицем і великими червоними руками, у яких завжди тягала якісь авоськи, торби чи кошики.

Позувала старанно. Намагалася на свій розсуд якось догодити хлопцям, бо в нас тоді в майстернях було не більше однієї чи двох студенток.

Може, я й забув би ті дурниці, бо чого тільки не наслухався від своїх однокашників. Так от кілька років тому зустрів нашого циркача-аматора Вовчика Гома. Він розповів мені, що той наш великий, завжди іронічний талант Ігорьок тепер десь на Нивках на базарі пиріжками торгує. Спитав я у Вовчика й про Міню, того, хто називав Галю чортихою. Вовчик нічого не знав про Міню. Ну а наш гітарист Славко, велика надія викладачів, допився до «бєлочки» й стрибнув у вічність із сьомого поверха. Я не сказав, що там за ширмою був ще Сірьога. Міг півлітри самогону взяти на груди та ще й співати, не збиваючись ні на ноті, ні на слові. Самородок! Але дозазирався в пляшку до того, що гарненьку дружиноньку його «колеги» по черзі трахали. Кинула його. Жив, кажуть, десь на Поволжі і втрачав зір. Більше про нього нічого не знаю… Ще там було чоловіка чотири, крім моїх однокашників. Бойова була компанія, весела й навіть, я сказав би, трохи аристократична, бо знали, хто жлоб і чорт, а хто правильний чувак чи пацан.

А з тим рожевощоким чоловічком я зітнувся десь зразу після канікулів. Він знову приперся до нашої майстерні, коли прийшли натурниці й чекали викладача. Той мав відібрати когось на постановку.

Чоловічок, як і першого разу, був у випрасуваних штанцях і при червоній краватці. До всього він тримав новенький чорний чемоданчик.

Я до нього уважніше придивився й побачив. І брівки біляві, й руденькі-ріденькі вусики підведені по тілу вугільним олівцем. «Ну-ну, – подумав я собі, – що це воно за диво? Чи не педераст часом?» Тут проходить-пропливає зі своїм журналом у руках наша рубенсівська лаборантка – Галина Пилипівна. Питаю її, що то за один з чорним чемоданчиком?

– Та це ще один електрик, новенький. Його попередника Микола Семенович вигнав за п’янку.

Микола Семенович – зам нашого ректора із госпадмінчастини. Колишній начальник Подільського управління міліції. Ходив Микола Семенович, як ото чекіст із московських кінобойовиків. Чорне шкіряне пальто й шкіряний картуз. Добре, справді добре, знав господарчі справи. І добре все про всіх знав. Не одного ректора пересидів.

І от із початком другого семестру якось так траплялося, що, коли ставили нову модель, з’являвся цей мізерний чоловічок.

Ходить по майстерні, проводку оглядає, розетки і штепселі перевіряє. Оглядає софіти й рефлектори. Ще він ні-ні та й зупиниться і зазирне до наших мольбертів. Коли ж ставили чоловічу натуру, новий електрик не з’являвся. Хоча саме тоді ми вмикали софіти. Тут нас перевели на інший поверх. Дали нам дві суміжних кімнати через один вихід до коридору.

Сиджу якось на великій перерві в другій кімнаті. Уся братія поперла до інститутської їдальні. А я кайфую – жую бабусині бутерброди та запиваю чаєм із термоса. І чую – хтось зайшов і походжає в першій кімнаті й мольбертів наче торкається. З чашкою чаю виходжу туди. А там походжає наш електрик і приглядається до акварелей з нашої пишнотілої Лєни.

– Що, подобається? – питаю.

– Га?! – Аж підстрибує чоловік від несподіванки. – Я, я… а я тут, бо мені казали, що у вас кип’ятильник, а це не дозволено…

– Немає у нас ні електрочайників, ні кип’ятильників.

– А от ви ж гарячий чай п’єте…

– Термос, чоловіче, термос. Хороший китайський термос.

– А… То, значить, у вас нічого немає?

– Немає, немає!

Чоловічок ще раз зиркає на пишне тіло нашої натурниці й швидко та тихо вислизає в коридор…

Якось мене через всякі коридори, сходи вниз і вгору, через всілякі переходи, занесло під самий дах до столярної майстерні.

Спускаюсь я назад. І назустріч мені в напівтемряві піднімається полотно з оголеною натурою. Полотно темне, коричнево-вохристе. Чи то запилене, чи пожухле. Носія полотна я не бачу, мені оголена натурниця його закриває.

Бачу лише ручки, що вчепились у підрамник.

Якось розминаюсь на сходах із цим живописом. Озираюсь і бачу – та то ж наш недомірок-електрик.

Що я подумав тоді? А от що: «Цей недомірок не педераст… Чи не поцупив він у тітоньки Варі це старе полотно?»

Тітонька Варя мала свою майстерню-миєчну у правому крилі в глибокому вогкому підвалі. Там вона відмивала гарячою водою та якимись розчинами непотрібні живописні роботи.

Перетягувала відмите полотно по-новому на підрамник, проклеювала й ґрунтувала під нову роботу. Якось я в неї там пробув із півгодини… Жах! Парке повітря з густим смородом столярного клею, терпентини, розмоченої крейди та ще різних лаків і оліфи. Там тих підрамників було стільки, що вони й перед майстернею штабелями стояли.

Подумав, спускаючись на свій поверх, що треба було б спитати в тітоньки Варі, чи не брав у неї електрик не помите полотно. Але так і не спитав, бо закрутився зі своїми гравюрами.

Електрик продовжував вигулькувати в тих майстернях, де ставили постановки з оголеною жіночою натурою. Тож мені стало ясно, що цей чоловічок із підмальованими бровами не педераст і нічого не збирається поцупити в хлопців. Як я це зрозумів, то мене вже більше він не цікавив.

Та коли кінчався опалювальний сезон, а значить, і постановки оголеної натури, сталась халепа з тим електриком.

Галина Пилипівна розповідала й сміялась. Виявляється, що наш електрик підвалював до дівчат і жінок. Відрекомендовувався як завкафедрою натури. І запрошував їх на співбесіду, щоб узяти натурницею.

Свою майстерню після свого попередника він вичистив, відрихтував і обвішав малюнками-акварелями й олійними полотнами. Десь і ширму дістав. Знаходилися ті, що приходили до нього на співбесіди. Він їх роздягав і довго оглядав у різних позах: мовляв, станьте так, як на тому малюнку, потім – на тому, і ще – на ось цьому. І так далі… Записував їхні дані в «журнал». І просив прийти негайно, як тільки він їх сповістить про постановку.

Звичайно ж, він нікого не сповіщав. А нові претендентки все приходили й приходили. Поки не натрапив на одну дамочку. Як і всі, вона чекала й чекала. А потім їй урвався терпець і вона з’явилася в інституті. І почала вимагати, щоб її взяли натурницею. Дамочці сказали, що вони не можуть її взяти, бо вона не підходить. Та страшенно обурилась і, як усякий совок, поперлася до парткому. Там все й виклала в деталях. І заявила, що ще піде в райком.

Наш залізний ректор Олександр Софронович страшенно обурився. А що перед тим він облажався у Москві на зборах в Академії мистецтв, то шаленів від найменшого натяку на скандал у своїй вотчині. І наказав Миколі Семеновичу провести розслідування. Що й було чітко й швидко виконано. Електрика-«золотаря» враз виперли. Майстерню від усіх «раритетів» вичистили, і знов у ній стало брудно, як у будь-якій робочій майстерні.

А от у самого Миколи Семеновича теж була халепа з натурницею. Справжньою, а не пацієнткою Павловської.

Жив Микола Семенович у самому інституті, як казали, на чорному дворі. Туди можна було потрапити через усякі переходи й сходи із головного корпусу і ззовні, обійшовши весь здоровенний будинок. Чи він мешкав в одній чи у двох кімнатах, не знаю, бо я в нього в гостях не бував. Мав Микола Семенович жінку й доньку. Не свою. Чи вона була жінчина дитина, чи взяли з дитбудинку. Не знаю, не цікавився особливо. Усі казали, що в його жінки діти від нього не в’язались. Та був він чоловік у добрій формі й постійно перчив одну натурницю. Як і наша Лєна, була вона пухкенька та з вибіленим волоссям. І звали її теж Лєною. Довго вони з нею злягалися, аж поки Лєна почала скиглити, щоб він кинув жінку й одружився з нею.

Микола Семенович шворив її, шворив, а кинути жінку та доньку й не збирався.

Вона оголосила, що вагітна. Але на Миколу Семеновича це не подіяло. Тоді вона, як і годилось обдуреній жінці, подалась до парткому. І чого тільки не понаписувала. Це стало зразу ж відомо тодішньому шефові – Сергію Олексійовичу Григор’єву. А всі ректори цінували ділові якості Миколи Семеновича. Покликав Сергій Олексійович до себе Миколу Семеновича й каже йому, що скарга в партком надійшла. Треба терміново владнати діло.

На другий день Микола Семенович приніс медичну довідку з двома печатками. Довідка свідчила, що Микола Семенович в результаті дорожньої аварії у віці 15 років пошкодив прутня і, взагалі, не здатен злягатися із жінками.

Білявку Лєну моментально виперли. І кого далі пестив наш «інвалід» – не знаю.

Але ця історія з Лєною скінчилась лише тоді, як Сергій Олексійович потрапив у немилість до вищої влади й змушений був передати всі справи. Коли він витяг із сейфу свої папери, в очі його впала саме та медична довідка, яка врятувала Миколу Семеновича від скандалу. Довідка лягла догори ногами, і Сергій Олексійович прочитав текст печаток. Одна печатка була районної автоінспекції, а друга – міської автоінспекції.

Отакі бували в нас історії з натурницями.

Літо 63

Кілька років тому зайшов до однієї «іноземної» контори. І зразу впала мені в очі дуже детальна карта Подніпров’я. На ній по дніпрових берегах сповзали жовті плями. Радіація. Мені наче під дих ужучило, коли я зауважив найбільшу соплю в Каневі. Таки й мій улюблений Канів засрано, припорошено отруйним пилом… Той Канів, щедрий і яскравий, у якому мені було так добре, так весело, а часом і не дуже…

От хоча б практика 1963 року… Під самий кінець дня треба підписати папірці в канцелярії. Стою в прохолодному вестибюлі, і так мені не хочеться на розпечений асфальт виходити, бо тоді червень у Києві був такий спекотний, як і цього року. Усе, що могло, на городах попеклося від шаленого сонця, і знали всі – неврожай. А чи буде голодуха – то час покаже.

Коли ось у повній тиші величезного будинку гучно рипнули двері, і вгорі на сходах постав ректор. У кремовому чесучевому костюмі та капроновому легенькому капелюсі. Дзеркально виголене обличчя. Пронизливий погляд з-за круглих скелець. Лише на переніссі сяє (і то завжди) тонка золота смужка… Умів себе виставляти на людях. Справжній був гвардієць із номенклатурної кошари.

– Де у вас практика?

– Та в Каневі…

– Знов у Канів потягло?.. Дивіться мені там.

– Та я тихо сидітиму. Знайду собі якусь дівчину, і ніякої самодіяльності.

– Е-е-е… Знайдіть краще молодицю. І вам легше, і мені не буде зайвих клопотів.

Я, здається, аж очі вирячив від прагматичної мудрості ректора. А він вже поважно поніс повз мене свою рівну напружену поставу до дверей… Владний був чоловік. Але, дивна річ, до мене ставився наче з якоюсь зацікавленістю та незрозумілою симпатією. Це тим більше дивно, бо через мене він мав клопіт. Це тоді, коли я в 60 році влаштував «відкриття» місточка через неглибокий ярок під нашою канівською базою. Відкриття пройшло на кшталт відкриття пісуару у французькому фільмі «Скандал у Клошмерлі»… Потім через рік в одній інститутській майстерні через недопалок сталась пожежа. І ректор виключив, здається, двох студентів за куріння в майстернях. І всім було суворо заборонено курити в інституті. Крім туалету…! І треба ж – десь через тиждень застукав мене ректор зі смердючою кубинською сигарою в зубах під дверима бібліотеки. І тільки насварив: «Що ви весь час прикидаєтесь?! Ви ж розумна людина… Ідіть!»

І от саме того вечора, коли я на палубі пароплава «Іван Котляревський» споглядав Дніпрові кручі, мій ректор урізав дуба. Перед телевізором. Від хвилювання й радості, що кияни роздовбали під горіх якусь знамениту московську команду.

Отже, сонце ще й не витнулось з-за лівого низького берега, як «Котляревський» запустив гудка стоголосою луною межи золотими кручами, розвернувся проти течії. Ще трохи гучним ляпанням побурив жовтаву воду й притерся до почавленого боку дебаркадера.

Разом із галасливим натовпом «іногородніх турістов» я пройшов повз здоровенну чергу похмурих сірих людей. Це мешканці славного присілка Бессарабії. Вони чекали, коли буфетниця з «Котляревського» почне продавати хліб. Хто спізнився, той підходив і питав: «Хто крайній?», йому без усмішки відповідали: «Шевченко. Ставайте».

Я вірю в перший раз. Так було й того дня. Кинув я речі у своїх хазяїв, схопив альбома й униз, до рибальського стану, бо ще з «Котляревського» побачив, як у затоку втягуються одна за одною гостроносі смолені довбанки. Це рибалки поверталися після нічного лову.

І як ото завівся з першого ранку бігати скрізь і малювати, так і до останнього вечора гасав по всіх кутках Бессарабії та навколишніх горах і яругах.

А особливо вдалим було 23 червня. Ще на зорі написав два етюди, потім робив начерки з дівчаток-купальниць. А тоді ще й Гриць Салюк перевіз мене через затоку, і я з піщаної, розпеченої нищівним сонцем коси малював панораму правого берега з усіма його кручами, купами дерев і знаменитою Лисою горою.

Ще й обіду не було, як я уже скінчив малюнок і дерся крутими стежками до свого житла. Тільки відкупорив пляшку мінеральної, щоб хоч трохи збити згагу, коли чую, як з-за дерев, з-під нашої бази задзвеніли струни бандури. Однією рукою за пляшку, другою за торбу з причандаллям – і мерщій до бази.

За рогом у блакитній мерехтливій тіні від тонколистої верби сидить бандурист. Навколо нього примостились першокурсники й шкрябають, хто олівцем, хто сангіною, хто вугіллям по великих аркушах.

І я приєднуюся до них. Тільки в мене аркушики паперу менші за учнівський зошит, а теслярський олівець заточено лопаткою.

Першокурсники-салаги, хоч деякі з них і старші за мене, скривились, як я підкотився до гурту.

Яких-небудь три роки в різниці набору, а вже в них немає ніякого бажання навчитися, набратися чогось у старших. Зовсім не те, що мої однокашники. Ми завжди намагалися наблизитись до старших і щось у них підгледіти. Вусатий бандурист скоса й невдоволено оглянув мене та більше й не зиркав.

Міцними засмаглими пальцями торсав струни й співав, промовляв наче не до слухачів, а до своєї бандури. Малюнок олівцем теслярським зробив миттю і мерщій схопився за пензель і туш.

Тут бандурист перервав гру, прокашлявся й ще раз неприязно позирнув на мою персону.

Я тоді носив вузенькі штанці сірі із декоративними, чорною та білою, латками на колінах, бриль-сомбреро, на шиї строката хустка та ще й на пальцях срібні перстені. Воно, як для 63, року не зовсім звично і не «по-нашому». Тут цей пишновусий дід у дешевенькому, але дуже охайному піджачку й питає:

– А щоб ви, хлопці, ще хотіли послухати?

Поки хтось додумав і заїкнувся, я й вихопився:

– Та про Саву Чалого. Га?

Бандурист пожвавішав лицем і глипнув на мене з якоюсь чи то недовірою, чи то насмішкою.

– А нагадай мені, які там перші слова…

– Ой був на Січі старий козак

на прізвище Чалий…

Та викохав сина Саву козакам на славу…

І не встиг я доспівати останнє слово, як старий вдарив по струнах і повів далі знамениту пісню про одного з наших славних запроданців. Тепер уже бандурист перезирався зо мною, посміхався до мене.

Одна мелодія дзвеніла за другою. І гурт усе збільшувався, бо наближався час обіду.

І раптом з-за високого цегляного цоколю вискочила темна постать.

– Что здесь происходит? Здесь нельзя! Уходите, уходите…

Отак з’явився Юлій Миколайович Ятченко – один з керівників літньої практики.

Що він чогось перелякався, дуже нервує, я зразу побачив по його червоному обличчю. Цей охайненький блондин нічого не міг із собою вдіяти – коли він потрапляв у щось неприємне, то червонів, як рак. Я його знав ще по художній школі, але він там довго не втримався. Характеру не вистачило. Хоч мав за собою підтримку найсильнішого на той час клану Сергія Григор’єва. Із Юліком (так завжди й усі його називали) панькалися дуже довго. Він і позував для «позитивних» героїв в епохальних полотнах Сергія Олексійовича, і був зразковим студентом, сталінським стипендіатом. Але чомусь великих надій свого «ґодфазера» не виправдав. Увесь його талант так і сховався в студентських постановках.

Хоч і невдоволено щось мурмотіли салаги, але почали розповзатись. Ось тоді мене й угледів Юлік.

– Это вы устроили?.. Это вы его привели?.. Сейчас же уходите! И больше не смейте и ногой ступать на базу. Иначе я сообщу в Киев!..

Я мовчки пішов до тітоньки Варвари обідати. Сьорбаючи борщик, розповів їй про сьогоднішню халепу.

– Та то ж Никін Прудкий. Він наш, канівський. Я ще молода була, а він вже грав. Йому більше сімдесяти… Той Никін такий, що завжди щось вигадає. Ото Никін робив на пристані у Черкасах. А я тоді до брата їздила. Приходимо на вокзал річковий, а пароплав якраз відвалив від пристані. Коли тут Никін. «Вам у Канів?» – «Ага. Тільки вже пароплав…» Він тоді як закричить капітанові: «Гей! Бочку з гасом не взяли! Та й рано відчалили! Приставай!» Пристав пароплав до бону. Не біля пристані. Чоловік мене штовхає: «Побігли!..» Ми на пароплав ускочили. А капітан кричить: «Де там гас?» – «Та он той гас – він же канівський, і ті, що сіли – канівські!» – боцман йому кричить. Посміявся капітан, відчалили й поїхали… Ти його, як випаде, спитай, як він «Комунар» рятував…

Нагода трапилась того ж дня, і я попрохав бандуриста розповісти, як він «Комунара» рятував.

– О! То була ціла катастрохва. Пробився той «Комунар» біля Ставища. Геть тобі одним бортом сів у воду. Я бачу – на тій стороні – уже геть у воді. Я кинув роботу – і в човна-довбанку, і до них. А вони, уся команда, видохлися, бо цукор з трюмів носили. Капітан до мене: «Тільки ви нас можете врятувати! Зробіть колодязі…» Бо як поставити колодязі, розумієш, на пробоїни, він дійде й до порту в Києві. А коли викличуть рятувальний катер, то вони всі підуть під суд… Я кажу їм: «Давайте дерево. Зроблю». – «Нема в нас ні дерева, ні грошей». Я виклав свої. Поїхав. Закупив дерева. На носу поставив колодязь. А на кормі повно води – по пояс. А тут ніч – годин одинадцять. Я кажу: «Не можу колодязя робити, поки не викачали воду». – «Ми, – кажуть, – не можемо. Сил вже нема». Я тоді переїхав у Ставище. А ніч. Вітер, дощ. Як крикну: «Горить! Пожежа!» Повискакували чоловік з дванадцять з від рами: «Де?!! Що?» – «Он, – кажу, – “Комунар” аварію терпить!» А там вогник блимає… А так би не повискакували… До берега дійшли. Кричати – на тій стороні не почують. Кажу: «Підождіть – зараз у Канів пароплав ітиме». Схопив я дошку з млина перевозного – замахав пароплаву: «На рятунок “Комунара” везіть!!!» Одвезли. Викачали воду. Зробив колодязь. Повернули мої 10 карбованців, що на дерево витратив. Спасибі та й годі… Але, правда, брехати не буду, завжди на тому пароплаві без квитка їздив.

Отакий фартовий був для мене спекотний день 23 червня 63 року. І малюнки добрі зробив, і з дивним чоловіком запізнався.

А йому того дня не дуже таланило. Від Могили якийсь місцевий мент-манкурт зігнав, щоб він бува чого-такого не заспівав.

Та Никін Прудкий не сумував. Сказав мені:

– Хіба мені вперше, що ганяють? Недавно, місяців десь два, задумав піти в те село, де я за німців грав на бандурі. Довідатися, чи хто живий. І дати там концерт, і подякувати тим людям, що мене спасли. Але голова сільради, жінка, не дозволила грати…

Судак

Коли я прибув до канівського присілку Бессарабії (що на горбах між містом і Могилою), то в Рибальській затоці під Лисою горою все було по-старому. А навпроти міста вже почався індустріальний рейвах. Там гатили греблю майбутнього гнилого Канівського моря. Про це всі республіканські газети, радіо й телебачення галасували.

А тут все, як і три роки тому.

Десь на половині затоки плоскодонні човни тісним гуртом приліпились до темної піщаної рінні.

Довбанки порозсипались смоляними лискучими скибками по сірому піщаному берегу.

Ще вище від води на схилі стояли жердини-сушилки із сітками.

А ще далі такий-сякий рибальський бурдей із посірілих вивітрених дошок.

Перед бурдеєм гора плетених із верболозу корзин-сапеток. І, як і в попередні роки, на цій горі червоного лозового плетіння лежав, неначе смугастий сфінкс, здоровенний котяра. Призирливо мружив жовті очі й підібгав під себе пальці передніх лап.

Того пекучого літа 1963 року рибалки виходили закидати сітки ще на правічних довбанках. Ці архаїчні, справді музейні експонати (але якої ж досконалої форми!), витягала із затоки зелена плоскодонка з галасливим підвісним мотором.

При останніх променях сонця вода в затоці залягала широким плесом розплавленого золота. Гвинт мотора збурював гарячу воду й вона розгорталася двома довгими хвилями.

Темні біжучі смуги по лискучому золоту, де хвилі віддзеркалювали порослі деревами кручі – темний смарагд, а де відбивали високе вечірнє небо – справжній лазурит.

У той вечірній час, коли опадає на дорогу останній теплий пил, а над парною водою лунко летять звуки, чомусь чужих у затоці не бувало.

Тільки обов’язково стояв хтось із молодиць на урізі води. І обов’язково з малою дитиною на руках. А часом і друге мале чіплялось за материну спідницю. А от уранці, коли після безсонної ночі повертались дніпровські женці, коло стану починали кружляти різні персонажі.

Першою, якщо улов був добрий, з’являлась водна міліція, щоб рибалки, значить, додержувалися порядку й не продавали рибу наліво. А здавали по плану. Ну й прихоплювали собі трохи рибки. Найкращої. Друге місце було за рибінспекцією. Вона з’являлась другою, щоб перевірити, чи не порушено правила лову, чи немає занадто малої риби, чи тієї риби, на яку в це літо накладено заборону.

Потім з’являлись усілякі придурки з установ по накладних квитанціях і по плану…

Місцеві мене знали ще з попередніх моїх витребеньок, то не вбачали в мені ані ще одного придурка, ані нишпорку. Знали, що я скрізь і все малюю та малюю. І вправного моториста Сашка (водночас і галасливого п’яничку), і лелеку-холостяка, що шукає в піску загублених дачниками-рибалками дрібних рибок, і дівчат з овочевої бази із засмаглими обличчями та червоними, розпухлими від розсолу, руками, і заголених до срамного ленінградських дачниць, і руді мережива сіток на шистах, що сохли після лову.

А от далі рибстану берегом затоки я ходив, здається, разів два-три. Там не було чого робити. Затока тяглася може ще на кілометр. Поки не згасала в пісках.

Там на кілька кілометрів піщаною оболонню тяглися зарості червонокорих тремтливих шелюгів, жмутки осоки та якісь поодинокі хиряві очеретини.

А між болотною зеленою водою кінця затоки та курною дорогою попід Канівськими горами буяли бур’яни. І найбільше низеньких реп’яшків, що безжально дерли холоші штанів.

Коротше кажучи, цікава для мене метушня людського буття кінчалось при хиткій будівлі рибстану.

Та ось одного дня, як зрозуміло, якого саме числа не пам’ятаю. Але добре пам’ятаю, що було вже добре під обід, у Рибальську затоку зайшло якесь дивне суденце.

Катер – не катер, фелюка – не фелюка. Але з рубкою, зі щоглою. На палубі, по всій її довжині, приторочені тросами дерев’яні бруси. А на кормі, на зварених сталевих арматурних смугах примостилась велика залізна бочка з соляркою.

І на кормі цього дивного плавзасобу бігало вже величеньке каченя.

Це маломірне судно проминуло рибстан, розхлюпало гарячу застояну воду на сірі піщані береги.

Я чомусь звернув тоді увагу лише на бадьоре каченя на палубі.

А дарма! Треба було зрозуміти, що це «корабель смерті» для Рибальської затоки.

З «корабля» зійшли на гарячий сірий пісок похмурі люди. Потупцювали, потупцювали. А тоді зтягли на берег з палуби бруси й колоди. І почали майструвати якусь споруду. Якщо це й мав бути причал, то геть якийсь іграшковий. Я теж не звернув на це особливої уваги.

Якраз саме тоді бакенщик Гриць Салюк запросив мене до свого залізного човна. І ми в розпеченому, наче сковорода, іржавому човні попливли вгору проти течії перевіряти куги…

А за день чи два, чи, може, й на третій день, у гирлі затоки стався великий рух. Я от не можу пригадати, а то й не бачив, звідкіля приплив велетенський кран – згори, від «матері городів руських» – Києва, а чи знизу – від славного міста Черкаси.

Невеликі, але потужні катери-буксири протягли, проштовхали плавучий кран углиб Рибальської затоки. Плавучий кран припнули до берега товстенними іржавими тросами.

І до нього зразу почали швартуватись самохідні баржі.

Скреготіло: гуркотіло залізо й здоровенна рука-ковш вихоплювала з черева баржі каміння чи жорству та висипала горою на березі.

А від майбутньої греблі, що зводилась вгору по течії, потяглись до затоки потужні самоскиди. Кран тепер уже зачерпував жорству з велетенської купи й насипав у залізні, дзвінкі, мов литаври, кузови самоскидів.

І гуркіт, і скрегіт заліза летів над цією затокою, із силою відбивався від підніжжя Лисої гори й громовою луною вилітав на простори Дніпрового плеса…

А от бутове каміння вантажили вручну. І поки дно кузовів не вкривало каміння, гуркотіло не гірше, ніж від ковша крану.

Не знаю, зараз не можу пригадати, чому я почав учащати в затоку до плавучого крану. Може, тому, що робітників було легко малювати, бо вони весь час повторювали одні й ті ж рухи. І можна було зробити досить пристойні начерки. І без тієї напруги й зосередження, коли малюєш рибалок, дроворубів чи пляжниць.

Бутове каміння вантажили міцні чоловіки й парубки. А обліковницею в них була дівчина в білій, аж наче сяючій, хустці. Усе щось писала в зошит. Чоловіки ж вантажили каменюки, а чи сідали, у перерві між машинами, на землю й натхненно курили цигарки. Матюкались і виголошували якісь паскудства на адресу своєї рахівниці та присілкових дівчат.

Якщо вже їй набридали матюки, тоді вона тікала до того іграшкового «причалу», що до нього притерся «корабель» із ручним каченям і сталевою діжкою солярки. До дівчини-рахівниці, на її крик, із люка з’являлась чи дівоча, чи жіноча голова. І вони починали з рахівницею про щось теревенити.

Навантажені вщерть самоскиди сутужно гули, викидаючи цілі фонтани брудного піску з-під задніх коліс. І мчали по шосе, щоб далі вже спокійно котитися вгору проти течії до майбутньої греблі.

За кілька діб того безупинного руху самоскидів (удень і вночі) ґрунтова дорога до шосе була розбита вщент. Пісок, прикритий хирявою травичкою, оголився й розлився по всьому схилу. І геть усе навколо присипалося шаром піску й рудуватого пороху.

А самоходні баржі одна за одною вповзали в затоку, збурювали руду воду, бруднили її плямами мазуту. Скоро вся вода в затоці засмерділася соляркою. Навіть при гирлі затоки вже не можна було купатися.

А сонце, сонце посушливого, пісного 1963 року все пражило й пражило. З хлібом було погано, городина погоріла. І вишня була кисла й дрібна, як смородина.

І риба кудись пішла в ями. Але і в ямах на гачок не ловилася.

Люди лаяли Микиту Кукурудзника. Скрізь була злість і образа.

Ті старші люди, що припливали із Ліпляви чи із Золотоноші, усе частіше згадували нещасливий 47… Я слухав. Я мовчав. Адже Канів – місце святе і… туристичне. Тож треба бути повним йолопом, щоб не пам’ятати, скільки стукачів влада плодить у таких місцях… У місцях поклоніння, місцях прощі завжди були й будуть товктися і старці, і сексоти, і всілякі придурки.

Хоч було погано, та проте мені було добре, дуже добре, незважаючи ні на які пригоди й тонесенький гаманець. Отож, попри те, що я вже не один день малював вантажників, вони мені ще не обридли.

Тому я й Сашка з собою підманув.

Він, як і всі першокурсники, жив на базі художнього інституту.

До Сашка й здоровенний кудлатий пес прибився. Звали пса Босий.

Отож чимчикуємо ми втрьох до плавучого крану. Зійшли із шосе й чапаємо по глибокій куряві межи потолоченими, почавленими кущами реп’яхів.

Коли чую – десь позаду хтось кричить. Через той скрегіт, гуркіт і завивання моторів, тут біля затоки, тепер усі кричать.

Сонце відбивається від строго піску й просто обпікає лице. Добре, що темні окуляри захищають очі. В окулярах я й малюю – крізь них легше дивитись на сліпучо білі аркуші паперу.

Позаду кричать ще сильніше.

Сашко осонно похнюпив голову – після обіду розморило хлопця. Йому б поспати, а я потяг його на етюди.

Псу Босому все одно – він тільки нюхтить почавлені кущики верболозу та посцикує на них з-під волохатої лапи.

Але коли позаду закричали: «Гей, художнику! Гей!!!», то я зрозумів, що це вже мене без сумніву, бо, хоч тут кілька десятків студентів із художнього інституту на практиці, а «художником» кличуть лише мене одного. Може, тому, що не тільки крізь пролазив і все малював, а й за попередні «художества» на Бессарабськім присілку. Як би тепер (у цікаві часи) сказали б: «Перхвоманси!..»

Спиняюсь і обертаюсь.

Справді – то мене кличуть, бо ще й рукою мені вимахують.

Якийсь чоловічок, якого я, здається, і не знаю. Ростом нижчий за мене. Ні, не знаю…

Поспішає до нас.

Сашко теж спиняється й обертається.

Пес Босий сідає в пісок і з великим запалом починає чухати шию задньою лапою. Так дере собі шию, що здається, голова його відлетить і покотиться по піску!..

Ось чоловічок підійшов до нас.

Зросту він нижчого за мене. Але широкий у плечах. Худий, жилавий. Лице засмагле. Проте якесь висотане. Сірий піджачок благенький, солдатська гімнастьорка, сірі, у смужечку, штанці. Важкі, збиті черевики.

Ось тепер пригадую, що я таки його бачив і говорив із ним. Але коли й про що? І що йому від мене потрібно?

Він тримає правицю в кишені піджачка. Виймає із кишені руку й простягає мені п’ятнадцять копійок. А долоня в нього перев’язана брудним бинтом…

І тут я все пригадую.

Це було того разу, коли ми із Сашком перевіряли кармак. Я сидів на веслах.

Кармак у нас всього на десять гачків. А це вже браконьєрський лов, бо дозволялося лише на п’ять гачків ловити.

Чи, може, ми погану наживку вибрали, чи місце не вгадали, чи пізно поставили? Але крім сопливого йорша нічого на десяти гачках не теліпалося.

І тут, як на гріх, з’явився міліцейський катер. Кармак ми зразу ж опустили на дно і погребли до берега.

Міліція нас чи не помітила зі снастю, чи вирішила не помітити. І не з’ясовувати скільки в нас гачків на кармаку.

Тільки все минулося добре.

І позичений кармак ми повернули нічному черговому на водній станції Івану Івановичу Шевченку. (Перед тим вночі, він розповідав тягучі байки про еротичні пригоди фалічного гіганта Івана Бідного. Шкодую, дуже шкодую, що не записав!)

Отож тоді ми стояли на березі затоки без риби. Але при снасті! І дуже щасливі, що вислизнули із халепи. Особливо я був щасливий, бо після «ідеологічної» проробки за Канівський місток я вже був назавжди у владців на «гачку».

Отоді й підійшов до нас цей низенький молодик. Обличчя в нього було просто попелясте, без кровинки. Його засмагле чоло, як росою, укривали крапельки поту.

Попросив у нас закурити.

Я поліз до кишені – як навмисне, пачка порожня…

Зім’яв і викинув.

Тут незнайомий і каже:

– Позичте п’ятнадцять копійок… не можу, так пече… А свої впустив у воду, як зірвалося… Добрий був судак… Так отут ці на катері… Так жало наскрізь і пройшло…

Він випростав правицю із кишені.

Кисть була туго перев’язана чи носовичком, чи просто білою ганчіркою.

Криваві плями розповзались і з боку долоні, і на тильному боці.

…Я взяв із міцних засмаглих пальців блискучу нікельовану монету.

– Так ото треба було по цих пісках за нами бігти з-за отих 15 копійок?!!

– Е ні, хлопці!.. Я не можу, щоб на мені борги висіли… Чуже треба віддавати… Спасибі, що виручили!.. Бо мені так тоді було, що страх і згадувати… Я тоді ледь до берега вигріб… І в кишені ні копійки… А свою пачку я у воду впустив… А судак добрий був, як порося!.. І я його добре зачепив… якраз під передні плавці! Я б його витяг, не сумнівайтеся, витяг би! Так отут оці… так пруть, так і пруть на мене. Я, тільки їх угледів, почав скидати його з гака. І в мене сприснуло й жало наскрізь долоню прошило. Добре, що сам гака викував… Якби був заводський із борідкою, то і не витяг би, та ще б і втопився… Не вірите?.. Ось дивіться…

Блідий молодик витяг із лівої кишені піджака здоровенне грузило. Було воно схоже на здоровенний жолудь. Чи було воно свинцеве, чи з якого сплаву… З грузила стирчав кований саморобний гак. Завтовшки як мотоциклетна спиця.

– Хіба б я оце поперся по того судака? Та ще його «драчем» на «смик» «драти»?.. Хіба мені ото радість ризикувати через те браконьєрство?.. Так майстер же такий … У мене жінка третій тиждень, як із немовлям із больниці прийшла додому. А він мене все на нічну зміну ставить… Хлопці й кажуть: «Ти йому судака піднеси. Він тебе зразу на першу зміну поставить. Він тільки судака признає…» Ото я й зробив снасть… Знав, де яма. Вода від спеки впала. Судаки по ямах і поховалися. Я довго не смикав. З разу четвертого точно попав у яму та підсік його. Під плавці. До-обрий судак! Як порося! Так отут ці пси… самі, он у рибалок на халяву гребуть! Щоб вони пошвидше вшилися, бригадир їм по лящу чи по сазану під «бєсєдку» запхає. Вони тоді вже далі не дивляться, а їдуть собі геть!..

Я покрутив блискучу монету й запхав її в кишеню та витяг звідтіля пачку «Джебела».

– Закурюйте!

– Ні, спасибі. Я, хлопці, заграничні не курю. Я «Приму». А закурити можна…

Сашко, здається, і тоді не курив. А я затягся із превеликим задоволенням «Джебелом», а невдаха-браконьєр «Примою».

І він сказав мені після другої затяжки:

– Їй же Богу! Якби я тоді не закурив, то зомлів би!

Так, добра б йому не було, наскрізь пробив!..

Р. S. Минулого літа Сашко автом їздив до канівської Бессарабії.

Затоки немає. Заливних луків немає, немає й пляжної відмілини, і бакенщик Гриць, кажуть, помер.

Візит

От чого не можу пригадати, так це коли воно було. Чи тоді, коли я з дядьком Федором Салюком їздив вгору на мілині кугу ставити? Чи тоді, коли сталася халепа з невдахою-браконьєром і він собі гаком простромив наскрізь долоню?

А от добре пам’ятаю, що зморився добряче й вирішив трохи полежати на своєму залізному (без матраца) ліжку.

Аж тут увіходить моя господиня, усім відома на присілку Заклюка, і сповіщає з таємничим виглядом:

– До тебе, художнику, якийсь такий чоловік приходив. Такий високий і з отакенною бородою. Дуже просив тебе, щоб як прийдеш, то почекав його. Ну так йому треба тебе бачити.

– Як звати? Звідкіля він?

– Ну, не казав. Казав тільки, що ти його добре знаєш. І якась у нього дуже срочная справа до тебе. Казав, обізатєльно йому треба поговорити з тобою.

Тож я вирішив почекати бородатого гостя, а з обідом якось воно буде. Тільки почав дрімати, як у двері постукали. І в яскравих променях постав високий дід.

Їй же, якось і не второпав зразу хто. Поки гість не заговорив. І тільки тоді допетрав, що це сам «завкафедрою натури» Георгій Леонідович Дядін.

– Георгію Леонідовичу?! Ви?!!

– Я, я, дорогий мій! Такий радий, що застав тебе. Ти своя людина, на тебе можна покластися…

Я подумав: «От чого точно більшість студентів і викладачів про мене й не скажуть і не подумають». Але свою скептичну думку не озвучив.

– Вибачай, я зараз до діла, бо дуже боюсь спізнитися на ракету. Довелося піти в натурники, щоб була пристойна пенсія. І тому, знаєш, допоможи мені…

Я зразу не врубався в тему й вирячився на Георгія Леонідовича.

– А! – Дядін спересердя махнув рукою. – Ти що, не знаєш, що Шура встругнув?

– Який Шура?

– Який, який?!! Шура Глущенко!

– Та не знаю я нічого… Говоріть швидше, бо і ви спізнитеся на ракету, і я на обід.

– У Шури позували Лєнка та Ірка. Ну, ці, молоденькі красотки. Мало, що Шура їх споював, так він ще й Лєнку забрюхатив. А в Лєнки, як не знаєш, мати вокзальна хвойда. Вона й зняла рейвах. Заяву в міліцію, у прокуратуру… Ну й почалось!.. Якби не старший Глущенко з його зв’язками, був би ще той процес… Ти ж розумієш, обоє вони неповнолітні… Шурку швидко розписали з Лєнкою. Ну, а мені довелось звільнитися й піти в натурники. Тепер і звідтіля треба тікати на пенсію. Поки нового ректора не призначили… їм зараз не до мене… А тоді може всяке бути… Випиши мені табель за позування. Я, як тільки, тобі все віддам.

– Георгію Леонідовичу! І не думайте! Радий вам хоч чимось підсобити! Більше таких, як ви, уже не буде!..

– Спасибі за допомогу й добрі слова!

Ось що я точно сказав, зовсім не думаючи, а так від розчулення, що Дядін саме до мене по допомогу приїхав.

Те, що в мене вихопилося так, від почуттів, справдилось. На місці Дядіна, у його затишній каптьорці серед жупанів, шуб, кирсеток і шинелей, бутафорської зброї оселився один із креатури Миколи Семеновича. Колишній лягавий, з того самого Подолу. Дебелий, неспішний чолов’яга. Тієї оперативності й смаку до «вербовочної» роботи він не мав. Ну й контингент попер зовсім інший.

Одна дебела (таки гарна смаглявка), десь із передмістя, позувала мені. Шарпалася, не мала витримки. Та ще й, до всього, добре помордувала одну із конкуренток. Вигнали. Але на заміну їй прийшли ще кращі. Фарбована, як матрьошка, Маша могла після живопису піддати на рівні з компанією наших бахурів. Завелася одного разу й намагалася коробку сірників куною з подіуму підняти. Не вийшло. Але хвалилась, що якби була тверезішою – підняла.

Коли одна з новеньких краль позувала в скульптурній майстерні, там зникла стипендія. У когось – модна хутряна шапка. Нічого довести не могли, хоча всі говорили про модель. Прекрасне тіло й навдивовиж спокійні та брехливі очі.

Далі з’явилась одна гастролерка з Естонії. Привезла рекомендацію на бланку Академії мистецтв. Мовляв, гарна, дисциплінована і витривала натурниця. Це вже було ноу-хау як на той час – письмова рекомендація, що гарно світить голизною. Як на зло, її зразу ж узяли до нашої майстерні. Стояла перший раз добре, не шарпалася. Але зразу ж пішла в канцелярію та пожалілася, що я при ній матюкався й розповідав непристойні анекдоти. Від чергового «шахсей-вахсею» мене порятувало те, що в нашій альмаматері керівництво гризлося між собою за крісла. Мене просто попередили й нагадали про мій рахунок усіляких моїх перфоменсів. Правда, тоді таких слів не знали… Тож мені довелося прикусити язика в присутності цієї рудуватої чухонки. Продовження історії з нею вийшло досить ексклюзивне. На останньому нашому курсі вискочила вона заміж за тихого живописця Горобця. Він одержав призначення на хлібну посаду в Середній Азії. Ну а там, коли Горобець вбився в пір’ячко, вона його обікрала й щезла.

І ще одна деталь. У багатьох наших хлопців бували романи з натурницями. Деякі навіть завершувалися маршем Мендельсона. А далі вже кому як пощастить. І все минало без інфекцій. У нові часи й таке трапилось. І взагалі, не тільки у відставці Дядіна була справа. Тоді інститут закінчили останні учасники війни – Ваня Черніков, Фіщенко. І інститут втратив статус такого собі чоловічого монастиря, де визнаними авторитетами були і вчорашні комбатанти, і екс-зеки архіпелагу. У той наш, у мій інститут, у який я блискуче вступив, тоді молоді дівчата тяглися з усіх вузів на наші капусники й вечори. У нас і жива музика була, і такі шоу, що випереджали всі перформенси на багато-багато років.

А що ж до німфеток, таких як Лєна й Іра, то ніхто не тільки не спокушався, але й гадки не мав, бо були якісь свої правила. От хоча б історія з Ванею Черніковим. До нього бігала одна навіжена малолітка, до того ж, неповнолітня. Але Ваня Черніков жодним словом не прохопився й руки не простягнув до неї. Зате наступного дня по повноліттю цей боєць Аджимушкайських печер позбавив свою фанатку цноти. Своєрідний був гуморист. Колекцію поштових карток збирав колосальну. Усе з живопису. А в їдальню заходив – брав кілька склянок чаю. Сідав до таці з хлібом. Хліб тоді був безкоштовний і виставлявся на столах цілими пірамідами. І коли на великій перерві до їдальні забігали «фазани» чи «салаги», то Ваня допивав останню склянку чаю й доїдав останню скибочку хліба вже з другої таці. Та досить про інших, утім, скажемо ще кілька слів на останок. Справа в тому, що при Володимирові Степановичу, новому «завкафедрою натури», одна із студенток завела собі коханця-натурника.

Для таких «законників», як я й наші старші «зубри», це було ганебне порушення всіх наших традицій. У це молодим зараз важко повірити, але неписані правила існували. А все тому, що після нас жіночої статі попливло в аудиторії та майстерні без усякої міри.

Та повернімося, як казали літописці, на «прєднєє». Але не до Канева 1963, а ще раніше в рік 1961. Далі розповідаю те, що сам бачив і чув від інших. Тому почуте пишу курсивом.

Отже, літо 1961 року. Певно, найкраще літо в інституті, бо потрапив я до славного села Трушки. Славне воно тому, що його описав Нечуй-Левицький у своєму знаковому творі «Микола Джеря». Тільки назвав село Трушки – Вербівкою.

Стояли Трушки на знаменитій річечці Роставиці. Я прибув туди пізніше, ніж мої однокурсники, до доброї душі хазяйки Явдохи Поліненко.

Жила вона далеченько від школи, де спинилися хлопці. То я й попросив їх допомогти мені з моїми речами.

За таку допомогу для підтримання гонору належало влаштувати стіл або, як тепер кажуть, «накрить поляну».

Під вишеньками стіл. На столі яєчня з салом, огірочки, просто сало, цибулька молода, часничок і тушкована картопля. І, звичайно ж, добрий пшеничний самогон. Ось і мої однокурсники, що вервечкою йдуть по стежці. У мене очі на лоба лізуть – Шура з усіма преться. Я граю люб’язного господаря. Наливаю всім по стопарю – гранчастій півсклянці. Знаменитій стопці воєнних і повоєнних років. А в ощадливої баби Явдохи вони збереглися до 61-го року. Точно такими стопками в Миргороді міряли махорку. За цю махорку, ходячі поранені розраховувались шматочками казьонного мила.

Випили по стопарю. Закусили. Ще повторили. Після третьої стопки Шура щось став виступати. Виголосив якийсь дурний тост. Потім почав вистукувати на стільниці якийсь ритм і завивати, ніби найновішу, мелодію.

Люди казали, що рідний дядько Шури, брат Шуриної матері, Марії Давидівни, жив у Бельгії. Наче співвласник студії чи фабрики довгограючих платівок. І тому що в трьох людей: Бажана, Глущенка та Касіяна – було зелене вікно, тобто ні їхні поштові відправлення, ні до них не перевіряли, як тільки в Бельгії випускали нову платівку, за тиждень вона була в нашого Шури.

Щоб прослухати новинку західної музики Шура встановив таксу – одна пляшка коньяку. Чи один слухає, чи п’ятеро, чи більше – пляшку! Тому хлопці скидалися на пляшку коньяку й слухали найновіший шлягер.

Тоді, у садочку Явдохи Поліненко, Шура не на жарт завівся й щосили гахнув кулаком по стільниці. Не втримався на ногах і завалився під стіл. Спільними зусиллями ми витягли його звідтіля, бо Шура мав дебеле, повне тіло.

Наступного дня пішов я писати разом з усіма портрет діда Лобаня. І зразу ж одержав прочухан від нашого бурмотливого професора Єржиківського. За те, бачите, що впоїв Шуру. Щось пояснювати я не став, щоб не розвивати тему. Проте від хлопців довідався, чого це раптом Шура опинився разом із нами.

Приїхали дві поважні дами – Марія Давидівна та її чи то подруга, чи знайома, дружина професора Єржиківського. І привезли нашому буркотливому професору вічного фантазера Шуру. Чому саме фантазера? Тому що він свої фантазії реалізовував. Просили дві дами прихистити Шуру, поки на місці його практики все вщухне. Шура там не знаю чи довго, чи не дуже фантазував, поки не здогадався вкрасти двох гусей в однієї старенької бабусі. Казали, що це було все хазяйство старої, бо в колгоспі вона вже не могла працювати. Ну, а пенсії тоді в колгоспників не було, як і паспортів, до речі.

Засмажив Шура гусей на багатті й зжер без остатку. Довелося Марії Давидівні заплатити за тих гусей і подалі забрати своє укохане дитя…

Тож якщо в історії з гусьми Шуру рятувала Марія Давидівна, то в історії з Лєною рятували обоє Глущенків. Кажуть, саме, що Миколі Петровичу допомогли старі зв’язки в КГБ і «далее везде». Я довідався, що Микола Петрович знаменитий агент ГПУ – «Ярема» тільки десь у 1967 році з одного з ворожих голосів. Тому я думав, що все влаштували гроші. Що Микола Петрович – агент «Ярема» я тоді не відав і не здогадувався. З пологового будинку молоду матусю Лєну з дитятком забрали до помешкання Глущенків. І Марія Давидівна героїчно терпіла цю кудрявецьку кралю з усіма її бзиками. Коли ж невісточка стала повнолітньою, а дитина потопала власними ніжками, їй дали доброго копняка та «історглі із прілічной сєм’ї». Онуку Марія Давидівна лишила в себе. Добре виховала й дала освіту. Так кажуть…

А от про Шуру ще таке. Хоч його вже немає, та Шурині вибрики й фантазії даються взнаки і зараз. Як помер Микола Петрович (агент ГПУ «Ярема»), він геть зірвався з прив’язі. Уже його не лякало, що час від часу забирали до Кирилівки. Це ставалося тоді, коли до «богоспасаємого града» Києва прибувало якесь велике цабе, щось типу Ніксона-Брежнєва… Там ще було кілька таких клієнтів, як Шура. Він, як правило, потрапляв до мого приятеля Боба. Той проводив дезінтоксикацію Шуриного тіла і духу. І тоді Шура міг писати гарні краєвиди. Я саме через такий краєвид і довідався про Шурині відсидки в Кирилівці. Зайшов якось до Боба й бачу на стіні висить величенький весняний пейзаж київських пагорбів. Зелень тільки пробивається, яскраве сонце, сині тіні. Точно, що Миколи Петровича рука. Питаю Боба. Звідкіля в нього така бадьора робота Миколи Петровича? Мені він і каже, що це Шурині екзерсиси під час чергового перебування під його наглядом. Я почав допитуватися, чи справді Шура психічно хворий? А якщо так, то який діагноз. Та Боб був законником і охолодив мою цікавість, пояснивши, що такі речі справжній лікар ніколи не розголошує.

Ну, коли Шуру випускали, починалося старе. Усе добро родини, яке вона притягла із Франції в страшному 1937-му, Шура за безцінь спускав. За випивку, за наркоту. Заздрісні, але тямучі люди казали, що в Глущенків був і богемський кришталь, і порцеляна, дерев’яна скульптура, і велика кількість книг найвідоміших людей ХІХ – ХХ століть із автографами. І ще багато було різних раритетів. Усе щезало в Шуриних руках. Тоді Марія Давидівна, не відчуваючи ніякого захисту від Шуриних грабунків, зібрала 50 полотен Миколи Петровича. І тихенько, тишком-нишком переправила на схованку до літературно-мистецького архіву. Я не дилер, не маршан і не аукціонщик. Тому не можу оцінювати живописні полотна. Чув лише, що кожна робота може оцінюватись в кілька десятків тисяч баксів. З телеку й преси знаю, що онука Миколи Петровича судилася з архівом, щоб їй віддали ті п’ятдесят полотен, адже вона єдина спадкоємиця народного художника СРСР Миколи Петровича Глущенка (він же агент «Ярема»).

А Шурину ниточку обірвав якийсь бродячий собака. Шура десь тинявся на базарі й почав дратувати того пса. Він і хапонув Шуру за ногу. Шурі зробили ін’єкцію від сказу. Ніби стався анафілактичний шок і Шура сконав.

Про Шуру я закінчив.

Тепер про нашого славного Дядіна.

Таких, як він, точно не було й не буде. Адже й епоха не та, і клієнтура не та. Коротше кажучи, пішло все за водою. А на воді слідів немає.

Горохове поле

Оповідань та новел я не пишу. Я пишу оповідки. А розповідаю й малюю різні історії. Особливо мені подобається зовсім екзотичний і невідомий у нас жанр – «існад». Араби ним прекрасно користувалися ще з часів Багдадського халіфату. Це дуже просто: автор розповідає правдиву історію, яку йому розповіли люди, у чиїй правдивості нема жодного сумніву, а тим цю історію розповіли ще інші правдиві люди. Ну, сучасний український читач за останні роки такий деморалізований та розбещений відсутністю українського письма й телевізійним голлівудським ґвалтом, що я не збираюсь йому накидати довгий ланцюг імен і свідчень свідків про свідків. Тим більш що довгого українського ланцюга не вийде – зайди повибивали багато ланок ланцюга правдивості.

А тому я спробую розповісти в цій оповідці дві коротенькі історії, які, мов обручем, тримають кілька посушливих днів у Грузькому 1964 року.

Передусім – а чого я поперся туди? А тому, що в Грузькому сільською лікарнею керував один із нашої веселої компанії. Тоді ми з Лікарем та іншими хлопцями часом збиралися в затишній хаті моєї тодішньої пасії. У тій компанії я був найверткіший, а Лікар – найвеселіший. Уже один його вигляд рожевощокого товстуна з вугільними мексиканськими вусиками налаштовував на веселощі. А коли він розкривав рота й починав сипати найновішими анекдотами й антикварними одеськими байками або читати напам’ять цілими сторінками класичний радянський гумор, то взагалі був повний кайф.

Отож якось, у черговий набіг Лікаря до Києва, сидимо ми під торшером у тій самій хаті. Куримо болгарські сигарети «Дербі» та п’ємо з великого обплетеного бутиля теж болгарську «Гамзу». Лікар і питає мене:

– Ти ж читав «Динары с дырками» Льва Шейніна?

– Авжеж, читав… (На той час була чи не єдина збірка кримінального чтива, яка благословлялась «властямі».)

– Ну, і, звичайно, пам’ятаєш оповідання «Чужие в тундре»?

– Там, здається, про засланих на Північ бандитів із Київщини і їхню втечу з ув’язнення.

– О! – підіймає вгору два пальці Лікар (це як ілюстрація до анекдоту, як вітаються гінекологи). – Так один із тих бандитів – Машовець – родом із Грузького… А його родичі ще й досі живуть у селі.

Це було дуже цікаво, але не того я поїхав до Грузького, щоб подивитись на родичів «знаменитого бандита» Машовця… Поїхав я туди на день народження Лікаря. Подалися ми з Києва великим кодлом, але добре пам’ятаю тільки Володю Карташова, з яким ми потім більше всіх «базарили» на іменинах. (Володя Карташов багато років «вєщал на забугор’є» «на українському радіо» під клікухою «Карташівський». Уже значно пізніше, коли Чорновіл створив «Час / Time», Володя до самої смерті працював у газеті.)

Святкування було знамените, хоч рік 64, та ще й у Грузькому, був не найситіший. Протокольної розповіді про «фієсту» навіть на шпальтах «Дня» не розмістити. Тому тільки кілька штрихів до загальної картини. Стоїмо «на брамі» з Лікарем і Володею Карташовим. Підходить чоловік у чистій блакитній сорочці. Доглянутий, гладенько виголений. Лікар знайомить:

– Наш зоотехнік Микола…

Тиснемо руки.

– Моя собачка ось-ось попорає там живий інвентар і одразу прийде.

І дійсно – звідкілясь з-за тину (так пам’ятаю) з’являється рожевенька чепурненька молодичка й веде за руку малесеньку кругловиду, як лялечка, дівчинку. Над личком із великими круглими очима на білому волоссячку красується здоровенний рожевий капроновий бант.

– А он і моя собачка з цуценятком! Я ж казав…

Підходить і сама молодичка, теж схожа на велику охайну ляльку.

Лікар каже:

– Це моя знаменита акушерка.

Молодичка вітається й говорить:

– Собачка. Марія. А оце моє цуценятко!..

Сидимо вже за столами. Ніяк не второпаю, як можна було вперти в цю хату стільки столів і як можна було за них позалазити й умоститись на лавках…

Я і Карташов притиснуті в один куток із міліціонером Володимиром Букетом. У нього жінка теж Марія, тільки не акушерка, а медсестра. А донька в них Роза. Жінку й доньку міліціонера я не запам’ятав. А от Володимира Букета забути важко.

На самому початку бенкетування я прихопив пляшку доброго вірменського коньяку, бо корінні жителі Грузького виявили прихильність лише до «Столичної» та самограю. А коньяк проігнорували. То я й вирішив, що коньяк мені й Володі потім згодиться, коли місцеві гості вип’ють оковиту та почнуть пити все, що під руку потрапить. Ну, я й потихеньку поставив за якийсь козуб під вікном.

Деякий час Володимир Букет пив мовчки.

Десь після третьої, повної по вінця склянки, він обізвався до нас.

Ті три повних склянки оковитої не змінили кольору його засмаглого обличчя, і в голосі не з’явилися п’яні модуляції. Міліціонер приєднався до нашої розмови про Машовця й сказав приблизно так:

– Що Машовець? Окремий випадок… Нічого серйозного. От після війни в зиму з 46 на 47 сюди бандерівський загін на санках навідався… Ото була серйозна справа…

Тут – добра б йому не було! – мене хтось із жіноцтва покликав.

– Володя, запам’ятай… Потім мені перекажеш…

Але Володя так і не розповів, що йому говорив Букет.

І вже ніколи не розповість.

Узагалі Букет якось виділив нас двох із усіх гостей.

Поки я довгенько з кимось чи зі мною хтось там залицявся, то по ковточку, по ковточку, а моя зелена стопка коньяку спорожніла, і я сп’янів. Тут і захотілось ще випити. І я згадав про коньяк. Прослизнувши вужем серед бенкетуючих, дістався до вікна й почав шарудіти під вікном.

Міліціонер Букет сказав:

– Хвильку! – Букет відсунув дві порожні пляшки «Столичної». Націдив собі склянку з третьої. Перехилив склянку без жодного придихання і пояснив:

– Ви пляшку поставили під друге вікно за козуб. А шукаєте під першим вікном за ящиком.

Я зрадів і хотів було й Букету налити коньяку.

Він із лагідною усмішкою, видно пляшки «Столичної» все ж його розігріли, накрив свою склянку здоровенною рукою-клешнею.

– Не мішаю. Хоча, якщо нема горілки, можу й коньяк прийнять.

Потім усі ми співали. Хором. Здається, «Рушничок», «Черемшину», звичайно ж, «Самогоне, самогоне, хто тепер тебе не гоне по селах і містах», ну й ще щось українсько-радянське.

Потім ураз колгоспна половина гостей лишилася без жіноцтва.

Букет, твердою рукою наливаючи чергову склянку, лагідним тоном пояснив:

– Жінки пішли попорати скотину. Не переживайте – скоро повернуться!

Далі ми з Володею перенеслися під кущ рясної бузини й про щось почали гаряче дискутувати з Букетом. Нас, одначе, добре хитало. Букет стояв непорушно. Тільки глибоко дихав і розмову провадив, ані трохи не відступаючи від теми. Це я добре пам’ятаю…

Як скотина була попорана, жіноцтво повернулося до «веселія». Навіть дехто вже з новими пляшками та свіжою закускою. Усе пішло на круги своя. І знов до глибокої ночі співали. І далеко за північ усі розповзлися по домівках. Та так вдало, що ніхто з гостей ніде не перечепився й не впав. І нікого з далеких гостей сліпий учитель музики не відводив у повній темряві на місце ночівлі. З нашим Лікарем одного разу така пригода трапилася. Сліпий музикант провів його через усе село до хазяйського двору.

Погода була гаряча. І вдень і вночі. Що то молодість – просто не віриться, що ми з Володею проспали до пізнього ранку під розлогим кущем бузини. Саме там, де ми вели вельми-вельми цікавий диспут (про що?) із міліціонером Букетом, у якого була жінка Марія й донька Роза.

Уранці почалось «заутреннє» віншування іменинника. І знову Букет щось розповідав цікавого й допомагав гостям знайти сумочки, ключі чи окуляри. Із коньяком було гірше – вранці його просто не було. Закінчився.

Ще раз приїхав я до Грузького робити натурні малюнки до диплому.

Спека посилювалась з дня в день.

Хоч я гасав по далеких кутках, вишукуючи старі хати та всякий «старожитній» реквізит, так я всього села і не сходив, і не оглянув.

Найбільше малював я в улоговині, де на той час лишилося кілька калюж рудої води. З баговиння ще стирчало трохи зеленої неперегорілої трави. По тих калюжах блукали мати й донька та зрізали серпами зілля для своєї захарчованої худоби.

Трохи вище них, на пологому схилі кістляві, ребристі колгоспні корови скубли жорстку осоку. В однієї корови на морді я побачив якийсь дивний чи то обруч, чи намордник із цвяхами назовні. Корова з тим колючим ременем усе вивертала шию назад під черево й тяглася до свого вимені. Намагалася прихопити свої дійки. Але уколовши себе в здухвину, струшувалася всім тілом і збрикувала. Нахилялася до вигорілої паші та якийсь час скубла посохлі бадилини. А потім знову тяглася до свого вимені й колола себе… Про самопідсос голодної скотини я ще від бабусі Мокрини чув, але оце побачив на власні очі.

У мене нема малюнка цієї чорної з білими латками корови, бо, поки я заміняв аркуші, її вже затулили інші корови. Худі, дратівливі, вони не йшли схилом до висохлих мочарин, а просто дибали то туди, то сюди, наштовхувались одна на одну.

У пошуках натури занесло мене в самісінький центр Грузького. І тут я побачив кобилу. Під пекучими полуденними променями на засипаному пилом спориші лежала колгоспна кобила. Пересохла, перекаляна землею шкіра обтягувала товсті суглоби, ребра й розпухле туге черево. На всі боки, куди могла дотягтися кінська морда, спориш було висмикано з корінням. Кобила кілька разів підводила голову, тягнучись до цілих кущиків присипаного пилюкою споришу. Але шия вже не діставала. Кінська морда падала й від важкого дихання навколо вибухала хмарка куряви.

Поблизу в цій шаленій спекоті нікого не було видно. Я сів по-шевськи на курний спориш і заходився грифелем-лопаткою малювати розпластану тварину. Спочатку нікого не було. А потім почали підходити. Мружили очі від сліпучого паперу, зазирали через плече на мої штрихи. Кидали щось на зразок: «Диви, як фото!.. геть схожа… і справді кобила… як намальована!» Ну і, як завжди, питали: «А скільки вам за це платять?». Зрештою, і я їх спитав: «А що це з кобилою?» Двоє дядьків, однаково сірих у сірих кашкетах над сірими засмаглими худими обличчями, відповіли:

– До млина їздили. Потім назад гнали. Перегрітій скотині дали холодної води. От у неї запалення кишок. Уже четвертий день конає…

– Так хіба не можна було одразу дорізати, щоб не мучилася?!!

Мені відказали:

– Е-е-ее… Ніззя!.. Тоді колгосп штраховки не одержить…

– Так що – отак вона й лежатиме тут, поки не сконає?..

– А вже що лежатиме, поки не сконає…

Наступного дня, здається, ідучи на етюди зранку, зайшов я до зоотехніка Миколи. Він мене зустрів зі щирою радістю. Певно, згадав, як ми весело гуляли в Лікаря, й відчув пристойну нагоду повторити приємні переживання.

– От і добре! Марія зараз нам яєчню подасть. Чуєте, як пахне? Як вгадала, що ви прийдете… Ну й борнячку нам із своїх запасів націдить.

Я одразу не второпав, що то за «борнячок». І сказав, що бурячної самогонки пити не можу – у мене страшна згага від неї, ну просто вогнем пече.

– Та ні! Які там буряки? У Марусі про запас є борний спирт. Зовсім чистий. Вона нам для настрою по сто грам націдить…

Для мене це був справжній нокдаун… Я не пам’ятаю, як я викрутився, щоб тільки не збадьоритись із самого ранку борним спиртом. Але цю спокусливу пропозицію досі пам’ятаю.

Уже допиваючи запітнілу склянку холодного узвару, спитав про кобилу. Зоотехнік спересердя махнув рукою:

– Робітнички, трясця їх матері. Обпоїли кобилу. Тепер у неї перитоніт…

– А якось її прикінчити не можна? Ін’єкцію зробити?..

– Ніяк не можна! Колгосп тоді страховки не получить…

Я красно подякував зграбній і гостинній господині за справді смачну яєчню з натуральних яєць і натурального, смаленого соломою сала та й подався далі колгоспним селом шукати залишки старосвітської цивілізації, за часів якої в селі не знали трудоднів і «штраховки» на кобил та не пригощали гостей борним спиртом.

Кобилу більше не малював. Хоч і були дуже потрібні мертві коні на шляхах Громадянської війни, але подальше споглядання судом застрахованої колгоспної кобили щось не надавало мені натхнення. Лазив по всіх усюдах і де тільки бачив щось цікавого, то поспішав замалювати. Не треба було й великого розуму мати, щоб зрозуміти: усе старе начиння селянське ручної роботи відійде разом із останніми дідами й бабами.

Спекота й сухмень ставали все нестерпніші. Зілля вигорало, худоба виснажувалася, люди робилися похмуріші. Другий рік у Грузькому вже не було ніякої надії на добрий урожай. І саме в цей нелегкий час занесло мене на горохове поле далеченько за селом.

Здалеку побачив на ньому косарів. Їх щось було, здається, десятеро. Здалеку я навіть не добрав, що вони косять горох. Тільки зауважив, що коли вони посувались уперед, то якось зависоко підіймали зігнуті в колінах ноги.

Не підходив ближче до покосу, а розкрив альбом зі сліпучо-білим папером і заходився авторучкою, чорним чорнилом, змальовувати всю панораму з косарями, гороховим полем, ближньою купою дерев, далеким переліском на обрії, на далекому невисокому груді.

Над усім осяйним краєвидом клубочилися, нависали сліпучо-сліпучо-білі хмари. Наповзали одна на одну, розбігались і гуртувалися знов, і кудись швидко залітали за обрій. Над Грузьким не спинялись і не зрошували його спраглі піщані лани.

Я підійшов ближче, щоб краще було видно роботу косарів і їх самих.

Сонце з такою силою відбивалося від паперу, що далі без затемнених окулярів не можна було працювати. І от я, собі на біду, одягнув затемнені дзеркальні окуляри. Та й підійшов зовсім близько до косарів. Та й спокійненько малюю. Коли один косар озирнувся на мене, потім другий, третій.

Далі вони щось гукнули останнім, тим, що йшли попереду.

Усі вони полишили працю. І, високо підіймаючи важкі кирзові чоботи, посунули на мене.

І одразу, без розігріву, посипались на мене погрози і лайка: «Чого я їх малюю? Хто я такий? Хто мені оце дозволив? І що, взагалі, мені від них треба?»

Зовсім не розуміючи вибуху їхньої люті, пояснив, хто я і що я роблю. Але косарі ще більше розійшлися, а я не розумів чому. Зрештою, один гарикнув: «А чого ви людям в очі не дивитесь?!! Чого ви за оті дзеркальця сховалися?!!»

Тут, зрештою, я й докумекав, що мої окуляри – найбільша причина їхнього гніву. Що я в тих окулярах, ніби в масці, ховаю від них своє обличчя.

Зняв окуляри й простягнув найгаласливішому окуляри та альбом.

– Подивіться на папір без окулярів. А тепер в окулярах… Бачите різницю? Я без окулярів на сонці не можу малювати, бо мені в очі сонце від паперу відбивається.

– А-а-аа… он воно що!.. – сказали косарі.

І на тому все раптом ущухло, як і почалося.

А взагалі, горохове поле – то дуже хитра штука… Може і врятувати, а може і погубити. Якщо не знати, як до нього підступитись. От Бориса Онисимовича Тимощука, відомого археолога та історика в сорок першому році десь під Броварами горохове поле врятувало від вірної смерті.

Війна застала його старшиною на одному з моніторів, так низиваються артилерійські кораблі. По Прип’яті з боями та під бомбардуванням відступали вони до Дніпра… А далі опинилися в передмісті Києва. А відступали від Голосієва, поки й до Хрещатика добулись. Отут і починається вже український «існад». Попри середину вересня, було дуже тепло, можна сказати, спекотно. І залишкам екіпажу монітора пити хотілося до муки. А тоді на вулицях стояли здоровенні бочки з водою для гасіння пожеж. Матроси зазирнули в одну бочку – вода смердюча, і в ній тьма-тьмуща червоних хробачків! І до якої бочки не підходили – скрізь хробачки. І так вони дійшли до самого універмагу на розі вулиці Леніна і Хрещатика. Хтось із цивільних і скажи матросам, що в підвалах повно сітра й галетного печива. Братва швидше туди. А якраз туди ж осовіахімівці вибухівку тягнуть. Отут я вперше, від Бориса Онисимовича, довідався, що вибухівку під київські красоти закладали осовіахімівці. Зітнулися морячки з осовіахімівцями. Підривники: «У нас наказ!». Морячки: «Зачекайте трохи. Наберемо чифану – тоді заміновуйте!». «Ми не можемо чекати!». Морячки: «Так мінуйте сусідні об’єкти. А потім сюди повернетесь!» Підривники стоять, не йдуть! Думають… Морячки поволі стягли автоматні ремені з плечей. Осовіахімівці мовчки поспішили закладати вибухівку під сусудній будинок. Отуди, де зараз міськрада. А до льоху універмагу вони, певно, не встигли повернутись. Тому та частина універмагу, що виходила на вулицю Леніна, лишилась неушкодженою. А з боку Хрещатика все було потрощено. І щоб прикрити подовбану стіну універмагу, повісили на кілька поверхів рекламне полотно. Там було намальовано велетенську зелену пляшку й не менш велетенську бляшанку з ікрою. І напис «К зубровке, водке горькой русской, икра отличная закуска»…

Моряки знайшли і галетне печиво, і сітро. Угамували спрагу, підкріпилися й змогли втекти по дерев’яному мосту за Дніпро. Отут, на лівому березі, Борис Тимощук і потрапив у полон. Він мені так оповідав: «Німці страшенно боялися моряків. І розстрілювали їх навіть раніше євреїв. Тих ще треба було виявити. А моряк – усе на виду – тільняшка, кльоші, безкозирка!.. Я три рази потрапляв у полон… От ведуть перший раз мене на розстріл… Мене й молоденького лейтенанта-єврея. Я йому шепочу: «Як підійдемо до поля – біжимо в різні боки! Там далі соняшники – порятуємось!» Німці ведуть нас, сигаретки курять, один посвистує. Я шепочу: «Готовий?» Відповідає пошепки: «Готовий». Кинулись ми в різні боки через поле до соняшників. А поле те не просте, а горохове!.. Я в селі виріс. Біжу по гороху й коліна аж до підборіддя підкидаю! Щоб в горосі не заплутатись… А лейтенант – городський. Він той горох, може, уперше й бачив. Він заплутався. Перечепився. Упав. Його й порішили… Того разу я втік… Та скоро мене знов прихопили й почали мордувати… Правда, зразу не повели на розстріл. Уночі я втік. Зрештою, докумекав, що треба свою робу замінити. Але ж у мене зріст… Іду полем серед побитих людей і потрощеної техніки. І бачу: лежить здоровенна медсестра. Мого зросту. Страшно й гидко, але жити хочеться. Тож і перебрався в робу мерця. І коли мене втретє взяли в полон, то не мордували й на розстріл зразу не погнали…

Я ще раз згадав про розстріл на гороховому полі, коли рік тому йшов по телеку серіал: «Трагедія сім’ї Вайс». Грандіозне кольорове голлівудське полотно. Тільки, коли там згадували чи «малювали» Україну, аж дух перехоплювало від голлівудського «розмаху». У серіалі є епізод, коли берлінський забіяка Руді Вайс біжить із берданкою українським ланом. І наздоганяє українського поліцая. Молоденький сільський поліцай озброєний новим німецьким шмайсером (!) і вдягнений в уніформу вермахту!.. Чортові дрібнички!.. Я з цього приводу нагадую – ні «совіти» в Галичині, ані німці по всій Україні своїх посібників по селах ніколи не озброювали автоматичною зброєю та не вдягали в уніформу регулярних військ. Цікаво й правдиво «малюють» нам Україну та українців вільні митці вільного цивілізованого світу!.. Чомусь згадався старий уже італійський фільм із Софі Лорен про воєнні часи. Там німецький солдат десь в леваді пасе коней. Коли героїня (Софі Лорен) лякається його, він її заспокоює: «Я українець, зрадник Батьківщини. Не бійся!». Отак нас і малюють від славних італійських продюсерів до голлівудських гігантів кінематографа…

Ну, а з родичами страшного бандита Захара Машовця «1904 года рождения, из семьи махновца», я так і не познайомився. Ситуація була така, що лізти в душу людям не мав наміру. А випадково зустрітися не довелося. Лише один раз наблизився до теми, коли малював кульгавого здорованя в крислатому солом’яному брилі. Він працював сторожем чи то в школі, чи то в лікарні. Може, кульгавий і був далеким родичем того Захара Машовця, тільки він таке сказав, коли мова зайшла про втікача із північного заслання: «Та який він там бандит! Наш, сільський. Власть туди його заслала, де козам роги правлять. А він утік. Якби він був такий уже бандит, то хіба б він отак необережно повернувся додому? Його в хаті давно вже архангели чекали. Мати просила, щоб дозволили йому сорочку чисту змінити. Не дозволили».

Не знаю, чи правда це, чи неправда. Але так мені повідав мій випадковий натурник. Як не дивно, але я більше віри йму дядькові із славного села Грузького, ніж Льву Романовичу Шейніну. Цей вундеркінд прийшов в органи сімнадцятирічним бахуром, а потім, від 1935 по 1950 рік, прослужив під орудою сталінського сокола прокурора Вишинського. І лишився не тільки живим, а й був «начальником Следственного отдела Прокуратуры СССР». Цікаво, а якою кількістю смертей він забезпечив своє славне життя та «литературную деятельность»?

Тому, хто не читав «сочинений» Льва Шейніна, наведу коротеньку цитату з найславнішої його речі «Динары с дырками»: «“Адмирал” (вор в законе Ястржембский) сидел, опустив голову, о чем-то думая. Осипов (начальник первой бригады МУРа) не сводил с него глаз, и в них светилось теплое человеческое участие, без которого, как и без веры в людей, криминалист всегда органичен и слеп. Увы, как нередко потом мне приходилось встречать иных следователей, страдающих этой куриной слепотой и поэтому причинявших страдания, в которых не было нужды!» Отака співчутлива душа була в слідчого-письменника Льва Романовича Шейніна.

Лікар Лука

Хоча назвали його Лукою і займався він медициною, проте святістю він аж ніяк не відзначався. А уславився він найбільше як майстер екстремальних абортів. Але не про це йдеться.

А про те мова, що в нього одного з перших лікарів у Києві з’явилось власне авто. Кажуть, що «Побєда». Сірого кольору та з добрим набіганим уже кілометражем.

Отож того гарячого ранку Лука виїхав на порожні й добре вимиті вулиці. І таке колись було. Тоді в кожному дворі був свій двірник. Узимку ломом і залізною лопатою розбивав кригу на хідниках, улітку підмітав двори, вимивав хідники й поливав дерева. Якщо хтось із нових пришельців прочитає цей текст, то може не повірити, що кожна вулиця була зеленим просадом, а двір – садочком. Це я про Гору й старі кутки. Поділ – там була своя картина. Але про Поділ іншим разом. І каштани тоді не всихали через якихось там імпортних жуків чи метеликів, бо, повторюю, дерева поливали влітку, а взимку не посипали хімікатами.

Лука мав поїхати аж у Голосієво. Туди й покликали, як завжди, у якійсь нагальній справі. Сонечко лише починало котитися вгору, та вже на відкритих місцях помитий асфальт парував, Лука спокійно собі їхав по вільній Червоноармійській. Людей майже не було. Та й транспорту не більше.

І ось під самими Троїцькими лазнями (зараз їх немає, а знаходилися вони на парному боці навпроти центрального стадіону) стоїть висока білявка. Така в неї пишна зачіска, під сонцем ніби корона сяє. Ноги мала довжелезні, що здавалося, ніби вони з-під пахов виростали. А плечі широкі, як у доброго хлопця.

Лука подумав: «Часом не з інфізу? Але сьогодні ж неділя. Не вчаться…»

І враз діва проголосувала.

Що вона проголосувала в останню мить, то Лука проскочив повз неї, а тоді вже загальмував. Дав задній хід і хвацько підігнав авто до незнайомки.

Але, як то водиться, вона не нахилилася до машини й не сказала, куди їй їхати.

Тому Лука перегнувся через праве сидіння й відчинив дверцята.

– То їдемо чи не їдемо?

На що з височини свого зросту діва спитала глибоким контральто:

– Куди їдемо?

– Я чи ви? – уже почав заводитись Лука. Далі він не став висовуватися. Тому й бачив лише широкий лискучий пояс на пишній спідниці, низ блузки в якихось «рюшечках», чи що воно там.

– Звичайно ж, що ви. От куди ви їдете?

– У Голосієво.

– Чудово. Мені по дорозі.

І в миг ока вона ніби пірнула в салон і просто приросла до сидіння.

Лука подумки зауважив: «Це ж треба! Така спритниця!»

Лука рвонув з місця й певний час гнав машину мовчки.

Біля Володимирського базару збавив швидкість і зміг зиркнути праворуч.

Та ледь не крутонув кермо від несподіванки.

Пасажирка випростала спину. Ні, випнула груди вперед!

Від того руху складочки і «рюшечки» на її блузці розійшлись і в розрізах з’явились здоровенні рожеві соски.

Лука подумки відзначив: «Здається, зараз почнуться пригоди».

Вона наче прочитала його думку, проказала з придиханням:

– Я люблю пригоди… А ви?..

– Доводиться. Але зараз я поспішаю до хворої.

– То ви лікар? Як цікаво! Ви часом не гінеколог?

– У мене широкий профіль…

– Як цікаво?.. То ви поспішаєте… А я думала, що ми могли б посидіти, поговорити…

– З радістю. Але після виклику. То де зустрінемось, щоб посидіти й поговорити?

– Це якраз по дорозі. Ви зупините і я вам покажу… Хух!.. Ще рано, а як припікає… – І вона смикнула за тонкий чорний бант на комірі блузки.

Легенька шовкова блузка розійшлась, затріпотіла в струменях протягу. Добрячі груди з величезними сосками бадьоро застирчали – уліво і вправо. Лука пограв жовнами на сухому обличчі. І не відриваючи очей від дороги, вимовив:

– Прикрийтеся! Нам повз вокзал, там завжди постові пильнують.

– А я б і не подумала, що ви такий боягуз.

– Дівчино! Я під бомбами оперував, а ти мені… Не люблю з ними з’ясовувати… Зрозуміла?

– Вибачайте… Але не тикайте мені. Я цього не терплю.

– Обмін нотами відбувся. Питання вичерпано. Зав’яжіть бантик.

Білява легенько подрочила пальчиком пипки. Звела поли блузки докупи й зав’язала бантик.

Тут вони якраз під’їхали до автовокзалу й повернули вгору праворуч.

Їхали не довго й перед ними ліворуч виріс великий цегляний будинок. Він якось окремо стояв на вулиці. Дивний такий будинок на розі. Виходив на вулицю гострим ребром, бо одна стіна до другої, глухої стіни йшла під гострим кутом. Цегла хороша, ще царська, темна від патини часу.

– Стоп! Це тут. Тільки під’їдьте під самий будинок. Я вам покажу, щоб ви не шукали.

– Назвіть номер квартири. І я знайду. Мені окуліст не потрібен.

– Я вас дуже прошу, мені треба зразу вскочити в парадне. Сусіди…

– Умовили… – Лука вийшов з машини, обдивився на всі боки. Ніде жодних ознак руху. І він швидко перегнав машину через роздільну смугу на лівий бік і підкотив по витоптаному палісаднику до будинку-корабля.

– За рогом, зразу парадне…

Лука крутонув кермо і був під парадним.

– Усе. Я вас доставив.

– Ні. Ходімте, я вам покажу двері. Бо тут на дверях табличок немає.

Лука вийняв ключ із запалення. Підняв скло й перевірив двері. І тільки тоді вийшов із машини.

– Це на другому поверсі.

Та піднялись вони на третій.

– Так це ж третій? Так?

– Я ж вам сказала, що ви без мене не знайдете.

І вона відчинила якісь скляні, зарослі пилом, двері.

За дверима по короткому коридору й далі вниз сходами. Сходи мармурові добряче вичовгані та пощерблені.

– Обережно! Сходи тут побиті…

Просто в останню сходинку впиралися двері. Оббиті чорним дерматином. У кількох місцях він був подертий, і звідтіля клоччям вилазив брудний ватин.

Мов фехтувальник, білявка встромила довгого лискучого ключа у вічко замка. Крутонула три рази, клацнула три рази. Навіть не штовхнула двері, а вони самі легенько відхилились всередину.

Фарбована діва вхопила Луку гарячою рукою й потягла в затемнену кімнату.

Ліворуч піднімалось вузьке височенне вікно, зашторене червоно-рудою завісою. Сонце падало просто у вікно, але в кімнату пробивалось якимось червоним маревом. Біля високого вікна в кутку на трюмо стояло високе дзеркало в чорній важкій рамі. Праворуч від дверей піднімалась біла кахлева груба. Та далі Лука вже не зміг розглянутись, бо білявка розв’язала чорний бант і скинула шовкову білу блузку.

Упала перед Лукою навколішки й почала розстібувати ремінь, ширінку, висмикувати із штанів сорочку. На якусь мить вона затрималась, розгрібаючи труси й майку, поки добулась до головного…

Ще на мить спинилася, перевела подих і ніжно взяла його м’ягкими гарячими вустами…

Те, як діва робила дійство своє, зразу ж переконало Луку, що мала вона в цій справі неабиякий вишкіл. Ну й, звичайно, справжній талант до таких пригод.

Лука завівся від самого початку. Та закінчення ніяк не наступало. І йому здалося, що це триватиме неймовірно довго.

Та нараз якийсь звук привернув увагу Луки.

Він підняв очі на звук.

Важка, наче конфіскована в якомусь театрі, штора закривала стіну ліворуч від кахлевої груби. Тепер вона відхилилася. І відкрилися високі антресолі. Звідтіля на Луку дивилася стара баба. Стояла вона рачки. Уперла лікті в поміст, а долонями підперла щоки. На її голові було крізь ріденьке сиве волоссячко, видно тонку шкіру черепа. Нижче довгої зморшкуватої, мов у черепахи, шиї, метелялись пласкі млинці висохлих грудей.

Стара, зустрівшись із Лукою поглядом, випросталася. І розчепірила ноги.

Саме в цю мить білявка вхопилась щосили в сідниці лікаря Луки.

Її аж тіпало…

Та Луці мов вкололи сірку в сідницю. Він щосили штурхнув білявку, так що вона покотилась по підлозі.

Уже застібуючи ширінку, зауважив, що вона лежить із задертою пишною спідницею. І неї немає трусів, а куна голена.

У Луки аж попливло перед очима від люті. Він замахнувся ногою, щоб копнути це стерво. Та втримався. Ключа в дверях не було, але Лука рвонув їх щосили й вони зразу відчинились. Вискочив на сходи, злетів угору, потім униз у парадне й до машини.

Так і поїхав, не заправивши сорочку в штани і не застібнувши ремінь.

Тільки тоді заспокоївся, коли почав огляд хворої. Але казав друзям, що місяців два на «подвиги» його не тягло. Мав справу по роботі. А так – ні, ні!

А от жіноцтву Лука був потрібен завжди. Сам свідок того…

Жили тоді в «богоспасаємім граді» Києві дві милі динамістки – Єна й Аля. У мене з ними нічого такого не було, як казав Карло Гальдоні про свої стосунки з дамами та дівчатами.

Я не був ані їхнім клієнтом, ані їхнім фраєром. А для мене вони були прекрасними моделями. Обоє величенькі, і геть не ребристі, як ота сушена чехоня на Бессарабці. У Єні перси наливні, не найбільші, але й не маленькі. Тіло мала туге й рожево-біле. А очима й волоссям справжня брюнетка. Такого собі бабелівсько-одеського типу, хоча й тутешня.

Аля відрізнялась від неї невеличкими цицями. Але все тіло було дебеленьке з чудовою, ледь смаглявою шкірою. Якогось легкого, легкого, просто сфумато, персикового кольору. Ну, а до того ж, русяво-попелясте волосся й сірі очі з пухнастими чорними віями. Коротше, великий персик, та й годі.

Я Алю малював (одягнуту), коли був ще студентом. А познайомилися ми з нею на одній хаті, потім та хата розпалася, і компанія (тусовок тоді не було) розвіялась.

І от якось зайшов я до свого знайомого Коки. Він жив в одному з перших кооперативних будинків. Там у нього збиралася весела холостяцька компанія. Більше було базаринок, балачок, усякого «стьобу» (як тепер кажуть), ніж випивону. Часом на всю компанію купували один бутиль легенького болгарського вина «Гамзи».

Автор травив анекдоти, лаявся матом і нехорошими словами й обкатував на присутніх свої майбутні оповідки. І тільки десь років три тому, не від Коки, а від його колишнього пожильця довідався, що Коку кликали в контору. І випитували про нас, молодих бовдурів. Найдивніше, що автор і в думках не мав щось проти влади варнякати. Були інші проблеми, перш за все, питання хати, ну хоча б ключ від хати на пару годин. По-молодості все було за Фрейдом, хоча я його аж ніяк не прихильник…

Отож виходжу я від Коки і здибуюсь із Алею. Слово за слово. Виявляється, квартира її подруги Єні над Кокою.

Не пам’ятаю, чи довго я з Алею базарив і чи зразу вона згодилася. Але наступного дня я вже сидів у них в хаті.

Я не ставив питань – чи Аля живе з родичами, чи вони удвох тут хазяйнують.

Які питання, коли в тебе зразу дві класні моделі?! Домовилися, що спочатку малюватиму Алю. І вже вона лежить на дивані голісінька, ну тільки в черевичках. Просто тобі «Мулен Руж» шулявського розливу.

А в мене мій альбомчик з гарним атласним папером і тонкі забугорні фломастери. Ноу-хау, як на ті часи.

Що окулярів я не носив тоді, а рука була добре тренована. І один малюнок за другим так і летів на стіл. Та ще й музичний супровід в стилі регтайму.

То Єна сидить за старим обдертим піаніно й спритно перебирає пальцями по клавішах. Ідилія!

Ага! Забув сказати, що поки я увічнював Алю на папері, Єна стала на другому плані за нею й почала роздягатись. Та голяка не лишилась, а вдягла махровий смугастий халат. Покрутилася в ньому, то розпускаючи поли, то напахуючи одна на одну. Зрештою, заспокоїлась і сіла до піаніно.

Зрештою, в Алі заніміла рука й вона взяла тайм-аут.

Я приводжу до робочого стану інструменти. Підводжу голову. Аж наді мною, просто впритул стоїть Єна. Поли халата розпустила, але груди прикрила руками.

Якось ніяково посміхаючись, говорить мені:

– Слухай, позвони в Дарницю на АТС і взнай один телефонний номер…

Тут треба пояснити. У місті, щоб набрати номер телефону, спочатку треба було набрати певну літеру. А для того, щоб додзвонитись у кілька дальніх районів, треба було дзвонити на АТС того кутка. Тоді вже тебе з’єднували з абонентом.

– Дівчатка, а чого б вам самим та не подзвонити?

– Слухай, справа делікатна, по жіночій частині. Нам треба, щоб подзвонив чоловік.

– Ну, добре, добре, умовили. То чий та який вам номер потрібен?

– Лікаря Луки!.. Тобі ще треба щось пояснювати?..

Звичайно ж, мені більше нічого пояснювати не треба. Телефоную на Дарницьку АТС.

Відповідає молодий дівочий голос.

Я, прибравши інтонації якомога більш шанобливої, прошу:

– Будь ласка, уклінно вас прошу – не кладіть трубку, а вислухайте мене. І вибачайте ласкаво, що турбую вас!

– То я вас слухаю, – лагідно відповідає дівчина.

– Справа певною мірою конфліктна. Мені потрібен номер телефону…

Я не встигаю договорити, як оператор із розумінням відгукується:

– То вам Лука потрібен? Записуйте…

Отакий тоді був Київ і кияни. Не те, що зараз. Можете тепер ходити тижнями по верхньому місту й не здибати жодного знайомого обличчя.

Таємниця

У той час уся спілка тулилася в кімнатах-закапелках на другому (і останньому) поверсі старосвітського будиночку на площі Калініна (а перед тим – Думська площа, а ще була площею Жовтневої революції, а тепер – майдан Незалежності).

Щосереди та щоп’ятниці, по роботі, у холі Спілки малювали натуру. У закутку ставили два щити для об’яв – роздягалка готова. Будь ласка, роздягайтесь і марш голяка на подіум. Ентузіасти приходили заздалегідь, щоб зайняти добре місце.

Відвідувачі цього рисувального збіговища поділялися на ентузіастів – серед них найславетніший – славний блаженний Сергій Отрощенко; «золотарів» – (тепер їх називають «вуаєристами» – вони не стільки малювали, скільки ковтали слину від споглядання жіночої наготи); і випадкових клієнтів, часто навіть піддатих, як от добрий рисувальник Тарасенко. Одного разу навіть з’явився вальяжний Микола Петрович Глущенко (клікуха в системі НКВД – «Ярема»). Стояв під стіною, щоб ніхто не зазирнув. Він і коли підраховував, що й за скільки в нього купили з чергової виставки, так само ставав у глуху оборону, щоб ніхто не міг зазирнути в його записну книжку.

Натура була головним чином жіноча, хоча траплялася й чоловіча.

Була одна особливість у поведінці натури – чим гірша була модель, тим вона акуратніше приходила на сеанси.

Т. Я. належала до першого розряду: зросту високого, бліде лице, очі зелені, чорне волосся важко спадало на тугі білі плечі. Любила стояти, якомога сильніше виламавшися в талії. Але ще більше любила позувати лежачи. Викрутить своє багате тіло, прикриє очі рукою, ніби від яскравого світла софіту, і з-під ліктя вивчає, хто і як на її голизну вибаньчився.

А як надибає якогось «золотаря», що ще й ніби випадково, просто на нього, коли міняє позу, стегна розтулить… Добре піддатий Тарасенко одного разу, уздрівши такий фокус, про срамне тіло Т. Я. виголосив: «Н-н-ну, обєз’яна…»

Зрозуміло, що Т. Я. завжди спізнювалася й завжди через якусь неймовірну історію… Ну, звичайно ж, їй вірили, вибачали й чекали… Адже вона таки добре позувала. Позувала і в інституті. Якось мені хтось жалівся, що вона позичила в нього зі стипендії та й по тому… Я ж не можу поскаржитися на неї, бо не мав з нею ніяких стосунків.

Отже, зрештою, про справу. Я спізнився того разу й проґавив кульмінацію події. Але мені детально про все розповів старий Шамович. Він приповзав раніше всіх, попри свою серцеву задуху. Потім він і старостою був нашої студії, коли цей будинок на площі зламали й ми малювали в одній із кімнат Худфонду на подвір’ї зруйнованого Михайлівського монастиря.

Як на диво, Т. Я. прийшла раніше, навіть раніше деяких ентузіастів. А тут якраз почали збиратися члени Спілки на засідання секції. Прийшов і «Співак». Деякі уточнення – «Співак» невеликого зросту, руденький, із великими залисинами, очі блакитні, вирячені. Мав сильний і чистий голос. Особливо вражаюче в нього виходило, коли на повну силу легень у нічному парадному співав арію Ріголетто зі словами: «Партізани, ісчадьє ада, спрятать куда успелі?..»

Т. Я. стояла в купці ентузіастів і розпускала чорнуху про те, як вона потрапила в авіаційну пригоду. «Співак» піднявся в Спілку і, побачивши Т. Я., привітався з нею. Вона не відповіла. Він удруге привітався. Т. Я. зовсім відвернулася від «Співака». Тоді він смикнув її за руку й уже в лице їй: «Ти чого не хочеш зо мною розмовляти?..» Т. Я. вишкірилася: «Та пішов ти!..» – і врізала «Співакові» по пиці..

«Співаку» стало млосно. Його поклали на канапу й відпоїли валокордином..

Мені ця веремія зіпсувала настрій, тим більше що я перся через усе місто на постановку. Адже ні майстерні, ні своєї кімнати в мене ні тоді, ні ще багато років по тому, не було, і до всього, у чому тут справа? Чому Т. Я. врізала нашому «Співакові»? І, взагалі, усе це мало неприємний присмак – я захоплювався рисунками «Співака» ще зі школи. Коли в майстернях виставляли на худраду, ми, молоді, бігали помилуватися на «співакових» натурниць. Малював він сангіною або вугіллям на великих аркушах рулонного паперу. Я пильно придивлявся до його вправ. Він так хвацько передавав усі звиви й опуклості жіночої плоті. Я дивився й запам’ятовував. Потім, багато років пізніше, мені його прийоми прислужилися.

Через кілька днів здибався я із Заїкою. Заїка – особлива тема. Він належав до одного з найсильніших художніх кланів. Навіть у ті часи, коли їхній «батько» був уже не на горі, вони мали і закупки з виставок, і заробіток у Худфонді. Заїка завжди знав найсвіжіші новини про всякі художні та біляхудожні справи. Пам’ять у нього була чудова, почуття гумору відмінне. Ці дві якості його не покидали навіть тоді, коли був упитий ущент.

– Вожатий, – кажу я йому (бо він був піонервожатим нашого класу, коли я вчився в художній школі), – може, ти знаєш чому Т. Я. вмазала «Співакові»?

– Т-т-тттти ппппправильно пи-пи-пи-таєш. В-в-в-вона у-у-у-ууу ннас нна «К-ккинь г-г-г-грусті» к-к-кккрутилась…

Тут я зрозумів, що Заїка випив щонайменше пляшку оковитої і треба набратись терпіння, щоб дізнатись про причину ляпаса. Заїка пояснював так довго, що я, з ним розмовляючи, підпав під його вплив і теж почав затинатись.

Отож, якщо коротко, то справа виглядала так. «Співак» був стипендіатом творчих художніх майстерень. І «Борець» теж був таким стипендіатом.

Ті майстерні – справжній рай для нашої художньої братії. Безкоштовне приміщення, стипендія, художні матеріали, натура – безкоштовно, ще й майстер-друкар тобі до послуг і друкарські верстати, якщо ти графік.

У тих майстернях «Співак» малював «больших» і «малєнькіх ленінов» та ще кращих, ніж в інституті, оголених натурниць.

Що малював «Борець» – не знаю. Певно, щось про страйки революційних робітників початку століття. Ну, і як завжди, тягав пудові гирі, м’язи розкачував. І ось наш «Борець» щось заметушився, зашарпався. Збігав до магазинчика, притяг дві пляшки шампанського й здоровенний кульок цукерок «Мішка». Може, кілограмів зо два. Ходить «Борець» по майданчику між майстернями та десятикілограмовими гантелями біцепси наганяє. «Співак» виходить із друкарської майстерні й питає: «Чого це ти такий веселий?»

– Сьогодні до мене Т. Я. прийде! Зрештою умовив! Помалюємо, а потім ми її оприходуємо. Вона ось і шампанського, і «Мішок» замовила. Це вже точно, цього разу прийде, не підведе…

– Теж мені подія, – каже «Співак», – кому вона тільки не давала!

– Може, ти хочеш сказати, що ти теж її шворив?!

– А як же!

– Сказати можна що завгодно…

– Потрібні докази?! – «Співак» теж завівся. – Так знай, коли вона почне кінчати, то почне швидко-швидко проказувати: «та-та-та-та-та!»

Як завжди, Т. Я. спізнилася, але все ж прийшла. «Борець» помалював її. А потім, коли вона наїлась «Мішок» і видудлила пляшку шампанського, то взялася до діла з «Борцем».

І справді, як її вже розібрало, то вона затріскотіла, як заведена: «та-та-та-та-та-та…»

«Борець» не витримав розреготався. Т. Я. враз протверезіла й спинилася: «Чого регочеш?» А «Борець» і скажи, що його «Співак» попередив про оту її примху. Т. Я. встала, одяглась і, як «Борець» її не вмовляв, пішла геть.

А всі деталі «Заїка» тому так добре знав, бо він ще на той час, за протекцією свого знаменитого дядька, виконував службу і коменданта, і інтенданта того хитрого художнього будиночку у вишневім ряснім саду.

Із сумом згадую свого піонервожатого. Жива була душа – п’яний, як чіп, а почнеш говорити з ним про мистецтво, він тобі хоч яке завгодно місце з Гололя процитує. Чи порівняє якийсь фрагмент «Двох грошів надії» з «Кубанськими козаками». Хоч як він пив до кінця своїх коротких днів, та розуму не пропив, а от тіло знищив.

Ледачий кіт

Їхали з концерту в одному тролейбусі. Вийшли одночасно на площі Толстого. Я спинив її й кажу:

– Я малюю все прекрасне. Хочу вас намалювати.

– А я про вас знаю. Мені розповідали… – і сміється приязно.

– Невже? Де?

– На побаченні у в’язниці…

– Ха! Он куди про мене чутка дійшла…

А сам думаю: «Не поспішай питати – як треба, то сама розповість».

Домовилися про зустріч через три дні. За цей час я домовився з моїм приятелем, тепер відомим на всю Україну лікарем, що на кілька годин зможу покористуватись його помешканням. Власне, не його, бо він там тимчасово перебував – доглядав i за квартирою, і кота годував.

Він зустрів нас уже у дверях і попередив, що за три години повернеться. Тільки за лікарем зачинилися двері, вона стягла з себе блакитну сукеночку, чорну шовкову комбінацію й умостилася на канапі. А на краю канапи спав смугастий котяра. Зрештою, моя модель стомилася й розляглась на канапі.

Тут котяра встав, потягся, потерся вусатою мордою об її коліна і вмостився в неї на ногах.

Довелося кота зняти й поставити на підлогу. Малював тепер уже модель лежачу. Кіт важко вистрибнув на канапу й знову вмостився в неї на стегнах. Викинув кота до кухні. Котяра ображено й хрипко понявчав та й замовк. Один за другим пішли кілька начерків чорнильною ручкою. Нараз угорі щось хруснуло, дзенькнуло. Обертаюсь до широкого світлого вікна – з одного боку штора відірвалася. На ній завис котяра й перелякано нявчав. Поставив стільця та зняв кота. Кинув це ледащо на канапу, але кіт з місця вже не зрушив. Тоді скрутився калачиком біля моделі й солодко замуркотів… Тепер можна було добре попрацювати… але час збіг.

Тільки встигла модель причепуритись у ванній, як клацнув замок і зайшов мій пунктуальний приятель.

– До речі, як вашого кота звати? – проникливо спитала модель.

– Він не мій. Моїх друзів… Кузя. Кузя! – покликав лікар. Котяра нашорошив вуха, кліпнув одним оком і зараз же знову заплющив. Тоді лікар узяв його за передні лапи й перевернув на спину. – Отако й лежатиме, поки я повернуся з магазину з рибкою.

Ми втрьох пройшлися до тролейбусної зупинки, попрощались із моделлю і повернулися вже вдвох до помешкання.

Здоровенний смугастий кіт Кузя лежав у тій самій позі навзнак із піднятими лапами.

Р.S. З моделлю ми ще не один раз бачились, але чимдалі мені ставало незатишніше з її оточенням. Не кажу нічого поганого про жіноцтво. А от молодики дуже вже були натреновані, накачані, а літні чоловіки занадто ввічливі й уважні до кожного мого слова. Узагалі до моєї персони. Я це відчув навіть раніше, ніж мене почали по-справжньому брати під зябра… А тут ще так добре обставини склалися, що я на пару років полишив «мать городів руських»…

Коли повернувся, то лікар сказав мені, що кіт Кузя захворів на чумку і його довелось приспати.

А з моделлю потім не зустрічався…

Можу тепер, через сорок років, сказати, що хоч той чортів кіт заважав, але малюнки вийшли справжні. Траплялись перешкоди й поважніші за кота.

Ця дуже молоденька невеличка молодичка частенько з’являлась у нашій компанії. Зграбна, з осиною талією та стрункими ніжками. Та ще й у своїй знаменитій зеленій сукні, що просто облипала всі її принади. А ще вона завжди приходила без чоловіка, а зі своєю дебелою подругою. Коли я почав цю лялечку вмовляти на позування, її подруга й промовила: «Чого вагаєшся? Я його знаю – він не збовкне. Твій ніколи не довідається…» Певне, саме ці слова її переконали, а не мої умовляння…

Зустрілися біля «Спинки» (за спиною Ульянова-Леніна). Каже вона мені, що краще не до мене (я вже домовився), а в одне місце. Я не питаю, де й що, а йду за нею. Іду позаду й милуюсь. Модель – диво! Настрій – краще не буває! Те «одне місце» виявилося в одному старому високому будинку. Так, із деякими натяками на стиль арт-нуво. Повземо крутими занедбаними сходами на саму верхівку. Моя модель з одного поруху відмикає двері. І ми опиняємося в якійсь багатокутній кімнаті. Розкладне крісло-ліжко. Я зразу розкладаю на журнальному столику своє графічне начиння. Не дивлюсь на модель. Чую тільки, що вона сідає в крісло й починає щось там камешитись.

– У тебе є щось ковтнути?

Витягаю з торби пласку баклагу з «логвиняком» – міцним трунком на різних травичках. Вона починає дудлити на всю губу! Бачу таке – як уп’ється, що тоді малюватиму? Забираю баклагу. Нарешті модель стягує свою знамениту сукню. Далі – ні. Та ще й починає вже п’яним голосом випитувати, чи я кохаю таку одну. Я їй кажу, що зараз треба малювати, бо сонце піде. Прошу її, врешті, роздягтись і сісти півповоротом до мене. Вона намагається зняти білизну, але її руки вже геть п’яні. Хочу їй допомогти. Та щось мене стримує. На велике моє щастя, бо за моєю спиною щось стиха рипить. Озираюся і бачу – стара фанерна шафа відходить набік ліворуч. За шафою відкриваються вузькі пошарпані двері. І в кімнату входить високий ставний молодик.

Я не встигаю й слова вимовити, як він – повз мене – хапає за плечі напівроздягнену п’яну мою модель. Я спантеличений – це ж не її чоловік, а от так її трусить, що вона аж зубами клацає. Не спадає нічого кращого, як спитати:

– Що таке? У чому справа?

Не обертаючись до мене, молодик крізь зуби цідить:

– Сейчас же уходите отсюда! Сейчас же!..

У мене геть клепки повилітали, і я йому відповідаю:

– Добре. Але я вас чекатиму внизу й ми тоді поговоримо.

– Идите, идите! – уже наказує молодик.

Найдивніше, що все те мене так обурило й розлютило, що я справді спокійно вийшов із кімнати через двері за шафою. І потрапив на ще більш захаращені сходи. Спустився у двір, а заходили ми з моделлю до будинку з вулиці.

Може, з півгодини чекав я цього молодика.

Потім якось згодом дебела подруга моделі розповіла, що той крутій так оскаженів, що лише пальцями подер знамениту зелену сукню на вузькі смужечки. Міцну шерстяну сукню. Тоді я лише усвідомив, що чекати його під будинком було превеликою дурістю.

А сьогодні я думаю, які ж тоді були дисципліновані тихарі. Просто йому не було команди пошматувати мене на клапті, тож він і не рипнувся. А міг би запросто…

Обід із цитатами

Від 13-ї до 15-ї в московському Центральному домі літераторів, окрім письменників, годували ще й апарат прикріплених. Завжди десь за чверть до 13-ї біля дверей у коридорі до банкетної зали тулилася чиновницька братія. А частина ще й сиділа за столиками буфетного закапелку, сьорбала каву та чаділа сигаретами.

Того дня на вході до плутаного й довгого темного переходу стояла жіночка в якомусь ліврейному мундирі. Добряче підтоптана, але бадьоренька фарбована брюнетка. Ну точнісінько як наша правічна Галина Федорівна. Але думаю, та ні, напевно знаю, що в жіночки з ЦДЛ звання було зовсім мале й не на йоту не порівняєш із нашою парткомівською камер-фрейліною. Але масть одна. От саме вона й затримала мене. Досить люб’язно. Видно, я ще не запам’ятався їй, бо інші хранителі таїни мене вже пропускали зразу й квитка не допитувались.

Я розгублено зупинився на крок від розпорядниці, намагався з-за неї розгледіти, чи є де вільне місце. Ніде ані шпаринки. Хотів було вже піти, щоб дістатися до нижнього буфету, коли побачив Шурочку. Вона тут найстарша з усіх офіціанток. Але не чув, щоб її інакше величали, ніж Шурочка.

– Зачекайте, може, посаджу вас біля каміна, – вона до мене перша озвалася.

І вона, найстарша, таки думаю, що їй було вже за 50, подріботіла швиденько туди ліворуч, куди я не міг зазирнути. Якусь хвилину її не було, але ось Шурочка з’явилась і не стала кликати здалеку, щоб я йшов, а сама підійшла і сказала:

– Он там біля каміна столик на чотирьох. Сідайте ліворуч, щоб ви їм не затуляли вид на двері. Добре?

Я пропхався між столами до потрібного місця. Відсовуючи крайній лівий стілець, привітався з двома літніми людьми. Один сидів, ніби в президії чи на суді, рівно, непорушно. Лише очі були в дії та білі випещені пальці. Він щось ними автоматично, не дивлячись на них, робив. Чи то калач кришив, чи кефір ложечкою в тонкій склянці перемішував. Усе дивився на двері. Лице в нього було гладеньке, випещене, але якесь неживе – біле, прозоре, як ото стеаринова свічка.

Другий був значно менший за об’ємом, рухався всім тілом, перекочувався на стільці. Корчив увесь час якісь гримаси на грубо виліпленому обличчі. Кремезний і ще, видно, добрий у силі, а чи, може, тільки понти наводив своєю рухливістю. Обличчя в нього, на відміну від першого, мало якийсь просто осяйний, веселий вираз.

Той, поважний, мав вигляд мертвяка, цей – бадьорого цапа. Голова велика, з добрими залисинами, капловуха, ніс товстий, униз покляпився. Перед ним нічого не було з того, що зараз подавали, а ресторанне меню починалося від 15-ї. Головатий крутився на всі боки, усе наче когось виглядав чи загубив. І мене всього обзирав, поки я сідав, привітався й продовжував розкручуватися на всі боки.

– Ви звідкіля? – спитав мене рухливий.

– Із Києва…

– А в Західній ви бували?

– Доводилось…

– А де саме? – спитав і зразу ж відвернувся, почав когось роздивлятись, а тоді знов повернувся до мене: – А де саме?

– На Тернопільщині, – не встиг я продовжити перелік країв, як він перебив мене, звертаючися радше до огрядного, ніж до мене:

– Коли ж ми відступали, біля Тернополя наша колона спинилася в одному селі – полуторки, тягачі, танки. Спека – жах! Пити хочеться – помру! Я перший запримітив, де колодязь, і потяг хлопців за собою – поки воду не скаламутили! А от танкісти з танка, що поперед нас ішов, спокусилися на пригощення. Одна дівчина їм винесла цілий глечик свіжого меду. Дівчина, як картинка, – вії чорні, довжелезні, угору закручуються, очі – отакенні, блакитні, як небо, носик рівнесенький, губки – як стигла вишня. Ну, картинка, ну, лялечка! Та все хі-хі! Та ха-ха! Вона їм і води холодної винесла. Полила на руки, щоб умилися. Бо всі ми були як чорти – курява, піт ручаями!.. Ну, усі й отруїлись. Від’їхали кілометрів десять від села, а танк раптом убік, у поле, у пшеницю, і став. Ми туди, а вони всі готові! Мед отруйний… Скільки разів таке було – труїли наших хлопців-росіян… А ви в Кам’янці бували?

– Не тільки бував, а й малював фортецю…

– Хоп! Це ж моє рідне місто! Ах, яка там стара фортеця! Восьме чудо світу…

Тут я, дурень, зрештою, докумекав, що цей веселун із металевим чекістським значком на дорогому, але пожованому костюмі, – славнозвісний пісатель-чекіст – Владімір Павловіч Бєляєв. Мені про нього Вітасик Коротич із якоїсь веселої нагоди розповів таку історійку. Одного разу, поки його «собутильнік-галічанін» їздив пізно ввечері на вокзал за пляшкою, він почав приставати до жінки господаря. Хоч чоловік у неї і був алкаш, Бєляєва вона не схотіла й добре штурхонула. А в кишені в Бєляєва був пістолет зі знятим запобіжником. Ну, він вистрілив, і куля потрапила у велику судину стегна. Побачивши, що дама вся в крові, Бєляєв чкурнув геть… Ту жінку ледь урятували. Ну, Бєляєва хоч як він і не був потрібен гебістам у Львові, а довелося відкликати до Москви. У Москві за очі його іменували: «Стреляющий член Союза писателей».

Поважний усе колупав свій калач і облизував вінце склянки з кефіром, не пив його. До речі, знамениті московські калачі подавали тільки з 16-ї години.

З’явилася Шурочка з тацею й поставила спочатку Бєляєву його замовлення – карафку горілки та залізну миску-казанок з гарячим паруючим наїдком і ще на блюдечку повздовж розрізаний солоний огірок.

Бєляєв швидко схопив карафку дивної форми, радше схожу на лабораторну колбу, і націдив собі у фужер горілки. І так само швидко-швидко, дрібними ковтками випорожнив фужер, звів очі на перенісся. Хукнув. Схопив огірок і пожадливо захрумав. А тоді заходився сьорбати паруюче наваристе хаші. Рухи його сповільнювались, жовте обличчя рожевіло й сяяло щирою радістю. Сьорбаючи хаші, він водночас зиркав і на двері, і на мене. Між двома ковтками видавив:

– А біля Дністра бували?

– Авжеж. Малював там залишки вежі на скелі…

– А тоді це був кордон, – до мене. А тоді до монументального: – Я часто туди за завданням редакції виїздив. По-українськи газета називалась «Червоний кордон», так ми її всі називали «Червоний гандон».

Бєляєв підібрав ложкою залишки пахучого хаші, ковтнув і полегшено видихнув на повні груди.

І зразу ж де не взялася Шурочка й поставила солянку по-донському з осетриною, запах, дорогі екс-товариші, багатий і оптимістичний! У моїй «жируючій» Україні (як думали, а часом і бовкали недоспиті мої колеги по гуртожику) таких наїдків в «Енеї» не готували й не подавали. І література в нас була колгоспна (не плутайте й не ображайте хуторянську!), і кухарі колгоспні, і крадії колгоспні… Усе робилося відповідно до нашої національної традиції… «Люди не свині – усе поїдять»…

Бєляєв заходився пожирати перш за все чорні й зелені оливки, що так хитро визирали з оранжево-рожевого розчину. Він їх поволі об’їв, обсмоктав, виклав кісточки на край тарелі, на якій стояла миска з солянкою. Випив другий фужер і накинувся на перше.

Тут і мені Шурочка догодила – поставила сталевий казанок із м’ясним бульйоном. А в ньому плавало зварене до синього круте яйце.

Усипав я у гарячий бульйончик дрібненькі сухарики. Хоча в меню їх називали «грінками», були просто дрібними сухариками і подавались на окремому блюдечку.

– Ви що малюєте? Ви ілюстратор?

– Так. Графік. Можете подивитись – у мене все з собою… – і я потягся до своєї мандрівницької торби.

Та він мене спинив, піднявши товсту долоню й примруживши око та хитро усміхаючись:

– Розслабимось після першої страви. – І він обернувся до Шурочки, яка в потрібну хвилину проходила повз нас.

– Шурочко! Зробимо дубль, як кажуть кіношники. І огірочок!..

Я зігрів свої нутрощі гарячим м’ясним бульйоном та потроху хрумав «грінки». Тоді ще в мене було стільки зубів, що міг і похрумати.

Бєляєв тим часом повторив і фужер, і огірка, і ми «розслабились».

Я витяг гравюрки, серед них і руїни вежі у Жванчику. Бєляєв переглянув із цікавістю і відкрив, наче карти, нашому поважному сусідові. Але той тільки зиркнув, руки ж не простяг, щоб узяти. І Бєляєв мені повернув.

– Які там місця гарні! Дністер, Збруч, Смотрич, стара фортеця!.. А ви на Личаківському були?

– Ні, не був.

– А дарма! Такого цвинтаря можна собі тільки уві сні побажати. Я туди всіх своїх гостей водив. Усі були в захопленні!

Поіменно він не назвав, кого він водив по цвинтарю. Але про одного з його гостей я довідався вже після смерті Бєляєва, і – «гостя». Тим гостем був дуже відомий московський літератор – Юрій Нагібін.

То ось що пише Нагібін у своєму щоденнику, досить відвертому, досить скандальному, про відвідини Личаківського кладовища 1959 року: «Во Львове в день, точнее, в ночь приезда ходил со своими спутниками и с В. Беляевым на знаменитое Львовское кладбище – “второе в Европе”»

«… Шофер такси, везший нас на кладбище, рассказывал страшные истории о бандеровцах, которые бесчинствуют среди крестов и могил: грабят, насилуют, убивают. Никто нас не ограбил, не изнасиловал, не убил, хотя вели мы себя довольно шумно: пили коньяк на могиле Ивана Франко и той девушки, что умерла на ложе в первую брачную ночь. У часовни, хранящей прах Бачевского, знаменитого фабриканта ликеров, мы сделали еще один привал и были замечены милиционерами. Нас разделяла кладбищенская решетка. Милиционеры поглядели-поглядели и пошли от греха подальше. А мы в другом глухом конце кладбища перелезли через ограду и вышли на окраину города…»

З цього ж «Щоденника» Нагібіна я узнав, чому Бєляєв не назвав Нагібіна, бо, як не крути, то був найзнаменитіший із Бєляєвських гостей. Адже як своїх найлютіших ворогів у СП СРСР Нагібін згадує літчекіста Аркадія Васильєва та Ільїна (генерал ГБ, який керував усім балаганом у СП СРСР). І отой самоповажний і монументальний, блідий, аж прозорий, як свічковий стеарин, – то був сам Аркадій Васильєв. Я тоді про це не здогадався. Його книжок «Есть такая партия!» та «В час дня, ваше превосходительство» я не читав і, відповідно, портретів його не бачив. Із ким я обідав, довідався від Миколи Васильовича, коли подав йому словесний портрет монументальної людини зі значком почесного чекіста. Микола Васильович колись учився в дипломатичній школі, а потім працював, як тямуща людина, у різних видавництвах. І він досконало знав кухню правління СП та московської контори. Знав він і всіх чекістів, з якого вони роду і якої віри.

Поки ми з Бєляєвим не одержали другу страву, він почав розписувати Личаківський цвинтар. Не пам’ятаю його розповіді про «цікавинки» львівського некрополя, бо не люблю кладовищ. Не ходжу туди з власної волі. Тому й не запам’ятав, що він мені з «Аркашкою Васильєвим» (так у Нагібіна) живописав, поки не дійшов до госпіталя, у якому він по блату лежав. І друзі, які його туди влаштували, принесли йому вірменського коньяку. Ну й він, Бєляєв, пригостив своїх однопалатників.

– Як хороше ми тоді прийняли! Зовсім по грамулечці, але який ефект! Усіх коньячок поправив. І тоді один наш сусід, досить мовчазний чоловік, чи такий він був у житті, чи так на нього госпіталь подіяв, відчувши піднесення, і каже: «За цей прекрасний вечір ви, всі присутні, одержите від мене подарунок – кожному з вас я закріплю місце в найкращій дільниці Личаківського цвинтаря!» Хоп! Ми там всі просто попадали – він, виявляється, був директором Личаківського цвинтаря! Хоп! За мною й досі на Личаках те місце зарезервоване! Я телефонував друзям, вони перевірили – місце за мною…

Бєляєв ще прожував півфужера оковитої і заходився нищити бефстроганов. Та раптом він робив перерви, завмирав, наче прислухався, як там наїдок просувається по шлунково-кишковому трактату (з відповіді одного мого знайомого студента медика на екзамені з фізіології). І тоді він починав гуторити про свої львівські справи.

– З Личаками була пов’язана одна історія з нашої оперативної роботи. Ми одного нашого хлопця, він місцевий, гуцул, на прізвище Цицик, лишили «мертвим» у тюрмі. Тоді якраз був наліт німецької авіації й вони розбомбили частину камер. А він, Цицик, у той час «сидів» у в’язниці. Як наліт німецький скінчився, ми знайшли підходящий труп і одягли його в Цициків одяг. Той небіжчик був дуже схожим на Цицика. Ну а щоб не можна було ніяк розібрати, чи він, чи не він, наші хлопці довели голову загиблого до повної кондиції. Отак! Як же німці прийшли, там такий шухер піднявся – загиблих від німецьких бомб виставили як жертв терору НКВД. Відповідно гестапо й націоналісти знайшли документи в кишені «Цицика» та поховали його як жертву жидо-большевицького терору на Личаківському цвинтарі. А наш Цицик тим часом на повну силу працював для органів. Цицик, скажу вам, був феномен! Не було баби, яку б він не міг задовольнити! Яку завгодно міг довести до нестямства. От хоча б такий один штришок. Десь перед війною приїхала в Польщу одна знаменита танцівниця з острова Таїті. Ні, не фальшивка, як Мата Харі, а справжня темношкіра. І обличчя, як і належить таїтянці. Ну й темперамент, відповідно, – тропічний. Усі чоловіки там просто показились. Черга до неї аж стояла! Кого там тільки не було – і міністри, і адвокати, і полковники, і артисти, і художники!.. І всіх вона задовольняла, але от її, видно, що ніхто до екстазу не довів. Коли тут з’являється звідкілясь наш Цицик. Щось він там у Варшаві вивчав, був студентом, чи що… І якось вона вгледіла Цицика, і зразу ж із ним закрутила роман, і нікого до самого кінця гастролей не приймала!..

– Ага, так ото про могилу нашого Цицика. Тільки ми звільнили від загарбників Галичину, Цицик зразу до Львова повернувся. Йому кажуть: «Тобі мати на Личаках пам’ятник поставила». Він страшенно розсердився й наказав свою могилу зруйнувати. А дарма, бо потім його вже на Личаках не змогли поховати. Якби не зруйнували його могилу, то й поховали б на Личаках.

– Його застрелили бандерівці?

– Так якби! У нього була одна дівчина. Місцева, але теж із наших. Не дівчина – картинка. Груди – монету поклади – не впаде! Брови – воронове крило! Очі отакенні, блакитні, як озера! Губки – коралові, зубки – перлини! Ну, він її потягував потихеньку, щоб її шеф не знав. І хоп! Одного разу вони значить таємно побачились і під час любощів… скліщились! Щось їх злякало. Якось вони доповзли до ванни. А там чи сил не вистачило, чи не могли нормально рухатись у ванні, коли гарячу воду пустили, а тільки вони обоє у ванні й захлинулись! От така страшна смерть… Що їх налякало, так ніхто й не зміг розібратись…

Бєляєв смакував свій бефстроганов, а я з великою насолодою оббирав тугу й ледь солодкувату смажену м’якоть наваги з її тригранного архаїчного хребта.

Добре тоді годували в Центральному домі літераторів – навіть комплексні обіди з 13-ї до 15-ї були насолодою душі за биті копійки. От хоча б мій, найдешевший, обід із бульйона, наваги та яблучного кисілю тягнув десь копійок на дев’яносто. Ну, платив я один карбованець і десять копійок. На чай треба було обов’язково. Без цього було не можна. Хоча такі, як «Аркашка Васильєв», могли й не давати на чай. Але це стосується класової свідомості й чекістської гордості.

З яблучним киселем я швидко впорався, бо хотілось подивитися нову виставку гравюр на Волхонці. Бєляєв же доколупував рештки свого бефстроганов.

Ми люб’язно покивали один одному, і я поспішив із монументального приміщення ресторації ЦДЛ.

Минав час, і я дуже рідко згадував той обід та патетичну декламацію Бєляєва про галицькі жахи.

Аж ось настали дні декоративної самостійності. І попливли з-за бугра зграйки стареньких вигнанців подивитись, як тут майорять жовто-сині стяги. Дуже вони зраділи й радіють, здається, і сьогодні, бо думають, що який прапор, така й влада. Так от такий один галичанин, гарний лікар і щирий патріот, розповів мені про той день, коли зайшли німці й відкрили браму в’язниці. Тоді ще гімназист, він побачив у купі трупів останки свого замордованого гімназійного товариша.

– А може, причиною смерті був вибух бомби?

– Я тоді ще не був медиком, але відтяті кінцівки, виколоті очі, проколені багнетами груди я не міг сплутати із ранами від вибуху. Пошматованих вибухами бомб і снарядів ми за кілька днів війни побачили більше, ніж треба.

Отут я й згадав «оброблений» енкаведистами труп «Цицика».

А оце нещодавно прочитав дивовижний у своїй відвертості й плутаності «Щоденник» Юрія Нагібіна. Запис за 1959 рік: «Знакомство с Владимиром Беляевым, детским писателем, темнейшим человеком. Бесконечные рассказы о всяческих жесткостях. Повешенные, сожженные, ослепленные, разорванные между двух берез, ущемленные в расколотых топором пнях, подстреленные из-за угла, изнасилованные, зарубленные топором и шашкой – обычные герои его устных рассказов. Неважно живет человечество, особенно на окраинах, на стыке границ, всех тут тянет в разные стороны, у всех зудит в одном месте».

Після цього запису за 1959 рік почало мені муляти й не давати спокою те видіння смачного та дешевого обіду в Центральному домі літераторів восени 1971 року.

Поки оце в останні дні поганого й непривітного літа 1997 року не кинув усіх нагальних справ «для живота свого» та сів описувати те, що запам’ятав про зустріч із літчекістами за обіднім спілчанським столом.

Були там іще всякі «людішки», але такого усміхненого й радісного, як оцей, «зозулин син» України, не було й одного. Усіх там щось мучило, усім щось муляло, усім хотілось комусь дерти горло й шматувати на дрібні окрушини. А цей радів і сяяв…

Книга Маркізи

Хто б і що б не говорив, але «Бєлокамєнная» – місто справді величне й незбагненне.

От станеш спиною до рожево-золотавої висотки, будівлі грандіозної та прекрасної у своїх керамічних шатах. Стоїш і віддихуєшся після черги. Але віддихуєшся з радістю, бо дістав за один раз аж чотири пачки індійського чаю! Пам’ятаєте, такі пачечки зі слониками? Цей чай справді був хороший і його можна було пити. А тому, що чай був розфасований не де-небудь, а саме у «Бєлокамєнной».

Стояти тут під висоткою в невеличкому парку дуже цікаво, бо видно всю неосяжну площу «Восстанія». По ній мчать і мчать в обидва кінці машини. Їх стільки й вони так чадять, що аж наче юга здіймається над асфальтом, ніби струменить прозора вода.

Потім машини враз наче перечепились із розбігу. Завищали гальмами. Стали. Отут усі починають поспішати, щоб швидше дістатися на той чи на цей бік. Через Садове Кільце можна перейти або ліворуч, або праворуч. Якщо ліворуч, то потрапиш просто на вулицю Герцена. Отут, де Герцена впливає у площу «Восстанія», стоянка таксі. Часом на стоянці можна побачити та-аких літературних людей, що аж дух перехоплює! Це буває тоді, коли в Центральному домі літераторів трапляється якесь офіційне ревище або якась тусовка з переглядом кінофільму. Тоді раптом із мороку несподіваної віхоли може об’явитись супербард – сам Булат Окуджава. І нестиме він цупкий паперовий кульок, притисши його до грудей, наче немовля. Товстий коричневий папір ховає вміст кулька. Лишень виткнувся кінець товстого темно-зеленого огірка. Що огірок парниковий – свідчить зів’яла, але яскраво-жовта квітка на кінці пуп’янка. Кульок із наїдком Булат Окуджава купив у якомусь із буфетів ЦДЛ.

Можна і у свій кульок щось узяти, якщо він непрозорий. Найзнаменитіший бард-менестрель дріботить повз вас, утягнувши голову в плечі під захист відвернутого комірця. Та тільки ви озираєтесь, щоб подивитися на знамениту людину, як вона зникає в утробі таксі. А таксі з місця стрілою мчить у раптову віхолу кінця московського квітня.

Не встигаєте ви дотьопати по вузькому хіднику до вимріяних дверей ЦДЛ, як віхола вщухає, і за мить на асфальті на ваших очах бліднуть плямки від розталих сніжинок.

Якщо день чи вечір там, то черговий стоїть усередині або в тамбурі між дверима, або неподалік від входу. А якщо якесь гульбище чи товкотнеча ідеологічна, тоді з’являється молодша й м’язистіша підмога. І розташовується вона знадвору, біля важких дверей на вузькому хіднику. Вишкіл прекрасний у чергових: якщо хтось із них цікавився моїм квитком при вступі до вертепу, то вже вдруге не питав моєї ксиви. Навіть і рік чи два потому не зупиняли. У гардеробі теж були ті ще кадри. Особливо мене діставало, коли вони вискакували з-за дерев’яного бар’єру й настромляли на мене мої замизкані лахи. Одягався я завжди погано. Але в Москві на це люди не дуже звертали увагу. Як зараз – не знаю…

До ЦДЛ можна будо ще зайти з вулиці Воровського. Для цього треба перетнути Садове Кільце далеко праворуч. Перебігаєш через дорогу, і вистрибуєш на хідник, і потрапляєш у затінок високого темно-сірого товстостінного будинку. Вікна цієї установи заліплені шаром пилу, то думаєш: там у кімнатах – ніч.

Але ні. Навпроти, через вулицю – відкрита брама на подвір’я Спілки. У глибині подвір’я серед сіро-зелених хирявих яблуньок, над завжди зеленими лавочками, сидить «зеркало русской революции», бо ця садиба – одна з маєтностей роду класика в «Бєлокамєнной».

Праворуч і ліворуч одноповерхові будівлі панських пахолків. Їхні низенькі вікна й запилені та заляпані ще гірше, ніж у того великого й таємничого будинку на розі навпроти.

У правій будівлі редакція одного дуже хорошого журналу. Там пожаліли мене та й надрукували мою гравюру. І мали клопіт: через чотири дні з Києва прийшов лист з однієї контори. Пропонували пояснити, чому журнал пропагує саме мене, а не когось достойнішого.

Так от – московська дивина – якщо ти в редакції, то бачиш не тільки тих, із ким розмовляєш, а й тих, що по вулиці ходять. Он хоча б – із Будинку актора та кіно виходить високий сутулуватий добродій. Це теж знаменита особа – чекіст, кіносценарист і керівник Вищих сценарних курсів – сам товаріщ Маклярскій. Попереднього року я вступав на ці курси. На Україну була квота – дві стипендії… Я не знаю, хто, крім Василя Стуса, був моїм конкурентом. Їхні сценарії не пройшли навіть першого туру. А Василя ще в Києві гебісти пригальмували. Він сам мене спинив на Хрещатику десь на початку вересня й розповів про це. Отож поїхав я один на два місця. Та ще й повіз із собою два сценарія… Куратор курсу Н. Є., жінка одного полковника ГБ, якось після обіду у ЦДЛ довірливо сказала: «Не показалісь ви ні Єрмашу, ні Маклярському… Рєшілі, что с вамі будут проблеми… Ну, і взялі етого… по просьбе… Тєпєрь возніклі сложності». Отак той набір сценаристів був без українців, але Спілка гроші на курси виділяла… Узагалі Маклярський зрідка ходив обідати в ЦДЛ. Але інші клерки з його курсів мали прикріплення на комплексні обіди.

Вхід до Центрального дому літераторів із Воровського був незрівнянно імпозантніший за центральний вхід на Герцена. Праворуч і ліворуч від сходів така кована, кручена огорожа та ще й фарбована чорним лаком. Важенні фігурні двері теж чорні. Тут інша доба, доба царська. Ця частина ЦДЛ – рештки палацу князів Алсуф’євих.

Гардероб при вході зовсім невеличкий. Він у підвальчику. І що зовсім неприємно – у ньому гардеробниці, а не чоловіки. Але теж кидаються допомогти тобі вдягнути твої лахи й одержати в теплу жменьку двадцять копійок. Над гардеробною лядою здоровенне люстро. Хто має бажання, той може себе оглядати на повний зріст і як завгодно довго. Один із моїх московських наставників, Юрій Сергійович, казав, що в це дзеркало дивились великі князі, родичі Алсуф’євих.

З невеликого вестибюлю було кілька ходів і дверей… Але мене цікавили лише височенні старосвітські двері до банкетної зали та кручені сходи ліворуч. Сходи ліворуч – шлях нагору до бібліотеки. Але до бібліотеки я завжди ходив тільки після ресторації.

Клерки спілчанські та прикріплені тупцювали перед обома дверима, чекаючи, поки о першій чергова зміни не відкривала ті двері, що від Герцена. Тоді вони турмою тупотіли межи столами, шарпали до себе стільці…

Я майже завжди зустрічався за одним і тим столиком із Юрієм Сергійовичем та рожевощоким дивним парубчаком Вітьою. Але того разу ні Юрія Сергійовича, ні Віті не було, а прикріплене жіноцтво вшилося досить швидко. І я лишився не тільки один за столиком, а й у цілому ряду. Нікуди не поспішав і з насолодою смакував кожен ковток кави. Не можу сказати, щоб я в ті часи був тюхтієм і ловив ґав… Але як він до мене підкотився, не спостеріг. Постав переді мною лице в лице. Злегка вклоняючись, спитав-ствердив: Юрій Григорович? Дуже радий з вами познайомитись! Мене звати Олександром Оврамовичем.

– Олександром Абрамовичем?! – зненацька заскочений, у тон йому, мимоволі мавпуючи його, перепитав я.

– Ні, ні!.. – заперечив він, виставляючи перед собою повнувату, міцну руку. – Я украінєц, ваш земляк. Мене звати Олександром Оврамовичем. Я роділся здєсь, но родітєлі моі с Украіни… Мнє очень понравілісь ваші гравюри… Хочу вас, как профессіонала, прігласіть к сєбє і показать вам своі етюди.

(Мені завжди подобались люди, яким подобались мої гравюри! Єдине, що турбувало – а чи далеко їхати?)

– З радістю… Тільки коли й де – скажіть, бо зараз повинен тікати – за годину на мене чекають…

Чорноброва голова, із коротким сріблястим із пролисинами їжачком, люб’язно посміхалась:

– Їхати нікуди не треба. Ви завтра прийдете обідати, по обіді й заходьте. А кабінет мій знаходиться…

Наступний день був ситний, бо трошки грошенятами розжився. На перше взяв «солянку по-донському з головизною». І перцю небагато, і шматки осетрової голови пристойні! А оливочки, зелені та чорні, я переклав до другого – соковитого смаженого палтуса з картопляним пюре та скибочкою солоного огірочка. Палтус, що не кажіть, риба дуже ніжна, жирна, і її треба вміти підсмажити! Поки я смакував рибкою та оливками, рожевощокий Вітя розповідав про перелюби популярної поетеси. Вітя ніби цитував її, уживаючи матюки, якими ніби вона визначала свої п’яні злягання. При тому він поспішав це сказати, поки до столу не повернулася його дівчина. Ходила аж у підвальний туалет руки мити. Вітя ж «цитував» матюки поетеси дуже соромлячись, аж йому вуха палали й шия ставала бурякова. Він упрів від сором’язливості, усе озираючись на знамениту поетесу.

А та саме, виламуючись усім щуплим тільцем, простягала свою худу, наче пташина лапка, руку для поцілунку. Кому – не було видно, якраз дві офіціантки зупинилися й щось з’ясовували.

Юрій Сергійович чи хитав головою на знак згоди з Вітьою, чи із засудженням його занадто відвертих «цитат». Дивився якимось скляним поглядом на пластмасову вазочку із паперовими серветками.

Коли Вітя зі своєю дівчиною пішли, Юрій Сергійович важко – зітхнув:

– Важко! А тут ще Вітя зі своєю жінкою та своїми теревенями. Важко, бо вчора довелось арію Надіра виконувати…

Я зовсім отетерів: у цього вухатого парубчака – жінка? І що це за самодіяльність із оперним співом?

Певно, що в мене вигляд був геть розгублений, бо Юрій Сергійович важко зітхнув і щосили потер пальцями скроні:

– Надрались учора без міри, от вам і «Надір»… А Вітя?.. Ви не дивіться, що він на молоде порося схожий… Це його третя жінка…

– Офіційна?!

– Звичайно… Та він же онук отого відомого письменника… Ну як його?..

Юрій Сергійович таки був у препоганій формі, і я не став його мордувати ще й своїми випитуваннями про Вітю. Та й обід скінчився – час до «земляка Олександра Оврамовича» вибиратися в гості… Я попрощався з Юрієм Сергійовичем і через усю залу подався до виходу на Герцена.

У залі офіціантки зісмикували брудні скатертини – готували столи до правдивого ресторанного буття. З четвертої години все було солідно, смачно й дорого. І серветки були вже не паперові смужки в пластикових вазочках, а лляні, кручені в пірамідку й поставлені біля приборів.

За першими дверима із зали був бар. Як виходиш із зали, то стійки ліворуч. Праворуч від проходу стояло попід стіною два чи три столики. І за ними завжди сиділи люди, схилившись одне до одного, ніби змовники із німого фільму. Я не пам’ятаю, щоб у барі колись було пристойне освітлення. Завжди неприємні сутінки. За баром наче якийсь закапелочок, а може й ні?..

Далі ліворуч був буфет із буфетницею Беллою, яка з радістю виправляла мене, коли я говорив: «лящ», на «лєщ». На буфет налізає чимала черга. Спраглі літератори прагнуть кави, сигарет, вина та бутербродів… Я швидко минаю знайомі, але особисто мені невідомі, «ліца». Покійний лірик Коля Рубцов писав: «Этот город знакомых лиц. Ах, как много знакомых лиц, желающих опохмелиться. Ах, как мало знакомых лиц, желающих опохмелить!»

Ще двері, ще прохід. Поки, нарешті, не спускаюсь по сходах у «підземелля». І тут різні двері. До туалету мені не треба – кава ще не подіяла. Тому вирішую зазирнути до нижнього буфету. Якщо черга невелика, то візьму щось до вечірнього чаю. На жаль, черга велика, і в черзі жодної знайомої.

Тому я обходжу шинквас ліворуч і потрапляю в короткий коридор. Він якийсь світлий, наче муніпуляційний кабінет у поліклініці. Може, тому, що з низу до гори обкладений білими кахлями. Ну, звичайно ж, такої чистоти, як у поліклініці, тут смішно чекати. Плитки білі, та замизкані… Зворот ліворуч – світлий, кахльований вузький коридор. Кахлі тут ще брудніші, але лампочки потужніші. У кінці коридору стрімкі сходи вгору… У коридорі – жодної персони. Кожен мій крок б’є відлунням.

Підіймаюся крутими сходинками до світлих дверей.

Відчиняю двері й виходжу на стик двох коридорів. Ні, трохи не так. На початок коридору до якогось-такого вестибюлю. Коридор, у якому кабінет Олександра Оврамовича, завертає від мене ліворуч. Проходжу туди. Потикаюсь в одні двері, другі, треті – ніде не видно його, тим паче, він сказав, що сидить один. Розгублено спиняюсь, озираюсь на всі боки й раптом бачу – он де вони, ті зачакловані двері сховались одразу за виходом із підземелля в такому собі невеликому закуточку.

Стукаю до дверей, але ніхто не відповідає. То я тоді просто відчиняю їх і потрапляю в тамбурчик. У другі двері теж не стукаю – відчиняю.

І бачу: унизу біля великого столу сидить мій шанувальник Олександр Оврамович і щось мудрує з люлькою. Колупається шильцем. А перед ним розкрита коробка тютюну «Амфора». Аромат від тютюну медовий, райський!

Спускаюсь до кабінету, а привітний господар уже вислизнув з-за столу. І поспішає мені назустріч.

Привіталися, трохи посиділи біля столу, поки Олександр Оврамович поскладав до пуття свої люльки, шильця, коробки з тютюном та сигарами різних розмірів і кольорів.

А тоді вже ми встали й неквапно посунули попід стінами, бо на всіх стінах висіли краєвиди. На них були відтворені пори року в усіх проявах. Одні й ті ж місця повторювалися, але в різному стані… Особливо мені сподобалися кілька етюдів молодого березового гаю в справді золотих шатах. А ще чудовий мотив першої зелені на старих вербах над лісовим струмком… Або це були місця коло його дачі, якщо вона в нього була, або це угіддя санаторію, куди він рік у рік їздив.

Коли я справді уважно оглянув усі етюди, то ще раз повернувся до тих робіт, що мені сподобались…

У кінці візиту я зрозумів, що на господаря справив найкраще враження не тому, що не критикував його роботи, а тому, що звернув увагу на найкращі етюди та ще й витлумачив, чому вони гарні. Ага! На додаток: на жодному етюді не було й натяку на людську поставу.

Після цього знайомства ми з Олександром Оврамовичем час від часу зустрічалися на обідньому тирлі вже як добрі друзі. Олександр Оврамович особливо мене про мої справи не розпитував. Так, усяку дещицю, такі легенькі, швидкі ударчики лівою, як кажуть у професійному боксі – «удар поштаря». А за тим може бути нищівний прямий правою… Це так, тодішні мої роздуми та відчуття…

Коли я часом припізнювався й поспішав до столика з Юрієм Сергійовичем та Вітьою, то Олександр Оврамович тільки вітався зі мною легким покивом сивої округлої голови.

Якщо моїх постійних співбесідників не було в залі, Олександр Оврамович легким порухом руки кликав мене до свого столика. Звичайно, при вільному місці.

Його сусідами за столиком завжди були підстаркуваті, поважні та сумні, як круки, дядечки в чорних костюмах. Олександр Оврамович у спекоту приходив не тільки без піджака та краватки, а й у тенісці. Тоді було видно, що за молодості мав атлетичну статуру. В один із таких обідів Олександр Оврамович запросив мене подивитися нові етюди. Їздив на вихідні в санаторій до дружини. З дружиною були проблеми: то вона вдома хворіла, то до лікарні лягала.

Олександр Оврамович був у доброму гуморі – написав етюд хороший: тендітне травневе листя на чорно-смоляному гіллі вільхи. Мені і мотив, і виконання справді сподобалися. Але я зробив паузу. Олександр Оврамович схилив голову і занепокоєно-питально підвів праву чорну брову. Тут я вперше побачив, що Олександр Оврамович напружився. Я не став тягти, щоб не напружувати задаремно людину. І сказав, що етюд – справжня удача. Ну, звичайно ж, і обґрунтував це. Олександр Оврамович вмить розслабився й вдоволено посміхнувся.

– А ви що робите зараз?

– Дівчат країни нашої змальовую…

– У вас із собою щось є?

– А як же! – і промекав: «Omnia mea mecum porto», та й поліз до своєї торби по альбомчик із капшучком, у який я складав готові роботи.

Але тут тихо рипнули двері, і на східцях постав високий ставний офіцер. Олександр Оврамович показав мені рукою на найдальший від столу стілець і ласкавим голосом люб’язно попрохав:

– Якщо можете, зачекайте, будь ласка.

Поки я пересідав на другий стілець, офіцер ступив до столу. Розстібнув лискучий шкіряний планшет. Витяг із нього великий конверт.

Олександр Оврамович вправно зламав усі п’ять сургучних печаток. Одним порухом висмикнув сурову нитку. Розвернув чотири кути цупкого паперу і витяг звідтіля листок. Уважно прочитав, згорнув лист і вклав його назад до конверту. Мов ілюзіоніст – невідомо звідки – видобув циганську голку із суровою ниткою і прошив усі чотири клапани цупкого конверту. Рідким сургучем зробив п’ять ляпків по кутах і в центрі на вузлі ниток. Розписався у якійсь книзі, яку йому подав офіцер. В одну мить і лист із печатками, і книга зникли в лискучому планшеті.

Коли за рожевощоким атлетом рипнули двері, на якийсь час у кабінеті настала неприємна тиша.

Олександр Оврамович натовк у люльку пахучого тютюнцю, клацнув запальничкою й посмоктав цибух. Випустив хмарку блакитного диму та просвітлішав лицем. Тут я й підніс йому свої аркуші з моїми екзотичними «ню».

Олександр Оврамович неквапно переглядав аркушики з голенькими азіатками. На якомусь одному, дуже вже чуттєвому, щось проказав по-литовському.

Я на це аж ніяк не зреагував. Це, значить, була «проверка на вшивость» щодо моїх «балтійських коренів». Певно, він сказав щось таке, що коли б я знав литовську, то обов’язково мав би якось та зреагувати. Ну, хоч найменшим якимось знаком, порухом, а чи виразом очей.

Олександр Оврамович тепер почав переглядати малюночки у зворотному напрямку. Деякі відставляв на витягнуту руку, деякі розглядав зблизька. Роздивляючись один, виголосив щось патетично знов литовською та без паузи перейшов на «общєпонятний».

– Ваші малюнки нагадують мені малюнки з однієї трофейної книги.

– ?!

– Від партизан прийшла радіограма, що ліквідували двох штабістів і захопили портфель із картами, паперами. І ще в тому портфелі була старовинна книга в дорогій сап’яновій палітурці із золотим тисненням. Я зразу ж доповів нагору. І мені ж дали наказ – підібрати кмітливих хлопців і відправити літаком та доповідати про хід операції. (Отут у мене прогалина в пам’яті: чи сімох чи вісьмох десантників надіслали в партизанський тил?) При десантуванні одного вони загубили. Інші швидко знайшли партизанів і одержали від них портфель у повному порядку.

– І ви тоді за ними вислали літак?

– Так і вислав… Самоходом добирались до своїх. Як на активізацію бойових дій і зміну лінії фронту, то один із групи швидко дістався до наших позицій. Мені із «Смершу» зателефонували. Я ж, відповідно, повідомив. Мені – за портфелем вислати літак.

– А десантник?

– У свою частину він добувався сам… Мені доставили портфель. Я перевірив, чи все там, про що сповіщали партизани. Усе наче було на місці…

– І книга?

– Книга була загорнута в парашутний шовк… Подивився я ту книгу. Усі сторінки цілі, ніде ніяких ушкоджень, ніяких плям. Доповідаю нагору. І зразу ж прибуває до мене фельдкур’єр і забирає книгу…

– А портфель?! А карти, а документи?!

Олександр Оврамович посмоктав цибух, солодко затягся запашною «Амфорою». Від насолоди примружив очі й пильно подивився мені просто в лице. Чомусь мені здалося, що це погляд вартового, що перевіряє перепустки.

– Нагорі німецькі карти були ні до чого…

«А кому, крім Берії, була потрібна книжка з голими бабами?»

– Книгу забрав Лаврентій Павлович?

Олександр Оврамович ще затягся духмяним димом і, показуючи на старий етюд весняних вербичок, запитав мене:

– Так ви, Юрію Григоровичу, кажете, що мої вільхи не гірші цих вербичок?

– Обидва етюди дуже вдалі! Я тільки можу позаздрити, що ви знайшли такий чудовий мотив…

Тут ми трохи поговорили про краєвиди Левітана, Куїнджі та Кустодієва. Я ще йому порадив сходити до Пушкінського музею та подивитись малих голандців та Поля Сезанна, яким я насолоджувався при кожних відвідинах музею, бо тільки тоді почав по-справжньому його розуміти.

Уже прощаючись, я спитав, як же називалась та книга?

– На титульному аркуші, я запам’ятав, було слово «маркіза». Розкішна книга. От що дивно: непристойні малюнки, а враження дуже солідне.

– Так ця книга була для Лаврентія Павловича?

На це моє питання Олександр Оврамович відповів так:

– Я там ще одне хороше місце запам’ятав. Просто не було вже часу – треба було ще з дружиною посидіти. Вона без мене сумує. Це місце або в цю неділю, або в ту неділю попишу.

Тут я остаточно усвідомив, що мені й так багато розповіли, і більше розпитувати про книгу не можна, та й годі!

Коли я повернувся до Києва, то один мій добрий знайомий повів мене в гості до Сігалова. У його прекрасній колекції, окрім живопису та графіки, були й дорогоцінні книжки. І коли я почав уголос захоплюватись кількома малюночками Сомова, що висіли на стіні під склом, Давид Лазаревич люб’язно провів мене в другу кімнату і витяг із шафи книгу в зеленій палітурці.

– Це книга «Маркізи». Ви не бачили раніше? Вона видавалась німецькою і французькою мовами. А малюнки у двох варіантах. Одні з геніталіями. Другі – закамуфльовані. Ще були авторські примірники…

Певно, та трофейна «Маркіза» була багатою сап’яновою кузиною цієї охайної книжечки.

Тепер я мав певне уявлення за чим контора Лаврентія Павловича посилала літак за лінію фронту й поклала кількох бравих десантників.

У тому, що старалися для Лаврентія Павловича і народні месники, і вишколені диверсанти, я був переконаний повних 29 років від нашої тихої бесіди в одному з літературних бункерів ЦДЛ. І геть не сподівався, що буде продовження тієї байки бувалого чекіста. А сталося ось що: в одного великого книголюба побачив я цікаве московське видання «Тайная жизнь генерала Судоплатова. Правда и вымыслы о моем отце». Написав її Андрій Судоплатов. Потім я цього Судоплатова бачив кілька разів по телику. Час від часу він з’являвся в передачах про «славных бойцов невидимого фронта». Такий собі імпозантний чолов’яга. Мені здалося, що на татуся він не схожий. Його старий був наче мізерніший, мав дрібніше тіло. Хоча, може, це тому, що побував той спец Луб’янки (по мокрих справах) у таких «холі і мялі», що дух перехоплює! Ага, треба завершити про схожість. Здається, що він більше схожий на свою матінку. А матінка його теж не проста собі жіночка – Емма Карлівна Каганова-Крімкер-Судоплатова – була з команди першого секретаря ЦК КП(б)У Хатаєвича. Він її привіз із Білорусії, звідки він і сам приперся. Кмітлива молодичка швидко перейшла на чекістську роботу в Харкові, тодішній столиці Радянської України.

У Харкові «ей доверили руководить деятельностью осведомителей в среде украинской творческой интеллигенции – писателей и театральных деятелей»… Ну, якого там смолича чи пугача вона завербувала, мені невідомо. А от нашого Ваню Кудрю це вона проти націоналістів натаскувала й до оперативної роботи готувала.

Та повернімось до самої книги. Багато про що в ній можна прочитати. Ба’ й побачити. Я навіть добрих знайомих здибав – такий дует цікавий: «Жюль Жаспар с женой». Жюль той старий, висотаний, ну а «жена» – соковита мододичка в крислатому капелюсі.

І ця «жена» – ніхто інша, як наша елегантна Таїсія Павлівна Жаспар. Знала французьку, італійську та ще дві китайські – пекінську й шанхайську. І дуже полюбляла всякі бабські цяцьки з камінчиками. Через ті камінці, щось не поділивши, одного золотаря-аматора на нари спровадила… Я з нею частенько в Спілці художників зустрічався та в Художньому комбінаті. Мені давали роботу поважче й подешевше: кольорові гравюри. А Таїсії Павлівні та іншим ліпшим людям чи просто своїм корефанам – літографські портрети для різних установ. Бачу якось – наша елегантна Таїсія Павлівна мусолить по камінчику літографському масним чорним олівчиком. Комусь кучері вимальовує. Чи то Зої Космодем’янській, чи то Лізі Чайкіній, чи, може, й Павліку самому Морозову. І на пальчику в неї зблискує сапфірчик (ну, аж ніяк не менше двох каратів). У платиновій оправі.

Я й питаю, чи сапфір цейлонський, а чи, може, австралійський? Таїсія Павлівна зробила великі круглі очі, скинула вгору наведені брови: «Невже це сапфір.?! А я й не знала. Скажіть, а яка відмінність між цейлонськими та австралійськими… ну, цими, сапфірами?» От така була Таїсія Павлівна наївна й необізнана…

Але облишимо ілюстрації та повернімось до тексту. А текст ой який же інтригуючий! Ну, просто тобі казки «Тисяча й однієї Луб’янської ночі»! Ось хоча б оповідь про ліквідацію царського генерала Євгена Карловича Міллера, якого викрав у Парижі славний терорист Яша Серебрянський (Бергман): «Особо секретных узников содержали в НКВД под чужими именами, под ними же – отправляли на тот свет. Именно этим, видимо, вызвана была необходимость особого подтверждения личности “Иванова под № 110” начальником тюрьмы при выдаче его коменданту Блохину. Не исключено, что и сам комендант НКВД Блохин (а это – как-никак генеральская должность) так и не узнал, кого он в майский день 1939 года лично возил на расстрел в московский крематорий… И уничтожен был “Иванов под № 110” по известному шаблону, применявшемуся лишь к особо секретным узникам: их привозили в здание крематория, в подвальном помещении, прилегающем к жерлу огнедышащей печи, пристреливали и сразу же, или почти сразу, что зависело уже от чисто технических причин, бросали в огонь».

Читав я, читав цю захопливу оповідь сина обер-убивці, поки не дочитався до історії про охорону кремлівських небожителів. І ось про що дізнаюсь: у товариша Леніна було двоє охоронців. Після замаху й поранення вождя охорону збільшили аж удвічі! Тобто тепер під командою Абрама Бєлєнького було аж чотири ленінських охоронці. Коли Леніна не стало, В. Р. Менжинський викинув геть Абрама Бєлєнького й призначив львівського перукаря Паукера відповідальним за безпеку Сталіна та інших членів Політбюро. Оцей послужливий Фігаро допоміг, а, власне, був головним мотором, організувати сталінську охорону в декілька тисяч сексотів. Це не враховуючи особливі військові підрозділи, які цілодобово знаходились поруч у повній боєготовності. Та найбільшою ознакою довіри Сталіна було те, що він зробив цього оперативника й блазня водночас своїм особистим перукарем. Підставив свою найдорогоціннішу у світі горлянку під нищівне лезо в руках галицького єврея!.. Хто забув чи не знає, то нагадаю: рудувата личина Коби була добре дзьобана віспою. І як би він не скородив себе безпечною бритвою, у заглибинах лишались щетинки. А це ще більше робило личину Вождя рябою… Гоління рябого Володаря було вершиною довіри, а початком стала пристрасть Коби до оселедців. Він їх наминав без міри. Та це були російські оселедці дешевого, грубого посолу. Паукер змикитив і почав замовляти для Кремля вишукані закордонні сорти. «Некоторые из них, так называемые “габельбиссен”, немецкого посола, привели Сталина в восторг. Под эту закуску хорошо идет русская водка. Паукер и тут не ударил в грязь лицом, он сделался постоянным собутыльником вождя». Та не тільки тілесну поживу постачав кремлівський Фігаро своєму патронові.

Щоб бути точнішим, процитую втікача Олександра Орлова, майора НКВД, який прослужив в органах двадцять років: «В Москву приехал из Праги чехословацкий резидент НКВД Смирнов (Глинский). Выслушав его служебный доклад, Слуцкий попросил его зайти к Паукеру, у которого имелось какое-то поручение, связанное с Чехословакией. Паукер предупредил Смирнова, что разговор должен остаться строго между ними. Он буквально ошарашил своего собеседника, вынув из сейфа и раскрыв перед ним альбом порнографических рисунков. Видя изумление Смирнова, Паукер сказал, что эти рисунки выполнены известным дореволюционным художником С. У русских эмигрантов, проживающих в Чехословакии, должны найтись другие рисунки подобного рода, выполненные тем же художником. Необходимо скупить по возможности все такие произведения С., но обязательно через посредника и таким образом, чтобы никто не смог догадаться, что они предназначаются для советского посольства. “Денег на это не жалейте”, – добавил Паукер. Смирнов, выросший в семье ссыльных революционеров, вступивший в партию еще в царское время, был неприятно поражен тем, что Паукер позволяет себе обращаться к нему с таким заданием, и отказался его выполнять. Крайне возмущенный, он рассказал об этом эпизоде нескольким друзьям. Однако Слуцкий быстро погасил его негодование, предупредив еще раз, чтобы Смирнов держал язык за зубами: рисунки приобретаются для самого “хозяина”! В тот же день Смирнов был вызван к заместителю наркома внутренних дел Якову Агранову, который с нажимом повторил тот же совет. Значительно позднее старый приятель Ягоды Александр Шанин, чьим заместителем я был назначен в 1936 году, рассказал мне, что Паукер скупает для Сталина подобные произведения во многих странах Запада и Востока».

Ось таку історію розповів у своїх мемуарах чекіст-«невозвращенец» Орлов (Фельдбін). Тепер усе складалося докупи: книга «Маркізи» з ілюстраціями Сомова і альбом порнографічних малюнків, виконаних «известным дореволюционным художником С.» Тепер не було сумніву: я помилявся! Не для Лаврентія була зелена сап’янова книжка. Для самого «хазяїна» старались лицарі Луб’янки.

Отак, урешті-решт, розгадалась еротична загадка, яку мені загадав Олександр Оврамович двадцять дев’ять років тому у своєму бункері, просякнутому пахощами різних сортів тютюну. Коли він розповідав мені про десант за книгою, уважай, минуло двадцять років від смерті «хазяїна». Та, проте, він не міг виказати «батька всіх дітей»! Чому він не сказав мені? Тому, що я був не з «кодла»? Але ж саму історію розповів!.. Для мене це загадка про мене самого. Бо коли я був молодий, то мені такі «фокуси» час від часу видавали дуже вже несхожі люди, що тільки озирайся на всі боки та зникай мерщій!.. А потім – як обтяло: ніхто нічого не розповідає… І ще одне питання: чи знав Олександр Оврамович про антикварну діяльність Паукера? Про кулю в потилицю послужливому Фігаро у звитяжному 1937 році, певно, що знав. Якщо Паукера судила Військова колегія Верховного суду, то Абрама Слуцького отруїли соратники-чекісти – латиш Штубіс (він же Заковський) та єврей Альохін (він же Смоляров). Слуцький доповідав Фриновському, а один із цих лицарів притис йому до обличчя ганчірку з якимось розчином, а другий штрикнув шприцем у руку. Слуцького прибрали тому, щоб його закордонна агентура не налякалася, що її опікуна репресували, а спокійно їхала в Москву для звітів. Для дуже й дуже багатьох агентів це була подорож до московського крематорію.

За якийсь час замочили в льохах Луб’янки і Штубіса (Заковського), і Альохіна (Смолярова), і самого ката Фриновського.

Кілька слів про Штубіса-Заковського. Син лісника із Курляндської губернії. Освіта – 2 класи Лібавського міського училища. Штубіс-Заковський був головним у «трійці», яка присудила до розстрілу 1111 в’язнів Соловків на відзнаку XX річниці Великого Жовтня.

Фриновський теж постарався для України. Він брав участь у ліквідації штабу Махна в Харкові 1920-го року, «в работе полевого штаба по ликвидации банды Тютюнника 10.21, в боевой операции по ликвидации атаманов Холодного Яра 09.22…».

А от про Смірнова (Глинського) я поки що нічого не взнав. Чи помстилися йому Паукер і його начальнички з Луб’янки за принциповість? Чи його, як підлеглого Абрама Слуцького, разом із іншими закордонними резидентами під час Великого Шмону відкликали до бази на Луб’янку. А там Смірнова який-небудь Петро Маго, товариш по ВКП(б), бо безпартійних до «исполнения» не допускали, шарахнув у потилицю з нагана. Казали люди, що Маго розстріляв 10 000 людей. Одержав за це два ордени Червоного Прапора й лише оглух на праве вухо. Професійне захворювання комендантів тих легендарних часів.

Дівчата нашої країни

Під час опалювального сезону батареї в моїй кімнаті аж шкварчали. Тому малювати оголену натуру було і приємно, і легко. У теплій кімнаті якось легше вмовляти гостей на жертву заради мистецтва. Гості до мене або самі підіймались, або я по них спускався на четвертий, жіночий, поверх. Одна з особливостей інституту, де всі вони вчились, полягала в тому, що там готували як перекладачів з російської мови на інші, так і з мов республік на російську. Тому до моїх послуг, уважайте, були всі «дівчата нашої країни» (тобто СРСР’у). Хоча вони й були до моїх послуг, але… треба було з ними роззнайомитися, не наступаючи на мозолі їхнім фраєрам, зробити портрет, а тоді вже роздягати й малювати.

З тюркомовними дівчатами стосунки склалися чудові. Якщо делікатно й наполегливо вмовляти, то згоджувались.

Угро-фінська мовна група або без усяких там портретів і довгих умовлянь роздягалася, або навідріз відмовлялась. Подальші контакти були безплідні.

Кавказькі дівчата перший рік гуртувалися та тримались сторожко й агресивно, як у бойовій зоні. До себе близько не підпускали. Відокремити когось із компанії було неможливо. Якщо хотів намалювати портрет однієї, доводилося запрошувати з нею двох-трьох подруг. Але далі портретів у перший рік навчання справи не просувались.

Та на другий рік навчання горянки наче показилися. Познаходили собі якихось напівкомерсантів чи напівбойовиків. Може, тому ці зелені горянки лягли під бойовиків, що майже всі вони хизувались шрамами, здобутими в джихаді… Одним словом, тут підходить імперський вираз: «Восток – дєло тонкоє…» Вони то милувалися зі своїми палестинськими федаїнами та лівійськими нелегалами, то ходили зі здоровенними синцями через усе «шамаханське» личко, то тікали від своїх комерсант-бойовиків і ховалися за ще не оприходуваних подруг, то гордо відкидали прохання про замирення своїх крутіїв. А потім, правда, через якийсь час самі ж до них і приповзали.

Так що мені нема чим хвалитися – горянок я не помалював.

Навіть Фузу, яка одного разу до мене прийшла.

Якось я підіймався в ліфті разом із Фузою. Був я з гостинцями з ЦДЛ. В одній редакції мені трошки карбованців підкинули.

Не втримався й влаштував собі в буфеті ЦДЛ банкет – заливна осетрина, бутерброд із горбушею, пиріжок із яблуком і подвійна кава. Та ще й додому, здається, удруге у своєму житті, купив здоровенну шишку ананасу. Кажу я Фузі:

– За годину приходь. Чаю вип’ємо… як буде час – помалюю. Добре?

Фуза, ніби на згоду, сіпонула гострим підборіддям і гордо вийшла з ліфта на своєму поверсі.

Як підійшов час, нарізав я на блюдечко скибочки ананаса й у похідну мисливську стопку націдив кубанської «Ізабелли».

Тут і Фуза пошкрябалась у двері.

Запросив до столика.

Фуза сильно потягла повітря своїм довгим носом. Чи то запахом ананаса, чи «Ізабелли» насолоджувалась. Узяла одну скибочку ананаса.

Аж тут хтось загорлав у коридорі, щоб я біг на кухню. Я полишив Фузу й вискочив до кухні – підгоряло моє тушковане м’ясо.

Коли впорався з каструлею та повернувся до своєї кімнати, двері були щільно зачинені.

Відімкнув замок і хотів зробити Фузі зауваження, що треба обережніше поводитися з цими підступними замками. Та вона щезла. На блюдечку не було ані скибочки, а порожня стопка лежала на підвіконні.

Коли ж я знову зіткнувся з Фузою в ліфті й сказав, щоб вона прийшла до мене на малюнок, вона оскаженіло гарикнула мені в обличчя: «Я не продаюсь!..» І прожогом вискочила на чужому поверсі.

Потім, по роках, мої московські знайомі розповідали, що Фуза після закінчення інституту на Кавказ не повернулася. А пила й тинялася по гуртожитках у земляків. Як ото хтось із кавказців говорив: «Без вєсті пропавшіє на асфальтє…»

Та ще дурніша пригода в мене вийшла з однією дипломанткою. Ну таке в неї було монголоїдне лице, такий жовтий колір шкіри, таке смоляне лискуче волосся й така туга постава, що я не втерпів і майже силою затяг її до себе.

Умовляв дуже довго, аж самому набридло. Моїх, може, двогодинних зусиль вистачило тільки на те, щоб вона зняла блузку та бюстгальтер. Сиділа напружено, наче задерев’яніла. Стискала той бюстгальтер і не хотіла його кудись сховати.

Якось вже я надряпав кульковою ручкою невеличкий малюночок. Думав, що збільшу цей сюжет для наступного, головного сеансу й собі полегшу роботу. Та не так вийшло – наступного дня відключили батареї. І коли я повернувся з лекцій, у кімнаті було прохолодно. Тому, поки не зігрілося від сонця приміщення, до дипломантки не підходив.

Аж ось і нагода трапилась – давали стипендію. Ну, підійшов. Щось вона була насуплена й ледь промимрила у відповідь на привітання. Мені б треба було відійти без зайвих слів, а я візьми та й спитай, коли ми зможемо продовжити малюнок.

– Ви мене образили!

– Я?! Та ні, вам і нікому про вас жодного поганого слова не сказав.

– Для чого слова? Мене роздягли – і це значить не образили?! Ми горді люди! Ми з негідниками не дружимо!..

Крутнулася й пішла геть. Отакої!..

Того самого дня опівночі спускався я пішки з сьомого поверху, бо ліфт відключили, до чергової. Роману стало погано із серцем і він попросив мене зателефонувати на «швидку».

Коли ми з черговою, дебелою Фаїною, додзвонились нарешті до медиків, настав мені час тьопати, ні, вибачте, це сьогодня тьопаю, а тоді – стрибати!

І наздогнав я десь між другим і третім поверхами нашого марксиста – Міхаіла Івановіча Зарбабова. Цей головатий недомірок зосереджено ступав на засмічені сходинки. На його коротких ніжках були чистенькі домашні капці з помпончиками.

Він уже вліпив мені трійку з марксизму. І її завізували й не міг її виправити на двійку, тому я не був коректний до його русофільської мімікрії та нагадав йому про це дуже чемно:

– Добрий вечір, вельмишановний Мікаеле Оганесовичу! – Він аж шарпонувся. Ну, я не став називати ще й Зарбабяном, а просто спитав: – Що сталося? Ще хтось вам не склав іспит?

– А ну вас! Таке скажете! Іду до Р-ої, хай вона негайно зачинить вікно! І негайно припинить!

– А навіщо їй зачиняти вікно? І що вона має припиняти?

– Тому що вона танцює!

– Та хіба тільки вона одна танцює? Та нехай собі танцює!

– Ще чого не вистачало?! У мене діти, син і дочка! Їм із вікна все видно!.. Вони все бачать!..

– Господи, – кажу я. – Так не тільки ж Р-на танцює! Там біля ліфта справжній танцмайданчик влаштували.

– Та як ви не можете зрозуміти – вона гола танцює! Їй затвердили диплом – от вона й влаштувала кордебалет на радощах… Залізла на стіл і танцює.. І штори, ви уявіть собі, не закрила!..

Мені не стало повітря, від сміху мені аж живота спазмами взяло. Я спинився й плакав від сміху.

Зарбабов подивився на мене з такою люттю, що, якби знов була його сила, я мав би з марксизму одиницю.

– І чому ви смієтесь?!

– Михайле Івановичу. (Пожалів я його мімікрію.) Це я над своєю помилкою сміюсь… Їй-богу!

Не знаю, чи повірив цей кавказький марксист моїй божбі, але слухати мене не став і, видряпавшись на майданчик четвертого поверху, швиденько потупотів по коридору.

Ревнощі

Вікна моєї кімнати на останньому поверсі гуртожитку дивились на схід. І червневе сонце не давало мені пересипати. Отож і виходило, що я вставав, коли чайки з водосховища густою хмарою летіли на поживу до Останкінського м’ясокомбінату.

Таких довгих і світлих робочих днів, як на початку літа 73 року, у мене, здається, таки більше не було. Ні, не так – більше я вже ніколи не був у кращій формі, бо ніколи стільки не малював. Не випускав альбома з рук ні на лекціях, ні після лекцій. Учився в Літінституті, а не писав зовсім.

Портрети й гола натура, як не щодня, то через день. Часом робив начерки в зоопарку. Ну й фантастичні скарби музеїв «Бєлокамєнной». Від Східного музею на Обуха до музею Пушкіна на Волхонці. А виставки, а вернісажі?!. І бібліотека ЦДЛ з привітними бібліотекарками, які мене частували свіжиною з образотворчого мистецтва. Завжди придивлявся до того, як дивились і що бачили великі майстри, чи з іменем, чи без імені вони лишилися в плині історії. Для мене всі вони були великі, бо в усіх у них було пильне око й гаряче, пристрасне відчуття природи. І немає значення, наскільки вони вправно володіли класичною перспективою чи знали анатомію. Якщо вас самих цікавить життя, якщо ви до нього не байдужі, то ви зразу відчуєте, кого хвилювало неймовірне розмаїття й пишність, невблаганна минучість і неповторність буття. Хто б це не був! Чи великий аналітик Дюрер із його нищівним різцем, до якого й лазеру ще далеко; чи близькозорий перський мініатюрист, що схилив чалму до самого аркуша дорогого самаркандського паперу й очеретяним каламом вів пружну лінію звабних тіл чорнооких купальниць-гурій.

Усе було б добре, та за кілька днів я мав полишити асфальтові лани метрополії та вертати до «богоспасаємого града» Києва.

Там уже рік, як пройшов погром. І при згадці про це ставало якось непевно. Хоча я плив самопливом і не гуртувався з купкою дисидентів, на душі було якось мулько. Адже я й не холуйствував перед номенклатурними «шестьорками» від мистецтва. Утім, робота йшла чудово і, незважаючи на передчуття всякої гидоти, що повністю виявилося в Києві, настрій був, можна б сказати, піднесений. Хоч я й поспішно пакував всяке своє шмаття, надбане за роки навчання, але щодня продовжував малювати.

З початку червня гуртожиток став ще галасливіший, ще божевільніший. Понаїхало всякого люду, якихось курсантів на різні там конференції, семінари та скорочені курси з підготовки соцреалістичних інженерів людських душ.

Якщо протягом року в стипендіальні дні пиятика тривала максимум три дні, то тепер у деяких кімнатах без передиху гуділи вже третій тиждень.

Через ті веремії, коли особливо посилювалося п’яне гасання з поверху на поверх, наша чергова, фундаментальна й спокійна, як сфінкс, Фаїна, відключала ліфт часом і вдень.

Мені в очі впала кароока туготіла дівчина, певно, тому, що в усьому цьому сесійному вертепі йшла обережненько попід стіною сходів і тягла великий стос книжок.

«Чому ж її, таку охайну і зграбну, не помічав раніше? Дивно…»

Та часу в мене на роздуми не було і я привітався та назвав себе.

По її обличчю мені зразу стало ясно – вона знала про мене й чекає моїх подальших кроків. Тому й не тягнув із всякими там поясненними, а зразу ж запросив до себе.

Вона тільки спитала, чи можна буде читати книгу. Ну, звичайно, можна. Яка тут може бути мова. Головне, щоб не дуже крутилася.

– Я спокійна, можу довго сидіти нерухомо.

І справді, у перший день позування, тобто 23 червня 1973 року, вона сиділа непорушно й читала досить товстий томик поезії.

Про таку модель можна було тільки мріяти. Сіла й завмерла. Як на щастя, я дуже економно користувався своєю кульковою ручкою. Ні до того, ані після того ні в кого я подібної кулькової ручки, коричневого кольору, не бачив. Мені її ще в Києві подарував один зальотний єзуїт-місіонер. Казав, що на заході стежать за моїми доробками. Я тоді над цим ділом посміявся. Але в травні вже 1992-го зовсім інша людина з-за бугра сказала мені, що мої роботи мали тоді успіх. Може, тому мені й не давали дихати? Хоча й не били відверто.

На товстому крейдяному папері коричнева паста йшла рівненько-рівненько, без жодної «галушки», що завжди буває навіть із найкращими кульковими ручками.

Першого дня ми не розмовляли. Я можу розмовляти без будь-якого зусилля під час сеансу. Але коли можна не розважати натуру різними базаринками, то працювати набагато легше.

Моїй моделі малюнок сподобався, і ми домовились, що наступного дня я зайду до неї, бо вона ще не знає свого розкладу.

Кімната моєї моделі була така ж гола, як і всі кімнати 4-го жіночого поверху. А де не бував – там невідомо мені, чи був там якийсь чисто жіночий затишок.

І от у цій сірій камері, мов у якійсь величезній клітці, зустрілись три дивні птахи: моя туготіла, як качанчик, модель; висока, тонка й довгонога, як паризька манекенниця, дівчина з величезними світлими очима; і якась шорстка, гостра й нестримна в рухах, зовсім сіра дівиця.

Оскільки моя туготіла модель не була об’єктом моїх зальотів, то я не вважав безтактним зразу ж почати агітацію «манекенниці». Моя модель це сприйняла зовсім спокійно. А от сіра птаха почала то закурювати, то гасити сигарету, ходити по кімнаті, совати книжки на столі. Потім поклала одну недокурену сигарету до бляшанки з-під консервів і впритул підійшла до мене.

– Треба поговорити. Вийдемо.

Вийшли в коридор. Тільки зачинились двері, сіра птаха рвонулася до мене, обдавши гарячим смородом тютюну. Курила чортячі кубинські, здається, «Легерос».

– Ти от що: малювати – малюй!.. Але щоб мені не було нічого такого…

– Вибачайте, мила дівчино, по-перше, якщо ви знаєте про мене, то я справді малюю. І малювання в мене не зачіпка до знайомства. А відносно всього такого, то це просто технічно неможливо, бо при малюванні потрібна добра відстань, а при всьому такому – навпаки… І до речі, при чому тут ви?

– А при тому, що це моя дівчина… Зрозумів?.. Будеш перти на неї, пасть порву!.. Ну, як, домовилися?..

– З вами я домовився. Тут усе ясно. Тепер піду з нею домовлятись.

Сіра зайшла трохи загодя до кімнати й пожадливо докурила смердючу кубинську сигарету. Довгоногу райську пташку я вмовив швидко, але не через те, що я був такий сильний агітатор, а тому, що коли красуня зиркнула на цього сірого кобла, то та їй стверджувально кивнула головою.

Як колись писали класики сентиментальної літератури, трохи схвильований несподіваним ходом подій, але все ж задоволений ним, я забрав карооку модель і ми поспішили на сьомий.

По обличчю моделі зрозумів – вона просто щаслива, що я тягну її до себе.

На сеансі малюнку 24 червня 1973 року книжку вона не читала. Відклала.

– Не можу читати. Не йде мені в голову… – Сіпонула гладенькими плечима, здригнулася й сказала: – Страшна вона людина… Я її дуже боюсь…

– А що, хіба є чого її боятись?.. – вирішив я спровокувати свою модель.

– Є!.. – Помовчала, а потім додала: – У нас, на Кубані, у станицях, я таких страшних людей не бачила… Страшна людина.

Але далі ця тема розвитку не знайшла, бо, щиро кажучи, щось мені розхотілось у всі ці страсті заглиблюватись. Хотілося тільки ще помалювати довгоногу красуню та й кінець. Ми з нею домовилися, що вона прийде наступного дня в наш гуртожиток. Вона не наша, а музикант із якогось інституту культури, чи що… Тільки не добрав, чи віолончелістка вона, чи флейтистка.

Але наступного дня довгонога не прийшла.

І кубанська дівчина затрималася до вечора в інституті. Тому й малював я ревниву коблу. Малював її у своїй кімнаті, бо коли я прийшов, а її дівчина не з’явилась, то я все сидів та сидів, аж поки вона спокійно роздяглася при мені, накинула на голе тіло халат, узула шльопанці, і так ми з нею і їхали в ліфті. Я при повному параді (тільки краватки не вистачало!), а вона в шльопанцях на босу ногу й притримувала поли халата на голому тілі руками, бо ні поясу на ньому, ні ґудзиків.

Імені не пам’ятаю

Проблем із моделями в мене не було. Проблеми були з приміщенням. Так з цією дівчинкою трапилось. Вона вже який день тут на пірсі нудилася, її матуся все жувала біляші та виноград. І все на дочку цикала.

Я теж на пірсі не один день висиджував: малював сліпучо вохристі урвища берега та спалену на руде траву. Від прямого сонця піт виїдав мені очі. Та піти геть не міг – фіалкові гори, іржава трава, темно-малахітові тополі, смарагдові хвилі моря. Що не етюд, то задача.

Дівчинка нудилася й усе зазирала до мого малювання. Певно, тому на неї й цикала мати. Крім того, дівчині не давала спокою ще й здоровенна чи то дівиця, чи то молодиця. Висока, м’язиста, із зародковими пипками. Під якимись зеленими бікіні. Щоб зрозуміти, що вона кобла, не треба було великого розуму. І досвіду. Але мати цього геть не усвідомлювала. Навіть коли бігала за біляшами та випити пива, то лишала цю лесбіянку, щоб та назирала за дівкою.

Коли мати пішла черговий раз на базарчик, а дівиця-гусар залізла в парку воду, то дівчинка враз опинилася біля мене.

– Не боїшся позувати?

Покрутила головою: «Ні!»

Я схопив ящик із-під консервів з усім причандаллям і поспішив до елінгу в початку пірса.

Із сліпучого сяйва та спекоти ступили в сутінки й легку прохолоду. Льоха, Сан-Санич і кубанський козак Філіпович давили «анапульку» (Портвейн «Анапа», 0.85 л, міцність 19 %). Але закусь! – ставридка «з гар’ю». Мені слиною аж рота залило. Але запрошення до столу відхилив. Попрохав «діжурку» в аренду. Знав – корефани не підглядатимуть. По-перше, люди вони солідні, по-друге – три пляшки «анапульки». І перша в сезонi ставридка!

Філіпович поворушив тараканячими вусами і жестом римського оратора показав на двері. На дверях висів червоний трубчатий замок.

– Камуфляж, – пояснив Філіпович. – Там засувка. Тебе нема?

– Усе правильно. Мене тут нема!

Світло падало смугами через залізні штаби. Дівчинка сиділа на стільці. Спочатку зробив легесенький контур і почав проробляти руки та лице. Дівчина, зрештою, подивилась на мене. Перехопив погляд і показав мовчки, щоб спустила бретелі купальника.

Вона опустила очі на свої оголені пипки.

Надивившися досхочу, перевела погляд на попередню точку.

За якийсь час вона підвела голову й подивилась на мене. Я кивнув. І вона стягла купальник до лона.

– Та зніми вже зовсім…

Не дивлячись на мене, різко крутонула головою: «Ні!»

І зразу ж за дверима почувся голос її матінки. Голос верескливий, збуджений. А тріо пропитих голосів – баса, баритона і тенора – заспокоювали її.

Я дивився на важку засувку й переконував себе, що корефани вже одну пляшку заробили. Ураз за моєю спиною гуркнув стілець. Мені все стисло в середині. Обернувся – дівчинка, тримаючись однією рукою за стільця, виступала із купальника…

Пополудні був тільки Льоха. Тому пляшка дісталася йому одному. Коли пляшка була щедро почата, прибіг Філіпович. Щосили ворушив вусами й страшенно вирячав очі:

– Юрію Григоровичу! Я взяв сто!

– Не заливай, Філіпович. Ноги не витримають!

Тулуб у нього, як добра шафа, а ноги – як ніжки столика з тераси.

– Не віриш?! Пішли, покажу!

Чимчикуємо за елінг, де стоїть штанга та гирі. Філіпович, замість схопитись за гриф штанги, показує на даму під кручею. Я дивлюсь на товстенну, спечену до багряних пухирів, пляжницю.

– Присягаюсь, сто! Ми пішли й зважились… Вона трохи більше ста. Я тобі правду кажу, що взяв, а ти не віриш… Слухай, Юрію Григоровичу, намалюй мені її… на пам’ять… Ну, намалюй

– Далеко і, до всього ж, проти сонця.

– Еть… Шкода… Правда, у мене минулого сезону була це пікантніша дама… Сто двадцять… Але я взяв, хоч не вірила, що я щиро нею захоплений… Ця всього сто, але теж прекрасна…

Я в захопленні.

Коли мені трапляється перекладати малюнки тих років і я бачу той малюнок дівчинки, то не можу пригадати, як її звали і як ми з нею розпрощалися. А от у всіх деталях бачу, як ми стоїмо за елінгом і Філіпович показує мені свою пасію. І щоразу я аж здригаюсь, так чітко бачу чотири складки жиру замість шиї, грудей і черева.

Небога перекладачки

Як пам’ятаю, у той час Ігор Петрович більше за всіх крутився у Спілці. Делегації, гості, місця в готелях, машини, автобуси, квитки на всі види транспорту.

Я з Ігорем Петровичем був у прекрасних стосунках.

По-перше, Ігорю Петровичу дуже подобалися мої малюнки. Особливо голих дівчат. По-друге, він збирав книги на мистецьку тематику. По-третє, він встигав перечитати всю пресу й завжди був у курсі (дозволеному) усіх поточних справ. Ну, і, крім того, він завжди виручав мене з квитками. Але цього разу квиток потрібен був моїй дивній моделі.

Мені тоді дуже погано велося. Проте я був веселий і бадьорий, бо до мене приїхали гості. Мої найдорожчі гості. І я повів їх по старому Києву. Отож біля Софії вона й підкотилася до нашого маленького гурту. У бадьорому настрої я нічого не мав проти ще однієї слухачки. Не пам’ятаю, щоб колись ще на мене зійшло таке натхнення до оповідок. Моїх базаринок вистачило без передиху до самісіньких сутінок.

Домовилися, що малюватиму у квартирі її тітоньки. Тітонька наче перекладачка iз німецької. А зараз десь у відрядженні.

Коли ми побачили одне одного, то, я так зараз розумію, просто сяяли від радісної зустрічі. Але коли Н. перейшла вулицю, завернула за ріг і попрямувала до єдиних дверей на фасаді, думаю, що я вже не сяяв. То був кагебешний будинок і були 70-ті роки.

Чергова з-за бар’єру мовчки подала їй ключ. Охайна, але темна кімната на першому поверсі. Поки Н. хлюпалася під душем, я із сутінок середини кімнати в театральний бінокль обдивився супротивні вікна цього замкненого двору. Тільки в одному вікні рухався чоловік. Майка, військові штани. Вичавлював крем із тюбика й розтирав по виголених щоках.

Н. вийшла голенька, залізла на канапу з ногами й пожадливо затяглась сигаретою. Мов із труби, пускала дим і зі сміхом розповідала про відвідини минулої ночі ресторації. Потім легко й невимушено перейшла до своїх пригод у рідному Пітері. Деталі були виразнi. Чулося з тембру розповіді, що «Камасутру» вивчала не з машинопису.

Щиро скажу, малювалося важко. Не знаю, хто б малював при такій «агітації» краще за мене, але вона сама кинула мені рятівне коло – пиятика з трьома французами. Отож, чим більше вона розпалювала себе спогадами з «картинками», тим більше тверезіла моя голова й упевненіше йшов малюнок. А в неї цей словесний вибух був завершальним кроком до початку регулярного фізіологічного дійства…

Так що перелюбу, о радість, не відбулося…

Але малюнки вийшли добрі. Тільки от де поділись ті малюнки, не знаю. Лишився перший начерк у записній книжці. Більше її не малював. Хоча ще кілька разів разом із друзями і її водив по київських кручах.

Щоб усе завершити красиво, довелося звернутись по допомогу до Ігоря Петровича. Просила два квитки ніби для себе та свого малого брата. Дуже поспішала до Пітера.

Люб’язний Ігор Петрович усе влаштував якнайкраще. Наступного дня ми з ним здибались у Спілці.

– Іду на Хрещатик. За журнальчиками…

І ми спустилися разом до метро. Тоді там стояв усього один кіоск, у якому продавали «іноземні» журнали та газети.

– А! Ігорю Петровичу! Що не заходили?.. Ну, нічого. Однаково я для вас лишив останній номер «Доокола швята» з гарненькими дівчатками. Ось вам «Доокола швята» і «Блокнот агітатора». Правда, ви можете його не брати, тільки заплатіть… Ви кажете – дорого? За двох дівчат рубль двадцять – дорого?.. По-перше, вони завжди з вами, у кишені. По-друге, вони завжди голі… Правда, за ті ж рубль двадцять за пляшку «біоміцину» отам за кахве можна запізнатись із живою. Але після неї у вас можуть бути дуже погані спогади… Це вже по-третє… Я вас ще не переконав?

– Переконали, переконали… – поспішив Ігор Петрович заплатити рубль двадцять і забрати лише «Доокола швята».

Коли ми з ним прощалися, Ігор Петрович обома руками потис мою руку й проникливо сказав:

– Юрочко, ти знаєш – ці малюнки прекрасні… І модель… теж.

Остання модель агента «Яреми»

Я чомусь завжди думав, що акторка набагато молодша за мене. Вона почала приходити до мене в гості пiсля того, як я, зрештою, одержав квартиру. Хоча були ми з нею знайомі ще раніше. Від iншої артистичної братії вона відрізнялася нормальною поведінкою. Тобто не впадала в зайву афектацію, де треба i де зовсім не треба. Вона пробувала себе ще в жанрі казки. Такої собі герметичної міської казки, може, скоріше навіть містечкової. Спроби були непогані. Але в тих умовах останніх солодких судом Великого Застою про їхню реалізацію годі було й думати.

Якось мені не випадало попрохати її про позування. Хоча я знав, що часу в неї тоді вистачало. Навіть якось було незручно прохати чарівну акторку після всяких розумних і дуже розумних діалогів постояти голяка.

Тим більше що вона мені сама привела кількох своїх подруг. А ті в пластиці руху були просто казкові!

Та все ж якось, от не пам’ятаю з якої нагоди, а все ж роздягнув її. Я саме тоді заново опановував рисунок тушшю, очеретиною та гусячим пером.

Людина вона була до всього цікава, отож і попросила мене десь на половині сеансу показати їй малюнок.

– О! Як усе чітко… А от Микола Петрович завжди робив якось усе загадково, недоговорено…

– А хіба ви знайомі з Миколою Петровичем? Ви ж нiколи не згадували…

– Микола Петрович малював мене багато разів. Я, можливо, без перебільшення сказати, його остання модель… З ним було так цікаво… він стільки всього знав… Ну й до всього дуже приємно, коли тебе малює такий майстер «акту», як Микола Петрович…

– Це правда. Коли я вчився в художньому, то заприятелював із бібліотекарками. Вони й дозволяли мені годинами колупатись у старих зарубіжних журналах із мистецтва. Були там знамениті «Студіо», «Бух арт» та ще й всякі інші. Майже в кожному номері було по «нюшці» Глущенка. Голенькі зовсім, у чорних панчохах, у якихось лише дивних капелюхах. Тоді це для мене було вражаючим відкриттям, бо ще зі школи я звик до його чудових пейзажів. Особливо мені подобався один «Азовське море» – зелені прозорі хвилі з фioлетовими відблисками на гребенях… Ну а якщо по-правді, то нас, школярів, не стільки цікавила його слава пейзажиста, як постійні iсторії з його нащадком Шурою. Шура був чи на клас, чи на два попереду мене. Майже щодня з’являлася на велику перерву його матуся. Як рудий метеор, влітала Марія Давидівна в наш довжелезний темний коридор з постійно ввімкненими лампочками. Від тих лампочок пускала зайчики діамантовими сережками. На швидкому кроці розкривала редикюль і висмикувала відтіля Шурин сніданок. Як правило, французька булочка, розрізна навпіл, щедро вмащена маслом, а згори теж щедро наложене варення чорної смородини.

– У-у-у! – здригнулася й повела плечима акторка.

– Отож бо! Шура теж верещав: «У-у-уууу», – і кидав мамі в обличчя…

Марія Давидівна піднімала булочку – i тихенько відносила в коридор Саші. Щоб той допоміг Шурі з математики.

– Я знаю, що Марія Давидівна весь час боролась із Шурою. А Микола Петрович не дуже втручався… Він мені сам розповідав таку iсторію. Коли Шурі було років три, пішов він із ним до зоопарку. Побачив Шура лотошницю з тістечками. І затявся: «Купи, купи!»

Микола Петрович купив. Шура враз їх пожер. Знов кричить: «Купи, купи!» Микола Петрович ще купив. Шура й це вмолов і зразу ж: «Купи, купи!..» Об’ївся до блювоти й проносу… Ледь відкачали.

І Микола Петрович, і Марія Давидiвна всю ніч не спали. А вранці Шура, як тільки прокинувся, щосили заволав: «Хочу тістечок!!!»

«Тут я зрозумів, – сказав Микола Петрович, – що він безнадійний. І щось передбачити неможливо…»

– Це точно. Коли помер Сталін, нас усіх зібрали в найбільшому класі. І наш викладач військової справи і фіз-ри Сергій Касьянович, плачучи, повідомив про те, про що ми вже всі знали. І тут Шура Глущенко щосили зааплодував… Я тоді так злякався. Думав, що Шуру загребуть, а всіх нас, як свідків, затягають, бо в моєму розумінні тоді Шура був просто хуліганом, а не ідіотом. Ну а що його батько знаменитий агент НКВД, то й не снилося. Про те, що Микола Петрович мав псевдо «Ярема» і був «секретним сотрудніком», а простіше – «сексотом», дізнався тільки десь в кінці шістдесятих з однієї передачі «голосів». У тій передачі говорили, що «Ярема» з дружиною «пасли» та «опікали» Володимира Винниченка та його дружину Розалію Яківну…

– Ну, мені цього Микола Петрович не розповідав!.. – засміялась акторка.

– Зі мною ще більше того – зі мною Микола Петрович тільки вітався. І хоча бачились із ним ми дуже часто, жодного разу не розмовляли.

Прощавай, чужа наложнице

Я вже писав, що з моделями у мене ніколи не було проблем. Як не я їх знаходив, то вони самі мене знаходили.

Вузька смужка кам’янистого дикого пляжу під скелястою кручею. На жорстві, прикритій якимись рушниками, засмагають кілька оголених дівчат із сусідньої турбази. Над кручею густа непрохідна куртина держи-дерева. За куртиною зелені – прогулянкова пішохідна дорога.

З краю прогулянкової дороги торгують місцеві жіночки. На ящиках з-під макаронів чи фруктів розкладені грона чорного та білого винограду, червонобокі яблука, жовто-медові груші, золотаво-червоні, з пушком, персики, зелені та фіалкові смокви з ледь репнутими боками, у літрових банках лискучі горіхи фундука, великі зелені пухиристі кулі маклюри, мушлі рапанів…

Біля кошика із смоквами стоїть молода жіночка із розкішною гривою волосся. Волосся дивного кольору – волосся русе й водночас попелясте.

Коло русоволосої – пара незрячих – чоловік із пошматованим лицем і його проводирка.

Русоволоса обернулась і різко питає:

– Що ви весь час на мене так дивитесь?

– Я оце тільки зараз почав на вас дивитись.

– Ні! А вчора на вечері ви так на мене пильно дивилися.

– Як я міг на вас весь час учора дивитися, якщо ви просто пробігли повз мій столик?

– А я зразу побачила, який у вас чіпкий погляд…

– Це, певно, тому, що я малюю…

– Певно, що… Мені сказали, що ви художник…

Коли тут раптом на весь голос тітка-поводирка сповіщає своєму супутникові:

– От уже підчепила собі хлопця. Тепер заспокоїться.

Відвернувши незряче лице до моря, підстаркуватий дядечко голосно питає:

– Ти про ту патлату сибірячку? Ту, що ніколи раків не куштувала?

– Ну про кого ще?..

Русоволоса різко, але тихо, кидає мені:

– Якщо хочете мене намалювати, поговоримо в обід!

Швидко відходить від торговок.

Купи густих темно-зелених дерев. Над ними видніється велика біла будівля під горою. Це і є санаторій ВОС’у – тобто «Всесоюзного Общества Слепих». Тут я й зупинився. Своєї, не те що майстерні, а й кімнати, у мене до сорока трьох років не було. Та завжди траплялись добрі люди. От і цього разу дозволили жити в ізоляторі ВОС’у.

Біла маленька кімнатка – бокс. Усе біле й чисте. І стіни, і шибки вікон наполовину замальовано білою фарбою, і тумбочки, і ліжко – і ті білі. Навіть два стільці з контори в білих чохлах. На тумбочці мої рисувальні причандалля й потужна лампа.

Лампу організував Янек. Він майстер з електроприладів – від ліфтів до автоклавів у медчастині.

Отож і житло, і майстерня в мене є. Радію й лечу на базар.

А чого мене понесло на базар? Хотів купити раків для майбутньої моделі. Та криклива проводирка чітко пояснила своєму сліпому, що русоволоса ніколи не їла раків.

А на базарі завжди, увесь сезон, продають здоровенних кубанських раків.

Вилов раків заборонено, і міліція полює на раколовів. Але все одно, тут, за горами, раки на базарі з’являються постійно.

Люблю цей базар.

Правда, базар, порівняно із першою моєю появою тут, зубожів. Нема вже рожевих очей дивної рибки-барабульки, її ще називають султанкою. Смажена вона – так, хороша рибка, більше нічого. Проте юшка з неї – коралово-рожева, ще й згори плаває рожевий жир. А сама м’якоть – просто нема з чим порівняти. Треба покуштувати.

Нема тугих великих сріблясто-лискучих риб із виразними темними очима – кефалі-лобаня. Та вже й не видно таких самих сріблястих кефалинок-чуларок.

Я ще разів два, не більше, бачив здоровенних, як велосипедне колесо, камбал-калканів. А один раз так пощастило й скуштувати. Неймовірна смакота!

Сьогодні морської свіжої риби на базарі не продають. Якщо й ловлять, то йде або начальству, або знайомим і друзям.

У рибному ряду нікого із місцевих чи їхніх жінок. Ніякої свіжої риби.

Зате кубанські перекупки привезли добрий товар – ваговиті в’язки сріблястої, спливаючої запашним жиром, кубанської тарані. Розпластані навпіл здоровенні лиманські сазани світяться янтарними боками. Мов теплий вохристий агат, лежать розсічені по хребцю чопики та щучки. Здоровенні в’ялені воскові товстолобики. І вони ж, прокопчені, уже зблискують жирними боками, наче бронзові відливки. І запах масний, дражливий запах жирної копченої риби. І над цими рибами, як і над запашними фруктами, рояться оси. Ще на краю ряду, наче зв’язки коричневих корінців, в’ялені бички з голубицького лиману. А раків – катма.

Одна із перекупок, уже старшого віку, звертається до такої ж жіночки:

– Людочко, кумасю! Погляди за моїми лахами! Я піду пиріжечків куплю! Мо’ й тобі? Чи тобі краще паляницю взяти? Он машину привезли. Га? – і так вимовляє вона по-полтавському те «ель», що й Боря Олійник так не подужає. І цій перекупці, так само із тим м’яким «ель» відповідає сусідка по рибному торгу:

– Та йдіть собі, скільки вам треба! Та й не беріть собі в голову! Подивлюсь, про що мова?

Через те «ель» я не витримую й питаю:

– Вибачайте, ви, часом, не з Полтавщини?

– Тю на вас, чоловіче! – моментально реагують на моє запитання рибні перекупки, – Ми не хохли. Ми настоящіє руськіє люді. Ми із самой станіци Пашковськой.

– То ви з тієї станиці, де генерал Шкуро народився?

– Та нє Шкуро он, а Шкура він… а точно, что із нашей станіци.

– Ну, вибачайте, та бувайте здорові!

– Ідітє сєбє з Богом!

Раків немає: ні малих, ні великих, а вчора, кажуть, були.

Тож на базарі мені нема чого робити, і я прямую крізь натовп до бокового виходу з базару.

Санітарка Анастасія з мого корпусу стоїть на зупинці. На руці в неї висить пластикова торба. Вітаюсь і питаю, чи давно чекає автобуса.

– Давненько. Скоро має бути.

Тут мою увагу привертає на тому боці вулиці, на перехресті молода жінка з хлопчиком років шести. Я її бачив у санаторії.

– Теж ваша? – питаю в санітарки Анастасії.

– Ні, вона наша, місцева. Той хлопчик Юра – її син. З п’яти років у неї поводир.

– А чого він її отак вів на перехід, а тепер повернув убік?

– Бо він побачив свого батька з бляддю. Он бачите оту веселу пару? Ну, отой.

– Який? Там двоє корефанів і дві дівки. Який?

– Отой, рудий із пляшками в обох руках. Він її кинув, як вона осліпла. Юрочка її скрізь водить, і ще здалеку, як побачить батька, переводить її на інший бік вулиці.

– Це йому мати так сказала?

– Ні-і… – Санітарка Анастасія заперечливо крутить головою.

– Звідки ви знаєте?

– Я його якось спитала, коли він привів матір до лікаря. Він сидів і чекав, поки мати була в кабінеті. Я його й спитала. А він мені знаєте, що відповів? Каже: «Мама мені ніколи не говорила, хто мій батько. А мені пацани з двору його показали».

Тим часом весела компанія спускається вниз по вулиці, а Юрочка-поводир переводить матір через шосе на зупинку, де ми стоїмо.

Санітарка виймає із пластикової торби жменю горіхів.

– Щиро дякую! Горіхи я люблю! – Ми водночас із нею беремо по два невеличких горіха і, дивлячись одне на одного, розчавлюємо шкаралупу. Я вибираю дрібне зерня. – Але й смачні ваші горіхи. Але чого вони такі дрібненькі?

– Бо здичавілі.

– …?

– Це із хутора мого дядька. У нього був хутір на Жане, там, у паді. То він все коло куреня засадив горіхами. Вийшов справжній горіховий гай, як дерева зросли.

– Я там у «паді» на Жане був. Ой, яка там краса! Просто під просадом Жане так і плюскотить з каменя на камінь. І горіхові дерева височенні, як щогли вгору витяглись. То це вашого дядька горіховий гай на Жане?

– Був колись дядьків! Ми туди до нього ходили по кавуни й дині. Знаєте, там лисиці та вовки виїдали кавуни й дині. Я раз сама бачила – лисиця просто влізла в здоровенний кавун і з того кавуна тільки задні ноги та хвіст стирчать. І ще бачила, як лисиця половину дині кудись тягла. Диня все в неї падала на землю. А вона диню носом штовхала, а потім зубами прихоплювала й далі тягла, поки вона знов не падала… І ще дядько вирощував найкращі в околиці кавуни. І найперші. У Новоросійську дядькові кавуни з руками відривали. Ні, сам він не возив. Цим займались дід та баба. У нас була гарба й добрі воли. Закладали сіно, вантажили кавуни, запрягали волів. Дід залазив на передок, умощувався на сіні й розпалював люльку. Баба бралася за налигач і вела волів до самого Новоросійська. Баба веде волів, а дід собі розлігся на возі, люлечкою попихкує…

– ???

– Так було заведено. Дід же був козак! Правда, не кубанець, а дончак. Нарваний був чоловік, мій дід! Його круг із станиці викинув. І його сюди ніби в заслання відправили. Тут він на хохлушці з Херсона одружився. Вона сюди на заробітки прийшла. Я на неї схожа – чорнява… Коли діда ховали, отам на горі один старіший козак переломив дідову шашку й кинув у могилу. Як наш дід ту шашку зберіг, не збагну, коли тут усіх козаків трусили й висилали.

– А чого шашку зламали й кинули до могили?

– Бо на дідові його рід утинався. Не поталанило йому – бабуся тільки двох дівок привела. Тобто мою маму й тітку. Моя мама вийшла заміж за іногороднього, за кацапа, а тітка – за хохла. Добрий був хазяїн. Усе було в хазяйстві! Такий хутір облаштував, що куди там! Дід його любив. Бувало, як напідпитку, то хвалить дядька: «Хоч ти і хохол, а от фарт у тебе козацький!» Та й дядькові, урешті-решт, не пофортунило. У тридцять третьому тут голоду не було. Та й хутори чогось не чіпали. Може, тому, що їх не більше десяти всього й було? Не знаю, я тоді була ще мала. Хто прорвався через пости на Кубані, той тут уже не пропав. Тут хіба такі були ліси, як зараз? А в лісі і ліщини повно-повнісінько, і з букових горішків ми у війну оладки робили, а скільки груш дичок і яблунь. І терен, і ожина, і кизил, смородина і малина. Та що там казати! Я оце думаю: а може, дядька спочатку не зачепили, бо він у Громадянську війну разом із самим Кочубеєм геройствував на Кубані? Та от у тридцять сьомому почали на узбережжі перекуркулення провадити. Хто в падях на кількох хуторах жив – по Жане, по Адербі, по Мзибі – усіх виперли з їхніх гнізд. І позганяли на березі в колгоспи. Як дядьків курінь трощили, то почали з печі. Кайлами і ломами довбали й трощили. Лутки дверей і рами віконні – сокирами. Послали дядька на виноградник. Йому на сонці за цілий день голову напекло. Та ще й «огорченіє душевне», що хтось ним командує. У нього ввечері стався крововилив, а до ранку він помер. Так не стало нашого дядька. А мій батько десь пропав, коли німці Новоросійськ захопили, бо коли підійшов фронт, він, як нестроєвий, разом із місцевими ополченцями рив протитанкові рови. Сказати рили, хіба щось сказати? Довбали кайлами й ломами. Тут же не земля – камінь! А німці ті рови обійшли. Усіх і прихопили. Розповідали, що бачили батька, як вони щось тачками у порт возили. А німці з автоматами їх стерегли. Мій двоюрідний брат, тітчин син, у сорок другому разом із такими ж хлопцями та воєнруком пішли через гори на Кубань, щоб в армію потрапити. На перевалі їхню команду німець побачив із літака. І з кулемета розстріляв, як курчат. І воєнрука вбило, і багатьох хлопців. Хто лишився живий – розділилися. Одні повернули назад, на узбережжя. Уже тут призвались в армію. Воювали. І майже всі повернулись додому в 45-му. А мій брат та ще кілька заводних хлопців, зовсім мало, якась жменька, далі самі пішли на Кубань. І більше їх ніхто не бачив і нічого про них не чув… Тут у війну було голодніше, ніж у тридцять третьому. То тільки там, за горами, на Кубані був голод у станицях, бо в людей все до зернини, до морквини вигребли. Як ми отут до війни добре жили, так у війну ох і сутужно довелось.

Я, ні на що не зважаючи, ходила до школи. А після школи бігала до госпіталю допомагати тітці. І вчилась добре, як то важко не було. Коли приходжу одного ранку до школи – а від школи тільки уламки стін стирчать та обгорілі балки від даху і по всій вулиці літають обгорілі листки від зошитів та підручників. Уночі був німецький наліт. Я чула, як десь упала бомба. Та й гадки не мала, що єдина бомба, яку тієї ночі скинув німець на місто, потрапила саме в нашу школу. Значить – нема нашої школи! Що робити? Пішла я в госпіталь. От і стала санітаркою у свої п’ятнадцять років. І до кінця війни, до самого Бреслау, була санітаркою.

– Важко було дивитись повсякчас на людські муки?

– Ні, швидко звикла. Молодість до всього швидко звикає. От страшно і важко було, коли наші напивались. Скільки через ту пиятику людей загинуло, скільки людей! Особливо страшно було в Новоросійську, коли німця виперли. Там така історія. Коли німець захопив Новоросійськ, то водогін наші забули перекрити. І німці весь час з-під крана пили воду. І вже, може, за місяць до звільнення Новоросійська на Кубані схаменулися. Надіслали якогось дідугана з водоканалу і таких от дівчаток, як ото я була санітаркою. Вони знайшли ту заслонку у водогоні й перекрили воду. Коли викурили німця, то не могли пустити воду в Новоросійськ, бо той старий і ті дівчата кудись поділись. Ні напитись, ні пожежі гасити. Усе там і горіло кілька днів. Спека від пожеж, їдкий дим, що легені роздирає й очі виїдає. Кіптява по всьому місту. Та до всього на винних складах німець лишив цілу цистерну отруєного вина. Скільки людей сконало в нелюдських муках, скільки людей! Це було страшно! І ще було страшно в армії лишатись. Як скінчилась війна, як оголосили капітуляцію, я все кинула й дременула на схід. Пішки, на буферах, на дахах, у тамбурі, на машинах, на підводах. Усі патрулі обійшла. Усіх обминула: і «Смерш», і патрулі, і КПП проскочила, і повз прикордонників проскочила. Нікому не далась. Видно, я вдалась у діда, хоч на бабу, кажу вам, геть схожа. А дід з усіх родичів мене більше любив. І це ім’я мені вибрав, як у цесарівни Анастасії. Бувало, чогось починаю ревіти, а він мене пригорне за плече, струсне легенько й каже: «Не плач, козачко! Ти не бидло, ти, Анастасіє, із козаків». І в мене зразу сльози висихали. Да-а-а… Добрі були часи, крепко, дуже крепко тут жили люди! Та потім понаїхало всякої кацапні, хохлів, всяких хаців. Немає життя козакам! Та й скільки тих козаків лишилось… Ой, щось я із вами розбалакалась… О, дивіться, і автобус нам подано.

Гальмує автобус. Я киваю головою на незрячу маму й малого поводиря: «Допомогти?» Анастасія хитає головою і тихо каже:

– Не треба. Юрочці це не подобається.

В автобусі ми з санітаркою Анастасією не розмовляємо, бо музичка лабає на всю потугу. Робити зауваження водієві – марна справа.

Сліпа з сином не сідають, а стоять біля задніх дверей. Ті, хто заходять, штовхають їх, але вони вперто тримають стійку.

Біля санаторію з автобуса ми з Анастасією виходимо разом та зразу розділяємося. Вона йде в медчастину, а я – до свого боксу. Не втримуюсь, озираюсь. Хлопчик обережно веде сліпу маму похилою стежкою до моря.

Отож іду до свого прихистку. Моє помешкання – маленький, але виграш. Плачу тільки за їдальню. Уже і літній, і оксамитовий сезон скінчилися.

Ні московського начальства, ні їхніх бахурів і похлібників немає. Тому серед усього сліпого братства тільки зрідка когось побачиш зрячого, щоб не був чиїмсь поводирем. Хто якщо не здалеку, то самотужки добувається. А хто з дальніх земель, той із поводирем.

Я встигаю закинути свої речі, коли вже починається обід. Хоча обід починається, багато людей запізнюється – ловлять кожну мить дивного, геть не по сезону, тепла й лагідного моря.

Люди йдуть і йдуть, хто прокладаючи собі дорогу паличками, хоча весь час звук сигналу для сліпих, мов метроном стукає-клацає по всій довжині переходів і коридорів.

Після Міші в череді людей пізнаю своїх старих знайомих – чоловіка і жінку. Уже старі. Благенько вдягнені. На сірому злинялому піджаку в чоловіка висять дві медалі. Одна партизанська. Торік я з ним обідав за одним столом. Чогось мене понесло запитати в старого, де він партизанив. Та відповідає мені його жінка і поводир одночасно – у неї одне око ціле:

– Він погано чує. Він у приміських лісах партизанив. У мене теж є нагорода. Тільки я її не ношу.

– Ви теж були партизанкою?

– Ну, в мене було особливе завдання…

– Правда?

Стара жінка підозріло мене свердлить одним оком, вивертає якось голову. Певно, щоб краще мене розгледіти.

– Мене заслали в тил, щоб я… з німцями гуляла…

– Що ви кажете? – радію я, що взнаю щось новенького про антифашистське підпілля.

– А де це саме було і в якому році? – зовсім лагідно питаю.

І раптом стара відсахується від мене, наче від мари, й скрипучим голосом із притиском:

– А хто ви такий, щоб я вам про це розповідала? Які ваші документи – покажіть!

У скрипучих звуках починають прорізуватись металеві нотки. Цур йому та пек! Більше з цією парою я ніяких розмов не веду…

За моїм столом уже сидять двоє дебелих дядьків. Один років п’ятдесяти, другий добре старший. Їх не було аж два дні, і я необережно голосно питаю:

– І де це ви так довго гуляли?

Молодший від моїх слів втягує голову у свої широченні плечі. І починає нею поводити, наче прислухаючись до якоїсь небезпеки. Другий теж покрутив головою й говорить потихеньку, чистою українською мовою, нахилившись до мене:

– Ви ж зрячий? Я ж не помиляюсь, так?

– А як ви взнали? – уже тихо йому відповідаю питанням на питання.

– По тому, як ви йшли. Так ходять лише зрячі. І добре зрячі.

– Ваша правда – зрячий.

– А що ви тут робите, вибачайте?

– Я оформлювач. Там всякі стенди, діаграми, газети і всяке таке…

– То ви не з їхнього начальства? Бо я чую, що ви нашою балачкою розмовляєте.

– Я з Києва й до начальства ніякого стосунку не маю.

– Правда? Ну тоді ми вам скажемо, – говорить молодший. – Ми баяністи. І оце на весіллях у станиці грали, бо вже Покрова настала – почалися по станицях весілля.

Цього хоч і не годиться питати, але тут ніби якесь віконце відчинилося і я питаю:

– Ви звідкіля?

– Я із Старонижньостеблівської, а він – із Нововерхньостеблівської.

Поки офіціантка, яку всі називали «Зайчик», не прикотила до нас візок із другою стравою, я пригощаю моїх співтрапезників контрабандними сигаретами. Вони нюхають тютюн і, задоволено посміхаючись, ховають сигарети в нагрудні кишені.

– Я бачу, що очі у вас обох неушкоджені, але бачу, що ви нічого не бачите.

– Ні, – якось ніби винувато й виправдовуючись говорить молодший, – трохи бачу – так трохи світла. Відрізняю у ясний день якісь абриси. І ще відрізняю день і ніч.

Старий мовчить.

– А від чого у вас? – питаю у старшого.

– Від контузії. На війні. Усю війну пройшов – і не за-че-пи-ло! А в самім кінці вибух! На батареї! І світ відібрало!

– А в мене з дитинства, через колгосп. Спочатку бачив поганенько. А тоді все гірше та гірше. Десь у років двадцять стало так, як зараз.

– А від чого воно у вас?

– Я й кажу, від колгоспу… Як почали у нас у станиці колгоспи заводити, то не всі туди пішли. Ну й з того почався голод. Почали люди конати. За мною ніякого догляду немає. Бо мій батько був собі «буксир». Ходив із командою таких, як і він «буксирів», по хуторах. І я, геть малий, помандрував і собі по людських куренях. Може, мені тоді було років п’ять-шість. І нічого мені не страшно. Люди мертві лежать. А я межи ними ходжу й повзаю, і нічого мені не страшно. Добре пам’ятаю, як в одних мертвих людей узяв такі малесенькі гарненькі зелені пляшечки… Може, від них… Може, від голоду. Бо поки мій батько, активіст-«буксир» розкуркулював по дальніх хуторах, до нас прийшов інший «буксир» зі своєю бригадою. І витрусили в нас геть усе. Навіть намочену квасолю на посів вигребли!.. Батько, як вернувся та взнав нашу біду, кинувся до того «буксира» і каже: «Я такий же “буксір”, як і ти! Віддай все, що забрав!» А той каже: «Нічево нє дам тєбє, хахол! Всьо конфіскованноє возврату нє подлєжіт. Закон для всех єдін!»

Офіціантка на прізвисько «Зайчик» приганяє свій возик із другою стравою. Моїм баяністам подає оладки зі сметаною. А мені з яблучним джемом. Тут підходить дієтсестра Людмила й приносить мені склянку чаю в підставці. Запашний вишнево-смоляного кольору, найпівнічніший чай з усіх чаїв, краснодарський чай. У нас із Людмилою абсолютно щирі, дружні стосунки, без усяких там інтрижок і зальотів. Їй подобаються мої акварелі. А мені подобаються ті люди, які цінують мої роботи. Таких людей небагато. А тому вони мені особливо приємні.

Коли дієтсестра Людмила віддаляється на роздачу й звідтіля несеться її різкий голос, то я запитую в баяністів:

– А що ви грали на весіллі?

– Та що? – басить-гуде старший баяніст. – Та «Розпрягайте, хлопці, коней», «Ой дівчина по гриби ходила», «Їхали козаки із Дону», «Скиньмось по таляру»…

– Ну, а як уже всі добре вріжуть та закусять і знов уріжуть, – сміється молодший баяніст, син «буксира», – тоді починаємо веселе грати: «Ой за гаєм, гаєм штани поскидаєм», – син «буксира» приспівує на мотив лезгинки.

Я розмовляю з баяністами. Уже другу склянку чаю від дієтсестри Людмили мені приносить «Зайчик». «Зайчик» іде, погойдуючи широкими стегнами, граючи округлими крутими сідницями. І хитро поглядає на мене. Але її малювати не буду. По-перше, чоловік її тільки-но вийшов на волю. По-друге, у неї ще є два хахалі. Тут не тільки «носаків» можуть під ребра надавати, а й на «перо посадовити». І не за перелюб, а саме за малювання. Отож «Зайчик» раз по раз дефілює повз мене, мов на параді стриптизерок. А моєї майбутньої моделі все немає. Уже половина зали спорожніла, а її все немає. А я вже розмріявся, який можна буде зробити малюнок із тією гривою, радше б хвостом, дивного темно-русявого волосся.

Далі витрачати час я не міг, тому я полишаю баяністів і поспішаю по довгому коридору на вихід. І в спину мені, і наді мною, і попереду клацає метроном – сигнал шляху для сліпих.

Аж назустріч поспішає моя майбутня модель. І не в суконці, як уранці, а в якійсь картатій кофті та брюках. І немає водоспаду густого темно-русявого волосся, а стирчать якісь обскубини «модної», за журналом якихось мод, зачіски.

«Отакої! – думаю я. – Доведеться її роздягати, щоб хоч якийсь сенс був у малюванні».

– Затрималась у перукарні! Такі черги… Коли до вас прийти?

– Буду ввечері. Як побачите світло в боксі – заходьте.

І тут я ловлю себе на думці, що це ж чортівня якась: бігав на базар по раки, запросив до себе у бокс чужу дівку. Ну, подивимось, що буде далі.

У своєму кутку вмикаю світло.

Тільки починаю мити руки, як обережно стукають у двері.

Відчиняю.

Стоїть та сама сибірячка, що ніколи не їла раків.

– Я прийшла.

– Як прийшли, то заходьте. Тільки скажіть, ну для чого ви обрізали волосся?

– Я не обрізала волосся, а зробила зачіску.

– Для чого?

– Щоб подобатися.

– Шкода… А я так хотів намалювати ваш портрет із такою розкішною гривою. Правду кажу: такого густого попелястого волосся ні в кого не бачив.

– То чого ж ви вранці не сказали?

– Не думав, що ви таку розкіш зіпсуєте…

– Це вам так здається. А мені, мені зачіска подобається. Вона модна. Точно, як у журналі.

– Добре. Згоден. Кожен – хазяїн своєї голови. Сідайте отам на стільчик.

Сідає на стільчик і завмирає. Не крутиться. Не базікає.

Я малюю і подумки дякую Янекові, що роздобув і полагодив мені таку лампу. Весь мій люкс-бокс просто розчиняється у світлі. Закінчую лінійний начерк і кажу:

– І ще шкода, що ви в оцих кльошах і кофтині. Уранці вам було так гарно в суконці.

– То в чому проблема? Можу зняти. Зняти?

– То зніміть. Тільки я спочатку вийду. А коли роздягнетесь – покличте мене.

– Чому? Дивіться, будь ласка! – І починає розстібувати ґудзики.

– Одяг покладіть у цю коробку. – Підсовую їй велику картонну коробку і виходжу в коридор.

Бачу боковим зором, що моя модель на мої дії знизує плечима й береться за пояс кльошів.

Розбирається моя модель швидко, бо за хвилю кличе мене:

– Та заходьте вже. Я готова.

Сидить вона на стільці точнісінько так, як і сиділа вдягнена. Тільки обома руками закрила груди.

– Ви що, стидаєтесь?!

– Ні, просто не знаю, куди подіти руки.

– Гаразд. Ось вам яблуко. Хоча б одна ваша рука буде при ділі.

Лізу до тумбочки і виймаю із пластикового кулька яблуко від діда Діми сорту «Макінтош». Червонобоке величезне яблуко. Я ще сам і не куштував яблук із його саду.

– Можна їсти?

– Звичайно, для того вам і дав. Тільки поволі. І руку з яблуком, після того як вкусили, опускайте на те саме місце.

Модель напрочуд слухняна й усе робить так, як їй велено. І яблуко вона їсть дуже поволі. І коли вона доїдає яблуко, мій малюнок готовий.

Вона виймає з коробки штани, а із кишені штанів – великий командирський годинник.

– Ого! Уже за чверть одинадцята. Треба бігти. Сусідка – страшне стерво. Уже жалілась, що я їй не даю спати! Як вони, ці сліпці, мені набридли! Просто дістали!

Швидко виходжу до коридору. Вискакує за мить і вона. На бігу питає:

– Завтра теж?

– Аякже.

Тільки модель покидає мій люкс, як на мене нападає страшна втома. І до втоми враз додається якесь відчуття тривоги, страху. Яке переростає просто в дику тугу.

Ніяких сил піти до козачки Анастасії та взяти ключ від душової в мене немає. Навіть не можу вмитись.

Мене всього перекручує, мною тіпає. По всіх м’язах наче дрібне-дрібне тремтіння. Падаю на ліжко, тільки скинувши черевики. Навіть сил нема роздягтись. Отак, скоцюбившись, не роздягшись, засинаю. Я точно відчуваю, що поринаю у хворобливий чи то сон, чи якесь марення.

Та цієї ночі десь перед пізнім світанком мене наче викидає з цього важкого забуття. І так раптово перебиває мій бридкий сон не якийсь галас чи гуркіт. Викинув мене зі сну всепроникаючий шелест і шипіння.

Спочатку я нічого не можу зрозуміти, отямитись від сну. Поволі до мене доходить розуміння ситуації. Це з гір по узбережжю вдарила бора.

І чомусь перше, про що я думаю – що кубанських раків цього року вже не буде на базарі.

Усе в моєму боксі помальовано білим: шибки, і благенькі фанерні двері, і тонка перегородка-стіна до сусіднього боксу. Ніби й шелестить і стеля, і шелестить закапелок коридору за моїми дверима. Того шерхоту й шипіння я не можу витримати далі. Зіскакую з ліжка. Вмикаю світло. Отут я заспокоююся й знову повторюю слова Ставрика: «З-за гір бора дме три доби. Якщо вітер на третій день не перестане, буде шаленіти ще три дні. Якщо на другий раз на третій день не перестане, то буде ще три дні. Якщо на третій раз на третій день не перестане, то буде перти, поки не перестане. А от цього вже ніхто не може вгадати».

І я відчуваю, що цього разу буде так, як пояснював Ставрик. Це остаточно вгамовує мою раптову тугу й знімає до того незрозуміле відчуття біди. Я вимикаю світло й міцно-міцно сплю до тієї миті, коли в двері починають гуркати.

У двері стукають, а шелестить з усіх боків. Устаю й питаю хто.

– Це я, – каже з-за дверей санітарка Анастасія. – Вам передали рибу. Я лишаю під дверима. А мені час здавати зміну.

– Дуже, дуже дякую!

– Не мені дякуйте, дякуйте хлопцям!

Знаю, що вона йде. Але кроків її не чую. Усе шелестить, усе шерхотить, усяка щілина посвистує. Дивно все виглядає. Яскравий сонячний ранок. Чисте блакитне небо. А море геть зеленого, темно-смарагдового кольору. І хвилі напливають не до берега, а від берега. Вітер зриває з їхніх гребенів білу піну й перетворює її на туман.

Ті судна, що ще вчора стояли носом до моря, звернені носом до берега. Але їх важко добре розгледіти, бо їхні абриси розмиває цей водяний пил, що бора зриває з хвиль. Здається, що вся прибережна смуга води парує, закипає, немов велетенський казан!

І дерева всі вигнуло віттям до моря. Цей штормовий вітер не розгойдує гілки, не шарпає, не крутить. Вітер вигнув гілки до моря й так і тримає своєю неймовірною потугою. Де ще вчора на деревах було пожовкле чи червоне листя, сьогодні його нема. Голі гострі лінії на тлі зелених хвиль і сивого водяного пилу наче намальовані чорною тушшю.

Людей не видно. Жодної душі.

Та досить споглядати цей дивний краєвид, якщо там за дверима риба. Не думаю, щоб її хтось поцупив. Але, про всяк випадок, її треба занести до мого люксу.

Відчиняю двері – і просто завмираю від несподіванки.

Із великої, від телевізора, картонної коробки стирчать вузький акулячий хвіст і вишкірені зуби акулячої пащеки.

Оце так!

Затягаю коробку в бокс.

Хапаю акулу за плавці і підіймаю вгору. Хвіст торкається підлоги, а вишкірена паща з гострим носом дістає мені до підборіддя. Та це ще не все: під акулою-катраном на все дно коробки розлігся оладком шипуватий скат із довгим і вузьким, мов нагайка, хвостом.

Дивлюсь на годинник – до сніданку ще півгодини. Тому одразу починаю ставити натюрморт. Довго не думаю. Акулу кладу на бік, щоб світила білим черевом. Та ще вигинаю її дугою, щоб вона ніби огортала плаский ромб темно-бурого ската. Коли в тебе два скати, то одного можна перекинути догори білим черевом. Бо там лише дірка роту й щілини зябер. Акула – вона з усіх боків акула! Я її так вивертаю, щоб було видно зубату пащу та гострий акулячий хвіст, який ні з чиїм іншим хвостом не сплутаєш!

За якусь чверть години я навіть устигаю зробити легкий лінійний малюнок натюрморту.

На сніданок я таки спізнююсь. А по дорозі мене перестріває Янек і вручає кульок із в’яленою ставридкою.

– Це гостинець від голови колгоспу.

Іду до свого столу. І раптом чогось ноги несуть мене далі. До столу вчорашньої моєї моделі.

– Пригощайтесь! – Виймаю із кулька повну жменю спливаючих жиром ставридок і кладу їх на блюдечко.

Не чекаю, що вона скаже, і вертаю до свого столу.

І теж пригощаю своїх кубанських баяністів. Попереджаю, щоб вони були обережні – бо в ставридок ідуть шипики рядочком.

– Ми знаємо. Не бійтеся – ми самі впораємось! – заспокоює мене молодший сліпець.

Швидко з’їдаю сніданок. Швидко роздираю ставридок і смакую ними з білою пухкою кубанською паляницею. Паляницею мене, як завжди, коли її чергування, пригощає дієтсестра Людмила. Адже паляниця в калькуляцію їдальні не внесена.

Повз мене проходять ті двоє сусідів моєї моделі. Підстаркуватий сліпець питає:

– То отой їй рибу приніс?

– Той, той, що вона його вчора підчепила! – У саме вухо стверджує йому проводирка. Але голосно, бо й мої баяністи наставляють у їхній бік вуха.

Проте ця пара більш нічого не виголошує. І моїм баяністам лишається тільки дерти рибок й смакувати моїм пригощенням.

Я зразу ж чимскоріш поспішаю до свого боксу-«люксу».

Найбільша втіха – малювати натюрморт. Він ось – увесь перед тобою. І мовчить. І як ти його поставив, чи поклав, так він і стоятиме. Його не треба вмовляти. Його не треба поправляти. Його не треба розважати байками чи запускати музичку.

Єдине, що все ж допікає – шерхіт, шелест, а то й шипіння, сичання вітру з усіх боків.

Але робота йде так добре, що вже й не звертаю уваги на ті всі звуки, якими переповнений простір. До обіду встигаю написати два натюрморти. Один із катраном-акулою з перевернутим черевом до глядача. На другому – катран зі спини. А скат-лисиця так і лежав нерухомо. Біле «сліпе» черево було б добре з другим темним шипастим покласти…

Отож акварелі закінчено, і починаю складати пензлі, як стукають у двері. Це Янек приносить мені ще теплих перепілок. Летіла велика зграя перепілок, і вітром її занесло на дроти. Кільком перепілкам не пощастило.

Сліпі понадягали на себе все що можна, і стали вдвічі товщі. Тільки мої кубанські козаки, як ходили у картатих нейлонових сорочках, так і ходять на обід і на вечерю.

Підвішую перепілок за ніжки, як на старих фламандських натюрмортах. Та й біжу пообідати.

Люди ще йдуть до зали, а я вже швидко все заковтав і бігцем до себе. Поки є денне світло – треба поспішати.

Пристойну акварель закінчую саме тоді, коли швидко, як завжди на півдні, опадає сутінь.

Отож, сьогодні день не пропав – написав три натюрморти.

Тепер треба відвезти акулу й ската нагору до електромайстерні.

Янек і його колеги збираються додому. Але я затримую їх, і ми швидко патраємо акулу і розрізаємо її на шматки.

Складаємо в емальоване відро й засипаємо сіллю. І тоді вже електрики відбувають по домівках. А я – відмити руки та поспішити на вечерю.

Тільки повертаюсь із вечері й вмикаю світло, – може, і п’яти хвилин не минуло – тихий стук у двері.

Відчиняю – учорашня моя модель. Правда, стала товстішою, бо вдягла все, що могла.

– Нічого, що я так рано? Просто я в себе замерзла. Так сифонить, аж страх! Я подумала: може, у вас тепліше? Я вам не заважатиму?

– Ні, все гаразд. Заходьте.

Я складаю всі свої причандали до коробки. А моя модель сідає на стілець так само, як сиділа вчора. Боковим зором споглядаю її й подумки лаюся: «Ну на який біс, дівко, ото треба було зрізати свою гриву? І оголена без своїх кіс ти теж ніяка. Ні худа, ні товста, і взагалі ніяка».

– У вас так тепло. – перша не витримує вона.

– Бо в мене тут закапелок. І протягу немає.

– Так. Немає. Тільки й у вас цей шум вітру. Ні, шелест. Ніяк не звикну. Усю наскрізь пронизує. Я вчора не спала цілу ніч. Так холодно, і в душі така туга! Наче має статись якесь лихо. Усю просто перекручує.

– Це у вас від бори. У всіх настрій падає до нуля.

– Що таке «бора»?

– Оцей вітер. Він же – знаменитий новоросійський норд-ост.

– Це надовго? Бо сліпці всяке говорять…

– Фантазії…

І я їй слово в слово повторюю лекцію мого знайомого старого рибалки Ставрика. Ще й на додачу розповідаю, як Ставрик їв сиру, тільки виловлену, ставридку.

– Ой, ваша рибка така смачна! Але запах – ну просто попсована риба. І все. Ви вибачайте, що я таке кажу. Але я не наважилася її покуштувати, поки не побачила, що ви самі їсте. А що то за хліб вам принесли – такий білий, пухкий?

– Па-ля-ни-ця. Запам’ятали? Кубанська паляниця. То мені гостинець до чаю. Сьогодні в мене добрий день: аж три натюрморти написав. І риби, і дичина. – І зовсім несподівано для себе додаю: – І ви в гості прийшли.

Хоча, щиро кажучи, ніякої радості від її візиту я не відчуваю. Буває ж таке: зовсім цього і не думав, і не хотів говорити, а ляпнув.

Я продовжую приводити до ладу свої інструменти. Дівчина сидить і мовчки, без жодного виразу, спостерігає за моїми рухами. Зрештою, усе ж питає:

– Якщо ви не стомились, то я можу роздягтися. У вас тут так тепло й затишно.

– Гаразд, давайте.

Цього разу я не виходжу в коридор, а просто відвертаюсь і займаюсь своїм приладдям.

І знов я її малюю. Я таки стомився, то й не вигадую їй ніяких поз. Хай сидить, як їй хочеться. Тільки щоб не крутилась. Коли вона бачить, що я завершив малюнок і зрізаю аркуш паперу, лізе до кишені своїх кльошів. Виймає великий чоловічий годинник.

– Ще можу у вас трохи побути. Ви не проти?

– То будьте.

Поки вона вдягається, я ставлю кип’ятильник і заварюю чай. Лишились на двох три ставридки «з гар’ю», окраєць паляниці та в двох баночках з-під майонезу запашний і міцний, міцний-преміцний краснодарський чай.

Коли модель підносить до рота першу рибку, у неї роздуваються ніздрі, і вона ледь здригається. Але гризе жирну спинку, ковтає, переводить дух.

– Так тхне… а така смачна!

– Насолоджуйтесь. У вас такої рибки немає.

– І раків. Я так хотіла раків, я їх ніколи не куштувала. А чай мені розбавте. У мене від такого серце скаче.

– Ну, яка ж ви сибірячка? У вас же всі там чифірять, як скажені.

– Я не їхня. Я з висланих.

І, наче схаменувшись, лізе в кишеню й витягає свій здоровий чоловічий годинник.

– Ой, мені вже час! Дякую, дякую, так усе смачно!

– Ну, хоча б ковтніть чаю, щоб рота після рибки освіжити.

– Чхати! Мені ж не цілуватись із цією зміюкою.

Вона швидко підходить до дверей, повертає ключ. Затримується в напіврозчинених дверях, обертається до мене. Може, щось і хоче сказати, але обличчя її нічого не говорить. Швидко й тихо причиняє за собою двері.

«Бора» дме і дме.

На етюди вже не можу ходити. Тому й малюю натюрморти при денному світлі. Або краєвиди з вікна електромайстерні, що на самому верху будівлі, поруч із ліфтовою шахтою.

Бора дме і другий день, і третій, на третій день аж ніяк не вщухає.

Як тільки після вечері я вмикаю світло, приходить моя модель.

І кожного разу, коли вона роздягається, бачу, що нічого в ній нема цікавого, ніякої виразності. Коротше кажучи, як модель, на відміну від інших дівчат, не викликає в мене ніякого захвату. Але щовечора її малюю до того часу, поки вона не схаменеться й не полізе в кишеню по свій «будильник». Але що справді добре – вона мовчить. Коли виноград і яблука, і гранати, і горіхи, і смокви намальовані, починаю ними пригощати свою модель. Власне, пригостивши, малюю, як вона обриває гроно по виноградині, потім друге яблуко гризе. Потім ласує смоквами, тримаючи однією рукою на колінах миску з ягодами, а другою підносячи її до рота.

Якось усі ці дні бора все йде, мов якийсь годинник заведений. Свистить, шипить бора, брязкотять шибки в галереї-переході з одного корпусу в другий, клацає повсякчас метроном-дороговказ.

Відчуваю, що під цей несамовитий шелест вітру починаю десь пливти, мов у якомусь заколисуючому шепоті-мареві.

І що дивно: працюється в цьому плині звуків і часу неймовірно вдало.

На додаток дієтсестра Людмила, пригощаючи мене вкотре моїми улюбленими млинцями з яблучним джемом, просить показати малюнки.

– Ну, художнику, у тебе, як у Пушкіна, Болдінська осінь!

Ніяк не чекав таких слів від моєї прихильниці, фарбованої пергідролем блондинки Людмили.

Болдинська – не болдинська осінь, а малюнків і акварелей вже набрався добрий стос.

Усе, що могло зламатися, злетіти, зрушитися й упасти, першого ж дня полетіло в море.

Пожовкле листя, суха хвоя, перегоріла трава, поліетиленові пакети, усе туристичне сміття вітер позмітав зі схилу гір і вимітав у море. Бора – не суховій, пилу не приносить.

Зелені хвилі несамовито мчать від берега, розриваючись у гребенях на пронизливий холодний туман.

Вітер такий навальний, що відганяє воду від берега, може, метри на півтора. Оголюються осклизлі зелені камені й купи водоростей. Їх теж відриває вітер, змішує із хвилями й жене кудись у море до обрію.

А обрію немає – над водою клубочиться крижаний туман і все в собі розчиняє.

Увечері приходить модель.

Тепер я не виходжу, поки вона розбирається, бо поки відчиниш двері й вийдеш та зайдеш, холодне повітря заливає й моє тепле кубло.

Цього вечора модель лежить голічерева, злегка підібгавши ноги. Тримає гроно чорного винограду, що мені принесли хлопці, і відщипує від нього по ягоді. Що не кривиться, то, певно, виноград солодкий. Малюнок, як і попередні, виходить пристойно. Видно, як кажуть тренери боксерам: «Відпусти руку, і вона знайде ціль».

Отут я, певно, і пропустив зворотній удар. Як кажуть, знов таки, у боксі, упав від удару, якого не побачив.

Малюнок швидко закінчую. Кажу їй вдягтися, бо все ж у кімнаті не як на пляжі. Вона швиденько вдягається. Щоб не дивитись, як вона вдягається, займаюсь своїм приладдям. І, взагалі, не люблю дивитись, як при мені роздягаються чи від оголення вдягаються.

Потім я підводжусь зі свого стільчика та йду до тумбочки, щоб вимкнути потужну настільну лампу. І просто наштовхуюсь на дівчину. Прихоплюю її за плечі, щоб вона не впала. Але враз її руки охоплюють мій поперек. І дивне, незбагненне відчуття: таке, ніби ці руки тебе обіймали не раз і не два! Якась мара!

Та я вже не можу зупинитися, відпускаю її плечі й починаю розстібувати ґудзики на її цупкій вовняній кофті…

Та на ніч вона не лишається в мене. Ще три дні й ще три дні (усе відбувається за Ставриком) «бора» гне дерева і людей, зносить у море необачних птахів.

У якийсь із вечорів моя модель питає:

– Можна, я до вас удень прийду? Я не заважатиму, коли дивитимуся, як ви малюєте?

– Та мені ніхто не заважає. Я свого часу і на базарах, і на пляжах, і на вокзалах, і в лазні малював. Тільки вдень я не сиджу у своєму «люксі».

– А де?

– Та до хлопців ходжу до майстерні чи там на горищі сиджу.

– Чого?

– Бо звідти добре видно берег, гори і море. І, головне, вітер не видимає з тебе душу.

– І там малюєте?

– Аякже! Пишу акварелі, поки добре видно. Ну, а ввечері – радо прошу до мого «люксу».

– Це до вечора чекати. Збожеволіти можна. Цей шалений вітер усе дме й дме! У палаті холодрига! Вікна ніхто навіть і не збирається клеїти… А можна – я туди з вами полізу?

– Ніяк не можна: там хлопці працюють. То їхня велика ласка, що я в них зі своїми фарбами й альбомами примостився.

– Шко-да! Збожеволіти можна – цей шалений вітер. Усе дме й дме.

– То підіть до бібліотеки. Там справді затишно й тепло. І вибір пристойний. Сидіть, грійтесь і читайте, ну а ввечері зустрінемось у мене.

Моя модель здригається, струшує плечима, немов намагається від чогось неприємного звільнитись.

– Мені вже те читання в печінках сидить! Хоч тут не читатиму!

– Чому? – Дивуюсь я такій вперше гострій реакції на згадку про читання.

– Тому що я – секретар-читець при їхньому голові товариства сліпих.

– Хіба воно справді так важко бути у сліпого секретарем?

– Якби тільки секретарем!..

– Не розумію.

– Господи, та невже це треба пояснювати, що я цьому азіату ще й за наложницю?! Ну, до завтра. Якось там переб’юсь до вечора.

Від її слів у мене щелепа не відвисає.

Чухаю свою худу потилицю, згадую великого чарівника Гоголя. То ж чи не він казав, що заглянемо в жіночу душу… але ні, краще туди не заглядати. І що ж це виходить? Чи я звабив наложницю сліпого азіата? Чи чужа наложниця мене взяла, як ото беруть необачну дівку?

Думаю, думаю. І, зрештою, усвідомлюю, що саме я був необережним, за що й одержав.

Та що дивно: ті роздуми анічого не змінюють у наших діях. Просто я й вона чинимо перелюб. При кожній нагоді.

А вітер все завиває, шелестить, свище й шипить.

Та ось і день прощання.

Мені того ранку від діда Діми перепадають три здоровенних яблука «Макінтош». Значить, пам’ятає мене й знає про мій від’їзд. Чого ж він, одначе, так і не схотів мені розповісти про часи Кубанської Ради? А от яблука передає, як гостинець у Київ.

Вона приходить після сніданку.

– Попрощаємось?

– Попрощаємось.

Але ні вона не підходить ближче до мене, ані я не ступаю до неї.

Мовчимо.

Чогось я відступаю до тумбочки й беру найбільше яблуко та простягаю їй.

– Беріть. У вас там таких яблук точно немає.

– Авжеж.

Бере яблуко.

Але ні я не тягнусь її обійняти, ні вона не поривається до мене.

– Прощавайте! – каже вона й злегка похитує головою.

– Прощавай! – зривається вперше в мене їй «ти». Та вона вже йде з кімнати. Але я не наздоганяю її, не кажу нічого.

Тільки дивлюсь, як вона з темної частини довгого коридору ступає на пронизану сонячним сяйвом скляну галерею-перехід.

Тут, на межі світла і тіні, зупиняється, упівоберта повертається до мене.

У мене ще зіркі очі, і я на такій відстані бачу, як спалахує золотом яблуко в її руці.

І в ту ж мить вона ступає вперед, далі. І просто зникає в сліпучих навкісних променях сонця.

І за якусь хвилю в галереї-переході – тільки ті навкісні промені сонця й танок порошинок у тих променях.

І невпинний стукіт дороговказу-метроному для сліпих. Але і його час від часу глушить свист нестримної «бори».

Басейн

Кицю я знав не перший рік. Розведена зграбна молодиця й мала двох дітей. Старша – донька, сама на той час вибилась на дівицю. Менший був ще хлопчиком. Обох своїх дітлахів називала «короїдами».

Я й гадки не мав, що можу чимось зацікавити Кицю, ну в певному аспекті.

Якось я зайшов на харчоблок підлататись доброю чайною заваркою. Виходжу й прямую через плац між корпусами та здибуюсь із Кицею. Так слово за слово. Сонце тоді, у квітні, пражило добре. Але з моря тягла холодна, пронизлива «полудьонка». Це той вітер, коли вранці сонце швидше нагріває сушу, ніж воду. І тоді холодне повітря вривається на берег. Я Киці й кажу, що море ще холодне, та й під таким вітерцем не дуже етюди писатимеш.

– Ну, художнику, етюди тобі не допоможу малювати. А от замість холодного моря влаштую тобі «жемчужную» ванну. Прийдеш?

– А для чого мені? Поплавати хочеться.

– Так приходь завтра після обіду. Я тобі басейн організую. Плавай, скільки хочеш.

– Як скажеш.

– Ну, то приходь.

Настало завтра. Сонце пече. Дме прохолодний вітерець.

Іду до великого такого, ніби ангару, спортивно-оздоровчого комплексу.

Киця зустрічає мене у вестибюлі.

– Заходь у бокс і залазь у ванну – я вже приготувала. Я зараз дівок відправлю. Треба про все домовитись – бо аж чотири вихідних дня.

Не знаю, чого Киці так хотілось запхати мене в ту «жемчужную» ванну. Якось ніби хтось казав, що вона ніби бадьорить.

Заліз я до ванни. Узагалі ванни мені не подобаються. Як на мене – найкраще то душ.

Мокну я в тій ванні й міркую: «Ну, яка може бути від неї бадьорість»?

Тут заходить Киця й починає мене розглядати. Узагалі, то моє діло – когось уважно розглядати. А тут мене починають вивчати. Не знаю, що вона хотіла побачити? Якісь незвичні розміри? Може, вона це собі втовкмачила в голову, що в мене постійно були нові й нові дівки?..

Урешті, вона переводить погляд на моє лице, потім на пісочний годинник.

– Як скінчиться час – давай до басейну. Уже всі пішли. Вестибюль я зачинила.

– Слухай, – питаю, – шмотки тут лишити?

– Чого ти їх мусиш тягати по всьому комплексу? Ти заходь через перші двері. А я зайду через жіночу роздягалку. Душ прийму, геть сьогодні забігалась.

Закінчився пісок, і я виліз із тієї ванни. Натягнув плавки й чимскоріш по коридорчику до потрібних дверей.

Від води парує тепло й від найменшого звуку йде гучна луна попід скляним склепінням даху.

Неквапно ляпаю мокрими ногами по теплій підлозі.

На тому боці гуркають двері й луна котиться по всій будівлі.

Дивлюсь – виходить із жіночої роздягалки наша Киця. Голесенька, як мама народила. І кричить мені з того боку.

– Ти б іще краватку вдяг!

Луна котиться, накочується, б’є об скляні стіни, і здається, що то цілий циганський хор верещить.

Знімаю плавки.

– Попливли! – І Киця плюхкає у воду.

Я ж швидко, але тихо, без бульбашок і ляпів, занурююсь у воду.

Ну й пливемо назустріч одне одному.

Киця краще плаває за мене (як не як, а на морі живе). І швидко допливає до мене. А я тільки третину басейну переплив.

Ну, починаємо, значить, обійматись у воді на плаву. Дна ноги не торкаються. То думаю, що це виглядало з боку, як якась неоковирна боротьба, чи щось таке. Мені зовсім не до смаку отакі пестощі без твердого під ногами. Кажу Киці, що краще поплисти на мілке. Хоч дно слизьке, але все ж дно.

Пливемо.

Щось мене ці водні процедури зовсім не збадьорили. А Киця аж порум’янішала.

«Цікаво, – пливу й думаю, – з іншими своїми фраєрами вона теж такі купелі та оглядини влаштовувала?»

Та от тільки став на дно, як почав заводитись!

Як раптом – дзень! дзень! дзень! – у скляну стіну з боку тераси.

Сонце якраз повернуло й б’є просто в очі.

То й не можу дібрати – хто воно?

Та Киця вмить уторопала. Як ошпарена вискочила з води і чимскоріш до скла.

Починає скрізь скло перегукуватися із якоюсь жінкою. Та швидко щезає. А Киця, як на змаганнях, по периметру басейну мчить до жіночої роздягалки.

– Що там трапилось? – кричу, й луна лящить з усіх боків.

– Зараз, зараз!.. – і щезає в жіночій роздягалці.

Я теж вилізаю з води.

А вона вже біжить мені назустріч і ключа простягає. Ляпає босими мокрими ногами, мов ціла юрма в долоні плеще!

Підбігає. І очі аж рогом лізуть, і геть захекана, перетинаючись, хапаючи повітря ротом, проказує:

– Довбня, стерво, на бульдозері приперся! За мною, бач, заїхав!!!

– Який Довбня?! Який бульдозер?!

– Мій чоловік, добра б йому не було! Ось тобі ключ. Зачинись і плавай скільки хочеш. Як закінчиш – усе позамикай – ключ скрізь підходить. І здаси ключ дівчатам у другому корпусі. Вони знатимуть… – і вилетіла з басейну.

Ключ мені лишила великий. Із отакими ніби крильцями на обидва боки від стержня. Не знаю, не можу пригадати, чи то з переляку, чи з люті, але, як дурний, кинувся до дверей, щоб замкнути їх на ключ.

Вічко замка під ручкою, велике й широке.

Пхаю туди того здоровенного ключа. Крутнув раз, другий, третій. І ніяк не можу зачепитись. Зрештою, чіпляю. Клацає раз, другий. Я від радості кручу ще раз. Різкіше і сильніше! І – жах!.. Мокрий ключ вислизає із моїх пальців. І вилітає крізь вічко замка у коридор!..

Добре чую, як він із срібним дзвоном котиться по кахляній підлозі…

Торкаю двері, шарпаю ручку. Усе глухо!!! Бігом у жіночу роздягалку. Тут уже теж Киця постаралась – зачинила – і тамбур, і двері в коридор.

І що дивно – у всьому комплексі двері риплять і хитаються. А ці, з чоловічого боку, мов під ниточку підігнані всі двері, лутки.

Сказати, що мене розпач охопив? Я просто якось скаменів від перспективи провести два вихідні й два святкові дні в басейні. Басейн за містом. Котельня сьогодні працює останній день. Ніхто зі сторожів сюди не поткнеться – свята якісь паскудні. Електорат, висолопивши язика, шукатиме спочатку випивон, за тим – «похмєлку». А чого такі свята паскудні?

А тому що «Райкін» Мішка «внєдряєт» сухий закон. Горілка по талонах на весілля та похорон. Улаштували в Москві помпезне тусовище «совєтскіх пісатєлєй». У голодний час розкішні рибні разносоли. А замість випивону – «Фанта», «Буратіно», «Пепсі-Кола» і ще всяка солодка рідина. Багато хто з великоросів, нажравшись разносолів та запиваючи їх солоденьким, так блював, як від найгіршого шмурдяку не блюють…

Оскільки я не знав, що робити, а думати я геть нічого не міг, то я поліз у воду й почав плавати – туди й сюди, туди й сюди. Здається, що стільки я ніколи до того ні в басейні, ні на морі не пропливав.

Зрештою, отако плаваючи, я почав думати, що треба думати про те, як звідсіля вибратись. Наче б можна було піти на ризик і висадити одну секцію скла. Але нічого не вийде – скло в нижніх рядах армоване та ще й претовстенне.

Рухав я ногами й руками, а думка якось зовсім зупинилась. Ну не працює голова, та й годі!

Нараз став відчувати, що не те щоб стомився. А почав мерзнути. Але плаваю, потім таки додумався – треба вилізти з води й зігрітись під душем.

Та в обох кранах прохолодна, хоча не зовсім, водичка. Значить, котельня вже не працює…

І шмаття моє, і рушники в боксі у ванному відділенні.

Почав лазити по всьому басейну, щоб хоч якусь тканину чи якийсь халат знайти та насухо обтертись.

І підлога з підігрівом охолола. А холодні кахлі для босих ніг – ох і неприємна ж річ!

Почало мене потроху від холоду трусити. Шкіра пуп’янками пішла.

І тоді, коли вже почав я й зубами цокотіти, десь наче гуркнули двері.

Потім цокання жіночих каблучків по кахляній підлозі.

Ближче. Ближче! Ось каблучки минають мої двері. Тоді я подаю голос.

У відповідь мені Киця:

– Відчини. Це я!

– Не можу!.. – відказую я, цокотячи зубами та затинаючись. – Ключ вилетів через вічко в коридор! Подивись – де він там?

– Не бачу… Не бачу… Нічого не бачу… Та де ж він? О! Є! Під батарею залетів!

Киця клацає замком і звільняє мене.

– Ось тобі ключ, не губи!

– Слухай! А чому ти повернулась?

– Згадала, що труси в роздягалці забула.

І Киця притьмом кидається до жіночої роздягалки.

Мені дивно – де ж ті труси лежали? Я ж усі кімнати й шкафчики продивився.

Хочу її ще спитати, де ж вони лежали, та чую лише цокіт її каблучків і гуркіт вхідних дверей.

Ну, взагалі, зараз і мені не до розмов, бо треба якомога швидше тікати з цієї спокусливої купелі.

Спочатку я дуже злостився на Кицю, що вона дурила мене, ніби розлучена з чоловіком, тим самим здорованем Довбнею. А в нього був паскудний норов. І кожен його кулак, як мої два!

Але потім я відійшов. І малював Кицю не один раз на даху котельні. З видом на бухту й Товстий мис.

Content

Юрій Логвин
Мої Дікамерони

Щасливе поєднання

От Автора

Що пам’ятаю…

Форшмак із сельодки

Дебют

«Цитадель»

Рік 56/57

Третій – «золотар»

Мальовані горщики

Млинок «сталінець»

Сітка

Електрик

Літо 63

Судак

Візит

Горохове поле

Лікар Лука

Таємниця

Ледачий кіт

Обід із цитатами

Книга Маркізи

Дівчата нашої країни

Ревнощі

Імені не пам’ятаю

Небога перекладачки

Остання модель агента «Яреми»

Прощавай, чужа наложнице

Басейн