Харуки Мураками

Норвежка гора

1

Бях на трийсет и седем години и бях здраво пристегнат на седалката си, когато, наближавайки хамбургското летище, грамадният Боинг 747 се спусна рязко през покривалото от гъсти облаци. Хладни ноемврийски дъждове бяха наквасили земята и придаваха на всичко унилия вид на фламандски пейзаж: обслужващият персонал от летището — в дъждобрани, флаг — на една ниска, корубеста сграда от аерогарата, билборд на BMW. И така… ето я пак Германия.

Още с кацането на самолета, от високоговорителите на тавана започна да се лее приятна музика: една звучна оркестрова кавър версия на „Норвежка гора“ на Бийтълс. Мелодията й така и не успя да ме изпълни с възторг, но този път ме порази по-силно от всякога.

Наведох се напред на седалката с лице в шепите, за да не ми се пръсне черепът. Подир малко една от немските стюардеси се приближи и попита на английски лошо ли ми е.

— Не — отвърнах, — само ми се вие свят.

— Сигурен ли сте?

— Да, сигурен съм. Благодаря.

Тя се усмихна и си отиде, а музиката се промени с песен на Били Джоуел. Аз се изправих, погледнах през прозореца на самолета към тъмните облаци, надвиснали над Северно море, и се замислих за онова, което бях изгубил през живота си: безвъзвратно отминали времена, приятели, които бяха умрели или се бяха запилели някъде, чувства, които никога повече нямаше да изпитам.

Самолетът достигна до края на пистата. Хората взеха да разкопчават предпазните колани и да издърпват багажа си от преградките, а през това време аз бях на ливадата. Можех да доловя мириса на тревата, да усетя вятъра с лицето си, да чуя крясъците на птиците. Есента на 1969-а — скоро щях да навърша двайсет години.

Стюардесата пак дойде да провери как съм. Този път седна до мен и попита дали всичко е наред.

— Благодаря, добре съм — отвърнах с усмивка. — Просто ми е малко тъжно.

— Знам какво имате предвид — каза тя. — И на мен ми се случва от време на време.

После стана и ми се усмихна мило.

— Е, на добър час тогава. Auf Wiedersehen.

— Auf Wiedersehen.

Изминали бяха осемнайсет години, а все още си спомнях всяка подробност от онзи ден на ливадата. Планините, окъпани напълно през дните с кротък дъждец, свалил от тях праха на лятото, бяха в наситено, блестящо зелено. Октомврийският лек ветрец полюшкваше светлите стръкове на високите колкото човешки бой треви. Една дълга облачна ивица висеше лепната на мразовития небесен свод. Беше почти болезнено да се гледа към това отдалечено небе. Един полъх на вятъра кръстоса ливадата и разроши косите на Наоко, сетне се шмугна в дърветата, за да шушне в клоните и да довява откъслечен лай от далечината — приглушен звук, който сякаш достигаше до нас от входа към друг свят. Не чухме никакви други звуци. Не срещнахме никакви други хора. Зърнахме само две игриви червени птички, които подскочиха, сепнати, от средата на ливадата и се стрелнаха към дърветата. Докато се разхождахме безцелно, Наоко ми разправи за кладенците.

Паметта е особено нещо. Почти не обърнах внимание на мястото, докато бях там. Изобщо не си помислих, че то щеше да ми направи трайно впечатление, определено не си представях, че осемнайсет години по-късно щях да си го спомням толкова детайлно. Съвсем не ме интересуваше околната природа в онзи ден. Мислех за себе си. Мислех за красивото момиче, което вървеше редом с мен. Мислех за нас двамата заедно и сетне пак за себе си. Бях в онази възраст, в онзи период от живота, когато всеки поглед, всяко чувство, всяка мисъл се връщаше подобно на бумеранг към мен. И още по-лошо, бях влюбен. Една любов с усложнения. Пейзажът бе последното нещо, което ме занимаваше.

Сега обаче картината на онази ливада е първото, което изплува в паметта ми. Уханието на тревата, леката хладина на вятъра, редицата от хълмове, лаят на някакво псе: това са първите неща и те се появяват с пълна яснота. Имам чувството, че едва ли не мога да протегна ръка и да ги очертая с пръст. И все пак, доколкото може да бъде ясна тази картина, на нея няма никой. Никой. Няма я Наоко, няма ме и мен. Къде ли сме се дянали? Как ли се е случило такова нещо? Всичко, което тогава изглеждаше така важно — Наоко и човекът, който бях по онова време, и светът, който имах тогава: къде ли може да са отишли всички те? Така е, дори не съм в състояние да си спомня лицето на Наоко — или поне не веднага. В спомена ми е останал само един фон, чист пейзаж, без хора отпред.

Вярно, че при наличие на достатъчно време, мога да извикам от паметта си нейното лице. Започвам да наставям образи — дребничката й хладна ръка; правата й черна коса, толкова гладка и изящна на пипане; една мека, заоблена долна част на ухото и микроскопичната бенка точно под нея; палтото от камилска вълна, което тя носеше зиме; навика й да гледа човека право в очите, когато задава въпрос; лекото трептене, което сегиз-тогиз обземаше гласа й (сякаш тя говореше покачена на някой брулен от вятъра хълм) — и ето че лицето й внезапно изплува, отначало винаги в профил, тъй като Наоко и аз, когато бяхме на открито, вървяхме винаги рамо до рамо. После тя се обръща към мен и се усмихва, съвсем леко килва глава и проговаря, гледа ме в очите, сякаш се опитва да настигне с поглед риба лещанка, която се мята в бистър ручей.

Нуждая се обаче от време, за да се появи лицето на Наоко. А с течение на годините ми е нужно все повече време за това. Горчивата истина е, че за онова, което можех да си спомня напълно след пет секунди, твърде скоро ми трябваха десет секунди, после трийсет, сетне цяла минута — така сенките растат на мръкване. Мисля, че някой ден тези сенки ще бъдат погълнати от мрака. Това е неизбежно: моята памет се отдалечава все повече и повече от мястото, където обикновено се намира Наоко — все повече се отдалечава от онова място, където обикновено се намира някогашното ми аз. И единствено онзи пейзаж, онази гледка на ливадата през октомври се връща отново и отново в паметта ми, подобно на символичен епизод във филм. Всеки път, когато се появи, тя нанася ритник по някоя част от разсъдъка ми. „Събуди се — казва тя. — Аз съм още тук. Събуди се и си помисли за това. Помисли защо съм още тук.“ Ритникът изобщо не ми причинява болка. Никак не боли от него. Само при всеки удар се чува тъп звук. И въпреки това той неминуемо ще заглъхне някой ден. На хамбургското летище обаче ритниците бяха по-продължителни и по-силни от обикновено. Ето защо пиша тази книга. За да мисля. За да разбера. Просто така съм устроен. Трябва да опиша нещата, за да почувствам, че ги проумявам напълно.

Чакайте сега да си помисля за какво говореше Наоко през онзи ден?

А, да — за „ливадния кладенец“. Нямам представа съществуваше ли изобщо такъв кладенец. Може да е бил образ или символ и да го е имало само в ума на Наоко, подобно на всички останали неща, които в изобилие й се въртяха из главата в ония тъмни дни. Ала след като веднъж ми го бе описала, аз изобщо не бях в състояние да мисля за онази ливада, без да се сетя за кладенеца. От този ден насетне образът на нещо, което никога не бях зървал с очите си, се сля неразделно с реалната гледка на ливадата, която се ширна пред мен. Дори мога най-подробно да опиша кладенеца. Той се намираше точно на разделителната линия, където свършваше ливадата и започваше гората — тъмен отвор в земята, широк един ярд, скрит в ливадната трева. Нищо не отбелязваше неговия периметър — нито ограда, нито каменно паве (поне не такова, което да се издига над нивото на земята). Това бе просто една дупка, паст, зинала широко. С течение на времето огърлицата от камъни по ръба му се беше променила и придобила особен мръснобял цвят. Камъните бяха напукани, липсваха парчета от тях, а някакво дребно зелено гущерче се плъзна в една такава пукнатина. Човек можеше да се наведе над ръба и да надзърне надолу, за да види нищото. За кладенеца знаех само това, че има стряскаща дълбочина. Бе неизмеримо дълбок и препълнен с мрак, сякаш всичките световни тъми се бяха сгъстили там докрай.

— Дълбок е, наистина е много дълбок — каза Наоко, внимателно подбирайки думите си. Понякога тя говореше по този начин, забавяше потока на речта си, за да намери търсената точна дума. — Ала никой не знае къде е — продължи. — Единственото, в което съм сигурна, е, че той е тук някъде.

С ръце, пъхнати в джобовете на жакета си от туид, тя ми се усмихна, сякаш за да каже: „Така е!“

— Тогава сигурно е много опасен — рекох. — Един дълбок кладенец, но никой не знае къде е. Паднеш ли в него, там ще ти е краят.

— Краят. Аааааааа, пльос. И си мъртъв.

— Сигурно се случват такива неща.

— Да, случват се от време на време. Може би веднъж на две-три години. Някой изчезва съвсем внезапно и просто не могат да го намерят. Тогава хората тук казват: „Ех, и този падна в кладенеца на ливадата“.

— Един не особено приятен начин за умиране — изрекох.

— Да, ужасно е да умреш така — рече Наоко, изтръсквайки полепнали по жакета й семена на треви. — Най-добре би било да си счупиш врата, но навярно ще си счупиш само крак и нищо няма да си в състояние да направиш. Ще крещиш колкото ти глас държи, но никой няма да те чуе, няма смисъл да се надяваш някой да те намери, край тебе ще гъмжи от стоножки и паяци, кокалите на загиналите преди ще са разпръснати навсякъде, ще е тъмно и влажно, а далече горе ще е съвсем мъничкото кръгче светлина, подобно на луната зиме. Умираш си там вътре, малко по малко, сам-самичък.

— Бъррр, само като си помисля, тръпки ме побиват — казах. — Някой трябва да открие това нещо и да иззида стена около него.

— Само че никой не може да го открие. Ето защо проверявай дали не вървиш извън пътечката.

— Не се безпокой, няма страшно.

Наоко извади лявата си ръка от джоба и стисна моята.

— Ти не се безпокой — продума тя. — С теб всичко ще е наред. Може да тичаш посред нощ, колкото си щеш, наоколо, никога няма да паднеш в кладенеца. Ако съм ти вярна, аз също няма да падна в него.

— Никога ли?

— Никога!

— Откъде си толкова сигурна?

— Просто знам — каза тя и стисна ръката ми по-силно, докато изминахме в мълчание няколко пътеки. — Разбирам ги аз тези неща и никога не греша. Това няма нищо общо с логиката: просто го усещам. Например когато съм наистина близо до теб като сега, никак не ме е страх. Нищо тъмно или зло не може да ме подмами.

— Е, решението е намерено — подхвърлих аз. — Значи трябва да останеш с мен завинаги.

— Мислиш ли?

— Разбира се.

Наоко спря за малко. Аз също. Тя сложи ръце на раменете ми и се взря в очите ми. Дълбоко в зениците й някаква гъста, черна течност се завъртя в нещо като чудноват водовъртеж. Красивите й очи дълго, дълго гледаха в мен. После тя изопна снага и допря страната си до моята. Бе прекрасен, топъл жест, от който сърцето ми спря за миг да бие.

— Благодаря ти — рече тя.

— Беше ми много приятно — отвърнах.

— Толкова съм щастлива, че го казваш. Наистина съм щастлива — промълви тя с горестна усмивка. — Но не е възможно.

— Не е възможно ли? Че защо?

— Би било нередно. Би било ужасно. Би било…

Наоко стисна устни и отново закрачи. Бих могъл да кажа, че в главата й се въртяха мисли от всякакъв род, но вместо да им попреча, аз продължих да вървя смълчан до нея.

— Просто би било погрешно… както за теб, така и за мен — изрече тя след продължителна пауза.

— Как така погрешно? — прошепнах.

— Нима не разбираш? Просто не е възможно един човек вечно да бъде пазен от друг. Да кажем, че се оженим. Денем ти ще трябва да ходиш на работа. Кой ще ме пази, докато те няма? Или, да кажем, че трябва да заминеш в командировка, кой ще ме пази тогава? Нима е възможно да не се отделям от теб нито минута през живота ни? Що за равноправие ще има тогава между нас? Що за отношения ще са това? Рано или късно ще ти дотегна. Ще се запиташ какво правиш с живота си, защо всичкото ти време отива да отрупваш с прекалени грижи и внимание тази жена. Не бих могла да го понеса. Така няма да се реши нито един от проблемите ми.

— Но твоите проблеми няма да траят вечно — казах, докосвайки гърба й. — Те рано или късно ще свършат. И когато това се случи, ще спрем да помислим как ще я караме по-нататък. Може би ти ще трябва да помогнеш на мен, не аз на теб. Не живеем по разписание. Ако се нуждаеш от мен, заповядай, на твое разположение съм. Нима не разбираш? Бива ли да си толкова сурова към себе си? Отпусни се, не бъди все нащрек. Винаги си напрегната, все очакваш да се случи най-лошото. Дай почивка на тялото си и духът ти ще се ободри.

— Как може да говориш така? — попита тя с глас, лишен от емоция.

Гласът на Наоко ме сепна, навярно бях изрекъл нещо неуместно.

— Как можа да кажеш такова нещо? — рече тя, свела поглед към земята под краката й. — Не ми казваш нищо, което вече да не знам. „Дай почивка на тялото си и духът ти ще се ободри.“ Какъв смисъл има това за мен? Ако сега дам почивка на тялото си, ще се разпадна. Винаги съм живяла така, този е единственият познат ми начин да продължа да живея. Ако се отпусна за миг, ще се изгубя завинаги. Ще се разпадна на парчета и те ще се разпръснат. Защо не можеш да разбереш? Как е възможно да твърдиш, че ще ме закриляш, щом като не го разбираш?

Не отвърнах нищо.

— Объркана съм. Наистина съм объркана. И то много по-дълбоко, отколкото си мислиш. По-дълбоко… по-тъмно… по-студено. Но кажи ми нещо. Как можа да спиш с мен онзи път? Как можа да сториш такова нещо? Защо просто не ме остави на мира?

Вървяхме през плашещото безмълвие на една борова гора. Изсъхналите телца на цикадите, умрели в края на лятото, застилаха пътеката и хрущяха под обувките ни. Сякаш търсейки нещо, което бяхме изгубили, Наоко и аз продължихме бавно надолу по пътеката под дърветата.

— Съжалявам — рече тя, като ме улови под ръка и поклати глава. — Не исках да те засегна. Опитай се да не се дразниш от думите ми. Наистина съжалявам. Просто не бях на себе си.

— Струва ми се, че наистина не те разбирам все още — казах. — Не съм особено умен. Трябва ми време, за да схвана нещата. Но ако имам на разположение това време, ще те разбера най-накрая — по-добре от всеки друг на света.

Спряхме сред притихналата гора и се заслушахме. Разрових шишарки и мъртви цикади с носа на обувката си, после вдигнах поглед към парчетата небе, прозиращи през боровите клони. С ръце, пъхнати в джобовете на жакета си, Наоко стоеше замислена и гледаше разсеяно.

— Кажи ми, Тору — каза тя. — Обичаш ли ме?

— Знаеш, че те обичам — отвърнах.

— Ще ми направиш ли две услуги?

— Имате право на три желания, мадам.

Наоко се усмихна и поклати глава.

— Не, две ще са достатъчни. Едното е да разбереш колко съм ти благодарна, че дойде да ме видиш тук. Надявам се да разбереш колко ме ощастливи. Знам, че ако нещо ме спаси, ще е това. Може да не го показвам, но е вярно.

— Ще дойда пак да те видя — рекох аз. — А какво е другото желание?

— Искам никога да не ме забравяш. Ще помниш ли, че съществувах и че стоях тук до теб?

— Винаги — отвърнах. — Винаги ще си спомням.

Тя отново тръгна мълчаливо напред. Есенната светлина, проникваща през клоните, затанцува по раменете на жакета й. Някакво куче, по-близо отпреди, пак залая. Наоко се изкачи на ниска могила, излезе от боровата гора и забърза надолу по лекия наклон. Последвах я на две-три крачки зад нея.

— Ела тук — извиках й. — Кладенецът може да е тук някъде. Наоко спря, усмихна се и ме хвана под ръка. Извървяхме останалата част от пътя рамо до рамо.

— Наистина ли обещаваш да не ме забравиш? — попита тя, шепнейки почти в ухото ми.

— Никога няма да те забравя отвърнах. — Не бих могъл да те забравя.

Въпреки това моята памет все повече помръква и вече съм забравил много неща. Пишейки по памет, често изпитвам пристъп на ужас. Ами ако съм забравил най-важното? Ако някъде в мен има един мрачен килер, където всички действително важни спомени са струпани на купчина и бавно се разлагат?

Ако е така, тогава това е всичко, с което се налага да работя. Притискайки тези избледнели, чезнещи, непълни спомени към сърцето си, аз продължавам да пиша книгата с цялата отчаяна трескавост на глозгащ кокали изгладнял човек. Това е единственият начин, който познавам, да спазя обещанието си пред Наоко.

Някога, преди много време, когато бях още млад и когато спомените бяха далеч по-ярки от сега, често се опитвах да пиша за Наоко. Но не можах да съчиня и един ред. Разбирах, че ако дойдеше този първи ред, останалото щеше да се излее от само себе си на страницата, ала то така и не се случи. Всяко нещо беше прекалено ясно и отчетливо, ето защо никога не можах да реша откъде да започна — точно както някоя карта, която показва твърде много подробности, може понякога да бъде безполезна. Сега обаче съзнавам, че в несъвършения съд на писането мога да поместя само несъвършени спомени и несъвършени мисли. Колкото повече помръкват спомените ми за Наоко, толкова по-добре мога да я разбера. Знам също защо тя поиска да не я забравям. Самата Наоко знаеше, естествено. Знаеше, че спомените ми за нея ще избледнеят. Тъкмо затова ме помоли никога да не я забравям, да помня, че е съществувала.

Тези размисли ме изпълват с почти непоносима горест. Тъй като Наоко никога не ме обикна.

2

Някога, преди много години — всъщност само преди двайсет години — аз живеех в пансион. Бях на осемнайсет, първокурсник в университета. Още не познавах Токио и за пръв път живеех сам, затова моите притеснени родители ми намериха стая в частен пансион вместо самостоятелна квартира, каквато повечето студенти наемаха. Пансионът осигуряваше храна и различни удобства и навярно помагаше на неопитните си осемнайсетгодишни питомци да оцелеят. Разходите също бяха от значение. Една обща спалня струваше доста по-малко от частна квартира. Стига да имах легло и лампа, нямаше нужда да се купуват други мебели. Що се отнася до мен, аз бих предпочел да наема апартамент и да живея в спокойна самота, ала знаейки какви суми трябваше да похарчат родителите ми за приема и обучението в частния университет, който посещавах, не можех да проявя настойчивост пред тях. Освен това наистина ми беше все едно къде ще живея.

Разположен на един хълм с открити гледки, в центъра на града, дворът на пансиона бе обширен четириъгълник, обграден с бетонна стена. Точно зад входната порта имаше грамаден, извисяващ се бряст. Говореше се, че е най-малко на сто и петдесет години. Ако застанеше под него и вдигнеше поглед, през плътната му завеса от зелени листа човек нямаше да види нито къс небе.

Павираното шосе, тръгващо от портата, завиваше край дървото и продължаваше дълго и право през един широк четириъгълен вътрешен двор, до две триетажни бетонни сгради на пансиона, гледащи една към друга от двете страни на шосето. Бяха големи с много прозорци и създаваха впечатление, че са или жилищни блокове, превърнати в затвори, или затвори, превърнати в жилищни блокове. Но около тях нямаше нищо нечисто, нито пък бяха мрачни. През отворените прозорци, всички с еднакви кремави пердета, които не избеляваха от слънцето, можеха да се чуят радиоприемници.

Отвъд двете сгради на пансиона шосето достигаше до входа на една обикновена двуетажна сграда, на чийто първи етаж имаше столова и къпални, вторият се състоеше от аудитория, стаи за събрания и дори гостни, които така и не разбрах за какво се използваха. Близо до обикновената сграда се намираше третата сграда на пансиона, също на три етажа. Обширни затревени площи заемаха четириъгълния вътрешен двор, а движещите се в кръг пръскачки улавяха при завъртване слънчевата светлина. Зад обикновената сграда имаше спортна площадка, използвана за бейзбол и футбол, и шест тенискорта. Комплексът притежаваше всичко, което бе нужно.

Имаше само един проблем, свързан с това заведение: от него лъхаше на политика. Комплексът се ръководеше от някаква съмнителна фондация, начело с крайнодесен тип, и според мен имаше нещо необичайно изкривено в начина, по който той се управляваше. Това можеше да се открие и в брошурата, която връчваха на новите студенти, и в правилата на пансиона. Прокламираният „основополагащ принцип“ на пансиона беше „да се стреми посредством най-решителни педагогически мерки да възпитава човешки ресурси в служба на нацията“ и много финансови лидери, одобряващи този „принцип“, бяха дали своята лепта за изграждането на комплекса. Такъв беше официалният образ на проекта, при все че онова, което се криеше зад него, бе крайно неясно. Някои казваха, че било начин за измъкване от плащане на данъци, други го смятаха за ефектен рекламен трик на дарителите, а трети твърдяха, че построяването на пансиона било хвърляне на прах в очите на обществеността, за да се прикрие докопване до някакво отлично парче недвижимо имущество. Ала едно беше сигурно: в комплекса на пансиона съществуваше привилегирован клуб на подбрани студенти от различни университети. Те формираха „работни групи“, които се събираха няколко пъти месечно и които включваха и някои от учредителите. На всеки член на този клуб можеше да бъде осигурена добра работа след дипломирането. Нямах представа кои от тези теории бяха верни, ако изобщо имаше такива, но всички те застъпваха предположението, че има „нещо съмнително“ около заведението.

Така или иначе, прекарах в този „съмнителен“ пансион две години — от пролетта на 1968-а до пролетта на 1970-а. Наистина не мога да кажа защо понасях толкова време безропотно това. На езика на всекидневието, за мен практически нямаше разлика дали заведението е дясно или ляво, или пък друго.

Всеки ден в комплекса започваше с тържествено вдигане на знамето. Изпълняваше се и националният химн, разбира се. Едното без другото не върви. Пилонът беше в самия център на двора, където се виждаше от всеки прозорец и на трите сгради на пансиона.

Управителят на източната сграда (моята) отговаряше за знамето. Той беше висок мъж с орлов поглед, в края на петдесетте или началото на шестдесетте си години. Четинестата му коса бе изпъстрена със сиво, а на почернелия му от слънцето врат имаше дълъг белег (от рана). Носеше се слух, че е възпитаник на военновременната школа за шпиони в Накано, но никой не знаеше със сигурност дали това е така. Втори след него беше един студент, който изпълняваше длъжността на негов асистент. Всъщност никой не познаваше това момче. То имаше най-ниско подстриганата коса на света и винаги носеше тъмносиня студентска униформа. Не знаех името му, нито от коя стая беше, никога не го мярнах в столовата или в банята. Дори не съм сигурен, че беше студент, макар и да можеше да се помисли, че сигурно е студент, като се имаше предвид „Униформата“, която скоро стана неговия прякор. За разлика от сър Накано, Униформата бе нисък, дундест и с нездрав цвят на лицето. Тази страховита двойка вдигаше знамето с Изгряващото слънце всяка сутрин в шест.

Когато за пръв път постъпих в пансиона, истинската необичайност на това събитие често ме подтикваше да ставам рано сутрин, за да съблюдавам този патриотичен ритуал. Двамата се появяваха на двора почти в момента, когато радиото отмерваше сигнала за шест часа. Естествено, Униформата носеше своята униформа и черни кожени обувки, а Накано бе с късо яке и бели гуменки. Униформата държеше обредно сандъче от груба дървесина на полония, а Накано носеше касетофон „Сони“. Накано поставяше касетофона в основата на пилона. Униформата отваряше сандъчето, за да извади прилежно сгънато знаме. После го подаваше почтително на Накано, който го прикрепваше за въженцето на пилона, разкривайки яркочервения кръг на изгряващото слънце на чисто белия фон. Сетне Униформата натискаше копчето за просвирване на химна.

„Нека нашият владетел управлява…“

И знамето се вдигаше нагоре.

„Дорде речните камъчета станат големи, заоблени канари…“

Знамето стигаше до половината на пилона.

„И се покрият с мъх.“

Ето че то беше на върха. Двамата стояха прави и съсредоточени с вперени в знамето погледи. Това си беше цял спектакъл при ясно и ветровито време.

Спускането на знамето привечер се изпълняваше със същото церемониално благоговение, ала в обратна посока. Щом го сваляха, то намираше мястото си в сандъчето. Националното знаме не се вееше нощем.

Не разбрах защо трябваше да бъде снемано нощем. Нацията продължаваше да съществува и след мръкване, а много хора работеха през нощта — бригадите, които поставяха железопътни релси, таксиметровите шофьори, съдържателките на барове, пожарникарите и нощните пазачи: струваше ми се несправедливо, че на подобни хора бе отказана закрилата на знамето. А може би това не беше чак толкова важно и никой в действителност не му обръщаше внимание — с изключение на мен. Всъщност не че много ме засягаше. Просто бе нещо, което понякога ми минаваше през ума.

Според правилата за получаване на стая първокурсниците и второкурсниците се настаняваха по двама, а студентите трета година и тези от най-горния курс имаха самостоятелни стаи. Стаите за двама бяха с размери около три на четири метра, имаха прозорец с алуминиева рамка, който бе в стената срещу вратата, и две бюра до прозореца, поставени така, че обитателите на стаята да могат да учат, обърнати гърбом един към друг. Отляво на вратата имаше един над друг два железни кревата. Наличните мебели бяха здрави и съвсем обикновени и се състояха от две заключващи се шкафчета, малка ниска маса и няколко вградени етажерки. И най-добронамереният наблюдател щеше да се затрудни да назове обстановката поетична. Лавиците в повечето стаи крепяха такива предмети като транзистори, сешоари, електрически гарафи и тенджери, разтворимо кафе, пакетчета с чай, захар на бучки, обикновени кафеварки и купи за приготвяне на рамен[1]. По стените бяха окачени снимки на разголени момичета от списания или крадени афиши на порнофилми. Едно момче имаше снимка на съвкупяващи се прасета, но тя беше нещо като възражение срещу обичайните голи жени или момичета поппевици, или актриси. Върху рафтовете за книги на бюрата имаше учебници, речници и романи.

Мръсотията в тези стаи само за мъже беше потресаваща. По дъната на кошчетата за отпадъци се бяха полепили плесенясали обелки от мандарини и портокали. Празни консервени кутии, използвани за пепелници, бяха пълни с угарки, които започнеха ли да тлеят, биваха поливани с кафе или с бира и продължаваха да изпускат неприятна миризма. Възчерна нечистотия и късове неопределима материя полепваха по всички купи и чинии на рафтовете, а подовете бяха застлани с опаковки от спагети, празни кутии от бира и капачки. Никому не минаваше през ума да помете и да изхвърли тия неща в кошче за отпадъци. Всяко преминаващо въздушно течение вдигаше облаци прах. Всяка стая имаше собствена ужасяваща миризма, но съставките на тази миризма бяха едни и същи: на пот и боклуци. Мръсните дрехи се трупаха на купчини под леглата и тъй като никой не си правеше труда редовно да проветрява напоените с пот дюшеци, те изпускаха неописуема воня. Като се замисля, струва ми се истинско чудо, че тези кирливи камари не предизвикаха смъртоносни епидемии.

От друга страна обаче, моята стая беше хигиенична като морга. Подът и прозорецът бяха безупречно чисти, дюшеците се проветряваха всяка седмица, всички моливи бяха в несесери и дори пердетата се перяха веднъж месечно. Моят съквартирант беше истински маниак на тема чистота. Никой от другите в пансиона не ми повярва, когато разправих за пердетата. Те просто не знаеха, че пердетата може да се перат. Смятаха ги едва ли не за неотделима част от прозореца. „На това момче май му има нещо“, казваха, лепвайки на съквартиранта ми етикета нацист или есесовец.

Ние нямахме дори снимки на хубави момичета. Не, всъщност имахме една фотография на амстердамски канал. Аз окачих снимка на гола жена, но моят съквартирант я свали. „Хей, Ватанабе, рече той, не си падам много-много по тези неща“ — и вместо нея окачи фотографията на канала. Аз не бях кой знае колко привързан към голото тяло, затова не възразих.

— Какво, по дяволите, е това? — беше винаги всеобщата реакция на амстердамската снимка, когато някое от другите момчета влезеше в стаята.

— А, Есесовеца обича да се празни при вида на това — отвръщах аз.

Казвах го на шега, но всички вземаха думите ми на сериозно — толкова на сериозно, че сам взех да си вярвам.

Всички ми съчувстваха, задето ми се е паднал Есесовеца за съквартирант, ала това всъщност не ме смущаваше особено. Той не ме закачаше, стига да поддържах чиста своята територия, в действителност фактът, че го имах за съквартирант, улесни в много отношения живота ми. Той се занимаваше изцяло с чистенето, грижеше се за проветряване на слънце на дюшеците, изхвърляше отпадъците. Подушваше ме и ми казваше да се изкъпя, ако в продължение на няколко дни бивах твърде зает, за да свърша това. Дори ми обръщаше внимание, щом дойдеше време да отида на бръснар или да подрежа косъмчетата, подали се от носа ми. Единственото, което ме дразнеше, бе, че забележеше ли и една буболечка, пръскаше облаци от препарат против насекоми, и тогава аз трябваше да търся убежище в някоя съседна воняща стая.

Есесовеца специализираше география в държавния университет.

Както сам се изрази, когато се запознахме: „Изучавам ка-ка-картите“.

— Харесваш ли географските карти? — попитах го.

— Да. Когато завърша, ще започна работа в Института за географски изследвания и ще съставям ка-ка-карти.

Още веднъж бях впечатлен от разнообразието на мечти и цели, които животът можеше да предложи. Такова бе едно от най-ранните ми впечатления, когато за пръв път пристигнах в Токио. Хрумна ми, че обществото се нуждае от няколко души — само няколко, — които проявяват интерес, дори са пристрастени към съставянето на географски карти. Странно бе обаче, че някой, който искаше да работи в държавния Институт за географски изследвания заекваше всеки път, изричайки думата карта. Често Есесовеца изобщо не заекваше, но когато произнасяше карта, заекването бе сто процента сигурно.

— Ка-какво смяташ да специализираш? — попита ме той.

— Драма — отвърнах.

— Ще поставяш пиеси?

— А не, само ще чета текстове на пиеси и ще пиша изследвания. Расин, Йонеско, Шекспир и прочие.

Той каза, че е чувал за Шекспир, но не и за другите. Самият аз не знаех почти нищо за тях, просто бях видял имената им в лекционните програми.

— Харесваш ли театъра? — попита той.

— Не особено — отвърнах.

Това го обърка, а когато бе смутен, заекването му се засилваше. Жал ми стана, че бях постъпил така с него.

— Можех да избирам — казах аз. — Етнология, история на Азия. Просто така се случи, че избрах драма, това е всичко — не беше най-убедителното обяснение, което бих могъл да измисля.

— Не схванах — рече той с изражение, сякаш наистина не можеше да загрее. — Аз харесвам ка-ка-картите, затова реших да дойда в Токио и карам родителите си да ми и-изпращат пари, за да изучавам ка-ка-картите. Ами ти, а?

Неговият подход бе по-смислен от моя. Отказах се да му обяснявам мотивите си. После теглихме жребий (кибритени клечки), за да видим кое легло на кого ще се падне. Той получи горното, аз долното.

Висок, с ниско подстригана коса и изпъкнали скули, той винаги носеше едно и също облекло: бяла риза, черен панталон, черни обувки, тъмносин пуловер. Към това, когато ходеше на лекции, прибавяше униформено сако и черна чанта за книги: един типичен дясноориентиран студент. Ето защо всички му викаха Есесовец. Но всъщност никак не се интересуваше от политика. Носеше униформа, тъй като не искаше да си прави труда да подбира дрехи. Нещата, които го занимаваха, бяха от рода на измененията в бреговата линия или прокарването на нов железопътен тунел. Нищо друго. Можеше да говори часове наред на подобни теми, а щом веднъж се разприказваше, на човек не му оставаше нищо друго, освен да избяга или да заспи.

Беше на крак в шест часа сутринта с напева на „Нека нашият владетел управлява“. Което ще рече, че онзи показен обред по вдигане на знамето не беше съвсем безполезен. Обличаше се, отиваше в банята и си измиваше лицето — едно и също всеки ден. Понякога имах усещането, че си вади зъбите един по един и ги мие, всеки поотделно. Върнеше ли се в стаята, тръсваше пешкира си, за да изглади гънките, и го слагаше да съхне на радиатора, сетне поставяше обратно четката за зъби и сапуна си на рафта. Накрая заедно с останалата част от нацията правеше радио-гимнастика.

Имах навик да чета до късно нощем и да спя до осем часа, така че дори когато той започнеше да се влачи из стаята и да се упражнява, не съзнавах нищо — докато не дойдеше време за подскоците. Той се отнасяше много сериозно към тях и караше леглото да подскача всеки път, когато удареше пода. Изтърпях го три дни, понеже ни бяха казали, че съжителството изисква известна степен на търпение, обаче заранта на четвъртия ден нервите ми не издържаха.

— Ей, не можеш ли да правиш това на покрива или някъде другаде? — попитах. — Не мога да спя.

— Но вече е шест и половина! — отвърна той със зяпнала уста.

— Да, знам, че е шест и половина. Щеше ми се да поспя още малко. Не знам как по-точно да го обясня, но се нуждая от сън.

— Няма начин, не мога да правя това на покрива. Някой от третия етаж ще подаде оплакване. А ние се намираме над склад за провизии.

— Тогава излез на двора. На моравата.

— И това не е добра идея. Нямам транзистор на батерии. Трябва да включа радиото в мрежата. А не може да се играе радиогимнастика без музика.

Вярно, че неговият радиоприемник беше една вехтория без батерии. Моят беше портативен транзистор, обаче хващаше само УКВ, за музика.

— Окей, нека да се спогодим — предложих аз. — Прави упражненията си, но зарежи подскоците. Ужасно шумни са. К’во ще кажеш?

— Под-подскоците ли? Какво имаш предвид?

— Подскоците, какво. Подскачането нагоре-надолу.

— Няма такова нещо.

Главата ме заболяваше. Бях готов да се предам, най-малкото да престана да държа на своето. Измъквах се от леглото и започвах да подскачам нагоре-надолу и да пея встъпителната мелодия към радиогимнастиката на NHK.

— За това говоря — казах.

— А, това ли било. Струва ми се, че имаш право. Изобщо не обърнах внимание.

— Разбираш ли какво имам предвид? — попитах, седнал на ръба на леглото. — Просто премахни тази част от програмата си. Мога да се примиря с останалото. Престани да подскачаш и ме остави да спя.

— Но това е невъзможно — рече той сухо. — Не мога да премахна каквото и да било. Правя тази гимнастика всеки ден в продължение на десет години и още щом започнах, взех да върша всичко по навик. Ако изключа нещо, няма да съм в състояние да правя абсолютно нищо.

Нямах какво повече да кажа. А и какво бих могъл да кажа? Най-бързият начин да сложа край на това беше да го изчакам да излезе от стаята и да изхвърля проклетото му радио през проклетия прозорец, но знаех, че тогава щеше да последва ужасна врява. Есесовеца къташе всичко, което притежаваше. Той се ухили, когато ме видя, че седя на леглото и не намирам думи, и се опита да ме успокои.

— Абе, Ватанабе, защо просто не станеш да се упражняваш заедно с мен? — и отиде да закусва.

Наоко се изкикоти, когато й разправих историята за Есесовеца и неговата радиогимнастика. Не се опитвах да я разсмея, но и аз накрая прихнах. Макар че нейният смях изчезна след малко, но се зарадвах да го видя за първи път след много време.

Бяхме слезли от влака в Йоцуя и вървяхме покрай дигата близо до гарата. Беше неделен следобед в средата на май. Кратките превалявания сутринта бяха престанали до обяд и южен вятър бе отвял надвисналите облаци. Яркозелените листа на вишните трептяха и разпръскваха във всички посоки слънчеви лъчи. Беше началото на лятото. Хората, с които се разминахме, носеха пуловерите или якетата си наметнати на раменете или в ръка. Всички изглеждаха щастливи на топлото неделно следобедно слънце. Младежите, играещи тенис на кортовете отвъд дигата, се бяха съблекли по къси гащета. Само там, където две монахини в зимни одежди седяха и разговаряха на една пейка, лъчите на лятото като че ли не бяха достигнали, при все че и двете изглеждаха доволни, понеже с удоволствие си бъбреха на слънце. Петнайсет минути вървене и аз вече бях достатъчно потен, за да сваля дебелата си памучна риза и да остана по тениска. Наоко бе запретнала до лакти ръкавите на широкия си сив пуловер. Той беше доста избелял, явно бе пран много пъти. Имах чувството, че много отдавна я бях виждал в този пуловер. Това бе просто едно усещане, не ясен спомен. Тогава още нямах особено много спомени за Наоко.

— Как намираш колективния живот? — попита тя. — Забавно ли е да живееш с толкова много хора?

— Не знам, живея така от около месец. Мисля, че не е чак толкова лошо, търпи се.

Тя спря до едно шадраванче, отпи глътка вода и избърса устата си с бяла носна кърпа, която извади от джоба на панталона си. После се наведе и внимателно завърза връзките на обувките си.

— Смяташ ли, че мога да се справя?

— С кое? Да живееш в пансион ли?

— Аха.

— Струва ми се, че всичко е въпрос на нагласа. Ако искаш, можеш да се оставиш много неща да те дразнят — правилата, мижитурките, които се мислят за голяма работа, съквартирантите, играещи радиогимнастика в шест и половина сутринта. Обаче ако си дадеш сметка, че навсякъде, където и да отидеш, е почти същото, може да се справиш.

— И аз смятам така — подхвърли тя и кимна. Изглежда премисляше внимателно нещо. Погледна ме право в очите, сякаш се взираше в някой необикновен предмет. Видях, че взорът й бе толкова дълбок и ясен, че накара сърцето ми да затупти силно. Осъзнах, че никога не бях имал случай да погледна така в очите й. Това бе първият път, когато двамата вървяхме заедно и говорехме толкова дълго.

— Възнамеряваш да живееш в пансион ли? — попитах я.

— Аха — отвърна тя. — Тъкмо се питах какво ли е да живееш с други хора. И… — явно се помъчи — и не успя — да намери точната дума или израз. Сетне въздъхна и сведе поглед. — О, не знам. Няма значение.

Това сложи край на разговора. Тя продължи да върви на изток, аз я следвах.

Почти година бе изминала, откакто видях Наоко за последно, и през това време тя бе отслабнала толкова много, че не приличаше на себе си. Пълничките бузи — нейна отличителна черта, почти се бяха стопили, а вратът й бе станал тънък и изящен. Не че сега беше мършава или с нездрав вид: имаше нещо естествено и спокойно в начина, по който бе отслабнала, сякаш се бе крила на дълго, тясно място, докато сама бе станала дълга и тясна. И много по-привлекателна отпреди. Исках да й го кажа, но не можах да намеря подходящ начин да се изразя.

Не бяхме планирали да се срещнем, но бяхме попаднали един на друг случайно, в работническия влак до Чуо. Тя бе решила да гледа някакъв филм, а пък аз се бях запътил към книжарниците в Канда — нищо важно нямаше и в двата случая. Тя бе предложила да слезем от влака, което стана в Йоцуя, където зашумената дига се отправя към едно приятно място за разходки при стария крепостен ров. Отново сами, ние нямахме за какво по-специално да говорим и аз не бях съвсем сигурен защо Наоко бе предложила да слезем от влака. Всъщност ние никога не сме имали много какво да си кажем един на друг.

Щом се намерихме на улицата, Наоко тръгна, а аз забързах подире й, на един ярд разстояние от нея. Можех да намаля дистанцията между нас, ала нещо ме възпираше. Вървях, загледан в раменете й и в правата й черна коса. Тя носеше голяма кафява барета и когато извръщаше глава, зървах едно малко, бяло ухо. От време на време тя поглеждаше назад и казваше нещо. Понякога това бе някаква забележка, на която можех да отговоря, понякога бе нещо, на което нямаше как да отвърна. Друг път просто не можех да чуя какво говореше. Така или иначе, на нея като че ли й беше все едно. Още щом бе казала, каквото искаше да каже, тя пак се обръщаше с лице напред и продължаваше пътя си. Е, какво пък, виках си аз, хубав ден за разходка.

Ако се съдеше по походката й, за Наоко това не беше обикновена разходка. На Иидабаши тя сви надясно, излезе на крепостния ров, пресече уличката при Джинбочо, изкачи хълма при Очаномидзу и се оказа на Хонго. Оттам последва трамвайните линии до Комагоме. Интересен маршрут. Когато стигнахме до Комагоме, слънцето залязваше и денят преминаваше в мека пролетна вечер.

— Къде сме? — попита Наоко, сякаш за първи път обърна внимание на околната обстановка.

— В Комагоме — отвърнах аз. — Не разбра ли? Направихме голямата дъга.

— Защо дойдохме тук?

— Ти ни доведе тук. Аз само те следвах.

Отидохме до една закусвалня близо до гарата да изядем по чиния юфка. Измъчван от жажда, си взех една бира. От момента, когато направихме поръчката си, до момента, в който се бяхме нахранили, никой от нас не обели и дума. Аз бях изтощен от целия този път, а тя просто седеше там, с ръце върху масата, и пак обмисляше нещо. Всички места бяха заети в тази топла неделя и хората коментираха новините по телевизията. А ние просто се разходихме от Йоцуя до Комагоме, казах си.

— Ти си в добра форма — рекох, когато изядох юфката си.

— Изненадан ли си?

— Разбира се.

— Искам да те осведомя, че в прогимназията бях бегач на дълги разстояния. Навъртах по десет или петнайсет километра. И откакто се помня, баща ми ме водеше на алпинизъм в неделните дни. Ти знаеш нашата къща — там, близо до планината. Винаги съм имала яки крака.

— Не ти личи — казах аз.

— Знам — отвърна тя. — Всички ме смятат за слабичко момиченце. Но човек не може да добие представа за една книга по корицата. — Към това тя прибави една кратка усмивка.

— Същото важи и за мен — рекох. — Много съм уморен.

— О, съжалявам, мъкнах те със себе си цял ден.

— От друга страна, съм доволен, че имахме възможност да си поговорим. Никога преди не сме го правили, само ти и аз — продумах, опитвайки се безуспешно да си спомня за какво бяхме приказвали.

Тя си играеше с пепелника на масата.

— Питам се… — поде — дали не би имал нещо против… искам да кажа, дали наистина няма да ти е неприятно… Мислиш ли, че бихме могли пак да се видим? Знам, че нямам никакво право да искам това от теб.

— Никакво право ли? Какво имаш предвид?

Тя се изчерви. Моят отговор на молбата й бе навярно малко пресилен.

— Не знам… Наистина не мога да го обясня — каза тя, издърпвайки ръкавите на пуловера си нагоре над лактите и пак надолу. На светлината от лампите в заведението ръцете й имаха прелестен матовозлатист цвят. Не исках да кажа точно думата право. Търсех друг начин да се изразя.

Опряла лакти на масата, тя се загледа в календара на стената, сякаш едва ли не се надяваше да намери там подходящия израз. След като не успя, въздъхна, притвори очи и се заигра с баретата си.

— Няма значение — продумах аз. — Струва ми се, че разбирам какво искаш да кажеш. Аз също не съм сигурен как да го предам с думи.

— Изобщо не мога да изразя онова, което искам — продължи Наоко. — Така е от доста време. Опитвам се да кажа нещо, но намирам само погрешни думи — погрешни думи или напълно противоположни на онова, което имам предвид. Правя усилие да се коригирам, а това само още повече влошава положението. Загубвам представа какво се опитвам да кажа, с какво да започна. Сякаш се разцепвам на две и играя на гоненица със себе си. Едната половина преследва другата около голям, дебел стълб. Другото ми „аз“ знае точните думи, ала същинското не може да го хване.

Наоко вдигна глава и ме погледна в очите.

— Нещо стана ли ти ясно?

— Всеки човек се чувства донякъде така — казах аз. — Всеки се опитва да изрази себе си и се ядосва, когато не намира думи.

Наоко изглеждаше разочарована от отговора ми.

— Не, не е и това — рече без допълнително обяснение.

— Във всеки случай ще се радвам да те видя пак — казах. — В неделите винаги съм свободен, а и вървенето ще ми се отрази добре.

Качихме се на линия Яманоте, после Наоко се прехвърли на линия Чуо в Шинджуку. Живееше в мъничък апартамент, забутан в западното предградие Кокубунджи.

— Кажи ми — промълви тя, когато се разделяхме. — Променило ли се е нещо в начина ми на изразяване?

— Мисля, че да — отвърнах, — но не съм сигурен какво точно. Честно казано, знам, че някога се виждахме често, обаче не помня да сме говорили много.

— Струва ми се, че е истина — каза тя. — Във всеки случай, може ли да ти се обадя в събота?

— Разбира се. Ще очаквам да се обадиш.

За първи път срещнах Наоко през пролетта на втората ми година в гимназията. Тя също беше втора година и посещаваше изискана девическа гимназия, ръководена от една християнска организация. Училището бе толкова изискано, че се смяташе за не изискано да се набляга твърде много на ученето. Наоко беше приятелка на моя най-добър (и единствен) приятел, Кидзуки. Двамата се познаваха едва ли не от рождение, домовете им бяха на няма и двеста метра един от друг.

Както при повечето двойки, които са заедно от детинство, съществуваше една открита непринуденост в отношенията на Кидзуки и Наоко и известно усещане, че искат да бъдат насаме един с друг. Те непрекъснато си гостуваха и ядяха или играеха маджонг[2] със семействата си. Имах с тях няколко срещи по двойки. Наоко довеждаше за мен някоя своя съученичка и четиримата отивахме в зоопарка, на плувния басейн или на кино. Момичетата, които довеждаше, бяха все привлекателни, но твърде изискани за моя вкус. Спогаждах се по-добре с малко по-грубичките девойки от моята държавна гимназия, с които беше по-лесно да се общува. Никога не можех да кажа какво става в хубавичките главици на момичетата, които тя водеше, а навярно и те не можеха да ме разберат.

След известно време Кидзуки се отказа от опитите си да ми урежда срещи с момичета и вместо това тримата излизахме заедно. Киздуки и Наоко, и аз: странно, но това бе най-удобната комбинация. Включването на четвърто лице винаги правеше нещата малко неловки. Бяхме като телевизионно токшоу, аз бях гостът, Кидзуки — талантливият домакин, а Наоко — неговата асистентка. Него го биваше да заема тази централна позиция. Вярно, че понякога проявяваше сарказъм, който често създаваше впечатление за арогантност, но в действителност бе един деликатен и справедлив човек. Отправяше забележките и шегите си безпристрастно към Наоко и мен, като се грижеше да разбере дали някой от нас не се чувства пренебрегнат. А ако някой от двама ни оставаше твърде дълго смълчан, той правеше така, че да го накара да заговори. Може и да изглеждаше по-грубо, отколкото бе всъщност: той знаеше как да владее и да променя атмосферата на разговора секунда по секунда. В допълнение притежаваше рядка дарба да открива интересни моменти в нечии, общо взето, неинтересни мнения, така че когато разговаряше с него, човек имаше чувството, че е изключително интересна личност, с изключително интересен живот.

И все пак той никак не беше общителен. Бях единственият му истински приятел в училище. Изобщо не можех да разбера защо такъв интелигентен и способен събеседник не насочваше талантите си към по-широк кръг от хора, а се задоволяваше да се концентрира върху нашето малко трио. Нито пък можех да проумея защо ме избра за свой приятел. Бях просто най-обикновен хлапак, който обичаше да чете книги и да слуша музика и никак не се открояваше, та да подтикне човек като Кидзуки да му обърне внимание. При все това ние веднага се спогодихме. Неговият баща беше зъболекар, известен с високите си професионални умения и високите си такси.

— К’во ще кажеш да си чукнем една среща по двойки в неделя? — ме попита той още щом се запознахме. — Моята приятелка ходи в девическо училище и тя ще доведе за теб някоя сладурана.

— Дадено — отвърнах и така срещнах Наоко.

Тримата прекарвахме много време заедно, ала винаги когато Кидзуки излезеше от стаята, Наоко и аз се затруднявахме да общуваме един с друг. Никога не знаехме за какво да говорим. И всъщност нямахме обща тема за разговор. Вместо да приказваме, пиехме вода или си играехме с нещо на масата и чакахме Кидзуки да се върне и да поднови прекъснатия разговор. Наоко не беше особено словоохотлива, а аз обичах повече да слушам, отколкото да говоря, така че се чувствах неловко, когато оставах насаме с нея. Не че бяхме несъвместими като характери: просто нямахме за какво да си говорим.

Наоко и аз се видяхме само веднъж след погребението на Кидзуки. Две седмици след това събитие се срещнахме в едно кафене, за да уредим някаква дребна работа, и когато свършихме, нямахме какво повече да си кажем. Опитах се да засегна няколко теми, ала нищо не се получи. А когато Наоко заговори, имаше известно раздразнение в тона й. Изглежда бе ми ядосана, но не знаех защо. Повече не се видяхме до деня, когато година по-късно се срещнахме случайно във влака до Чуо в Токио.

Наоко навярно ми беше ядосана, тъй като не тя, а аз бях последният човек, който бе видял Кадзуки жив. Може да не беше най-добрият начин да се изразя, но горе-долу разбирах как се чувстваше тя. Ако бе възможно, бих й отстъпил мястото си, но в края на краищата нямаше как да се поправи станалото и нищо не можех да сторя.

Беше хубав майски следобед. След обяда Кидзуки предложи да избягаме от занятия и да отидем да поиграем билярд или нещо подобно. Не проявявах особен интерес към следобедните занятия, така че двамата избягахме от училище, отправихме се бавно по хълма до една билярдна зала на пристанището и направихме четири игри. Когато спечелих небрежно първата игра, той стана сериозен и на свой ред спечели другите три. Което означаваше, че по традиция пак аз трябваше да платя. Докато играехме, Кидзуки не каза нито една духовитост, което бе доста необичайно за него. По-късно изпушихме по една цигара.

— Защо си толкова сериозен? — попитах.

— Днес не исках да губя — отвърна Кидзуки и се усмихна доволно.

Умря същата нощ в гаража си. Прекарал гумен маркуч от ауспуха на своя N-360 до един прозорец, облепил луфта на прозореца и дал пълна газ. Нямах представа колко време му е отнело, докато умре. Родителите му не си били вкъщи, а на посещение при болен роднина, и когато отворили вратата на гаража да приберат колата си, той вече бил мъртъв. Радиото му работело, под стъклочистачката била пъхната някаква разписка от бензиностанция.

Кидзуки не бе оставил предсмъртно писмо, а нямаше никакъв мотив за самоубийство, за който някой можа да се досети. Понеже бях последният човек, видял го жив, ме извикаха на разпит в полицията. Казах на следователя, че Кидзуки с нищо не е показал какво се кани да направи, че е бил съвсем същият както всякога. Полицаят си бе съставил явно лошо мнение за него и мен, сякаш беше съвсем естествено човек, който бяга от час и играе билярд, да се самоубие. Историята приключи с кратка дописка във вестника. Родителите на Кидзуки се отърваха от неговия червен N-360. Известно време самотно бяло цвете бележеше чина, на който бе седял той.

През десетте месеца между смъртта на Кидзуки и дипломирането ми не можех да си намеря място. Започнах да спя с една от съученичките си, но това не продължи и половин година. Всъщност тя никак не ме привличаше. Кандидатствах в частен университет в Токио — учебно заведение с приемен изпит, за който не се наложи да уча много, и не ликувах, когато бях приет. Момичето ме помоли да не отивам в Токио: „На петстотин мили оттук е!“ — изтъкваше като аргумент тя. Аз обаче трябваше да се измъкна на всяка цена от Кобе. Исках да започна нов живот някъде, където не познавах абсолютно никого.

— Преспа с мен и вече изобщо не те интересувам — каза тя плачешком.

— Не е вярно — отвърнах. — Просто изпитвам необходимост да се махна от този град. — Но тя не можеше да ме разбере. И така ние се разделихме. С мисъл за всички неща, които я правеха много по-приятна от другите момичета, аз се качих на бързия влак до Токио, чувствайки се ужасно заради постъпката си, но нямаше как да я поправя. Опитах се да забравя момичето. Когато започнах новия си живот в пансиона, ми оставаше да направя едно-единствено нещо: да престана да приемам нещата много на сериозно; да установя една удобна дистанция между себе си и всичко останало. Да забравя за билярдните маси със зелени плъстени покривки, червените N-360 и белите цветя върху чиновете в училище; да забравя пушека, издигащ се от високите комини на крематориума, и подобните на буци преспапиета в стаите за разпит в полицията. Отначало това проработи. Усилено се помъчих да забравя, но у мен остана нещо неопределено и възлесто, което заседна на гърлото ми. След време тази буца започна да придобива ясна и проста форма, форма, която съм в състояние да предам с думи, като следните:

Смъртта съществува не като противоположност на живота, а като част от него.

Изразено така, това е едно клише, но по онова време го усещах не като думи, а като буцата в гърлото ми. Смъртта съществува — в едно преспапие, в четири червени и бели топки върху билярдна маса, — а ние продължаваме да живеем и да я поемаме с дробовете си като ситен прах.

Дотогава бях разбирал смъртта като нещо напълно отделно и независимо от живота. Бях усещал, че ръката на смъртта неминуемо ще ни грабне, ала до деня, в който се протегне за нас, тя не ни закача. Това ми се беше струвало проста, логична истина. Животът е тук, а смъртта е някъде там, отвъд. Аз съм тук, а не отвъд.

В нощта, когато Кидзуки умря обаче, аз изгубих способността си да разглеждам смъртта (и живота) в такива прости понятия. Смъртта не беше антипод на живота. Тя бе вече тук, в живота ми, тя винаги е била тук и никакво усилие от моя страна нямаше да ми позволи да забравя това. Когато през онази майска нощ смъртта грабна седемнайсетгодишния Кидзуки, тя грабна и мен.

Живях с тази буца в гърлото до следващата пролет, когато навърших осемнайсет, но през цялото време се борех срещу това да стана сериозен. Да започнеш да гледаш сериозно на нещата, не беше същото, като да се приближиш до истината, разбрах аз, макар и смътно. Ала смъртта бе факт, сериозен факт, независимо как го възприема човек. Затънал в това задушаващо противоречие, продължих безкрайно да се въртя в кръг. Сега, когато се връщам към тях, ми се струва, че това бяха особени дни. В средата на живота ми всичко се въртеше около смъртта.

3

Наоко ми се обади следващата събота и в неделя имахме среща. Мисля, че мога да нарека това среща. Не ми идва на ум друга, по-подходяща дума.

Кръстосвахме улиците, както преди. Спряхме на едно място да пием кафе, повървяхме още малко, вечеряхме и се разделихме. Тя отново говори на пресекулки, но май не се ядоса от това, а аз не полагах особени усилия да поддържам разговора. Приказвахме за всичко, което ни хрумна — за всекидневните занимания, за колегите; все дребни фрагменти, които не водеха до никъде. Не споменахме абсолютно нищо за миналото. И главно вървяхме — … вървяхме ли, вървяхме безспир. За щастие Токио е толкова голям град, че изобщо не бихме могли да го обходим целия.

Продължихме да се разхождаме така почти всеки уикенд. Тя водеше, аз я следвах отблизо. Наоко имаше най-различни барети и винаги ги носеше с открито дясно ухо. Спомням си я най-ясно така, обърната гърбом към мен. Тя си играеше с баретата си винаги когато се почувстваше смутена от нещо. И все докосваше леко устата си с една носна кърпа. Правеше това всеки път, когато имаше нещо за казване. Колкото повече наблюдавах тези нейни привички, толкова повече я харесвах.

Наоко постъпи в девически колеж на провинциалния западен край на Токио, приятно малко училище, известно с преподаването на английски език. Наблизо имаше тесен напоителен канал с чиста, бистра вода и двамата с нея често се разхождахме покрай брегове му. Понякога тя ме канеше в квартирата си и ми сготвяше нещо. Изглежда, въобще не я притесняваше това, че сме заедно в такова тясно жилище. Стаята беше малка и спретната и дотолкова лишена от украшения, че единствено дългите дамски чорапи, съхнещи в ъгъла до прозореца, загатваха, че там живее млада жена. Живееше просто и скромно, без приятели. Едва ли неин познат в гимназията би могъл да си я представи такава. По онова време Наоко се обличаше с истински вкус и се обграждаше с безброй приятели. Когато видях стаята й, разбрах, че и тя като мен бе искала да постъпи в колежа и да започне нов живот, далеч от всеки, когото е познавала.

— Знаеш ли защо избрах това училище? — попита с усмивка тя. — Защото никой от познатите ми няма да дойде. От всички нас се очакваше да отидем на някое по-изискано място. Разбираш какво имам предвид.

Моята връзка с Наоко обаче претърпя развитие. Полека-лека тя стана по-непринудена с мен, а и аз с нея. Когато дойде краят на лятната ваканция и започна новият семестър, Наоко тръгна до мен, сякаш нямаше нищо по-естествено от това. Вече ме смята за приятел, заключих аз, и вървенето рамо до рамо с такова красиво момиче в никакъв случай не ми беше неприятно. Продължихме да се разхождаме из целия Токио по същия непряк път, да изкачваме хълмове, да прекосяваме реки и железопътни линии, просто да вървим и да вървим безцелно. Движехме се право напред, сякаш нашето ходене бе някакъв религиозен ритуал, предопределен да изцели наранените ни души. Ако валеше, използвахме чадъри, но винаги вървяхме.

После настъпи есента и дворът на пансиона се покри с брястова шума. Ароматът на новия сезон достигна до мен, когато си облякох първия пуловер. Тъй като бях износил чифт обувки, купих си нови, велурени.

Като че съм забравил за какво разговаряхме тогава. За нищо особено, предполагам. Продължихме да избягваме всяко споменаване на миналото и рядко приказвахме за Кидзуки. Можехме да се гледаме един друг над чашките с кафе в пълно мълчание.

Наоко обичаше да й разказвам истории за Есесовеца. Веднъж той имаше среща с някаква своя съученичка (студентка по география, разбира се), ала се върна начумерен рано вечерта. „Кажи ми, Ва-ва-ватанабе, за какво разговаряш с мо-мо-момичетата?“ Не помня какво му отговорих, но той бе сбъркал човека, на когото да зададе въпроса си. През юли някой в пансиона бе свалил неговата снимка на амстердамския канал и бе поставил друга, на моста „Голдън Гейт“. Каза ми, че искал да провери дали Есесовеца може да мастурбира при вида на моста „Голдън Гейт“. „Много я хареса“ — „докладвах“ по-късно аз, а това подтикна някой друг да сложи снимка на айсберг. Всеки път, когато в негово отсъствие фотографията се сменеше, Есесовеца се разстройваше.

— Ко-ко-кой, по дяволите, е направил това? — питаше.

— И аз се чудя — отвръщах. — Но каква е разликата? Това са все хубави снимки. Трябва да си благодарен.

— Да, сигурно, но все пак е странно.

Историите ми за Есесовеца винаги разсмиваха Наоко. Не бяха много нещата, които успяваха да я развеселят, ето защо често разправях за него, въпреки че не изпитвах особена гордост от себе си, задето го използвах по този начин. Просто се бе случило той да е най-малкият син в едно не твърде заможно семейство, който за свое добро бе пораснал малко прекалено сериозен. Съставянето на географски карти беше скромна мечта на скромния му живот. Имаше ли някой право да му се присмива за това?

По онова време обаче „закачките с Есесовеца“ бяха станали необходим източник на разговори в пансиона и не беше възможно да си взема думите обратно. Освен това гледката на усмихнатото лице на Наоко се бе превърнала в специален източник на наслада за мен. Продължих да снабдявам всички с нови истории.

Веднъж — само веднъж — Наоко ме попита дали съм харесвал някое момиче. Разправих й за момичето, което бях изоставил в Кобе. „Беше симпатична — казах, — обичах да спя с нея и понякога тя ми липсва, но не хлътнах по нея. Не знам, случва се да си мисля, че сърцето ми е станало на камък и вече никакво чувство не може да ме завладее. Съмнявам се дали изобщо съм в състояние да обичам някого.“

— Бил ли си влюбен някога? — попита Наоко.

— Никога — отвърнах.

Не ме пита нищо повече.

Когато есента отмина и из града зафучаха студени ветрове, Наоко често вървеше, притиснала се към ръката ми. Можех през дебелия мъхест вълнен плат на палтото й да усетя дишането й. Тя ме хващаше здраво под ръка или пъхваше ръката си в джоба ми, или когато беше много студено, се вкопчваше, треперейки, в ръката ми. Нищо от това нямаше някакво особено значение. Просто продължавах да вървя с мушнати в джобовете ръце. Обувките ни с гумени подметки почти не издаваха шум по тротоара, освен сухото хрущене, щом настъпехме широки, изсъхнали кленови листа по пътя. Винаги когато чуех този звук, ми ставаше жал за Наоко. Ръката ми не беше онази, от която тя се нуждаеше, а ръка на чужд човек. Моята топлина не беше онова, от което тя имаше нужда, а топлината на чужд човек. Чувствах се почти виновен да бъда себе си.

С напредване на зимата прозрачната яснота на очите на Наоко сякаш се увеличи. Бе яснота, която нямаше къде да изчезне. Понякога без видима причина Наоко ме гледаше продължително в очите. Изглежда търсеше нещо и това пораждаше у мен странно, самотно, безпомощно усещане.

Питах се дали се опитва да ми каже нещо, нещо, което не можеше да изрази с думи — нещо по-важно от думите, което не бе в състояние да разбере в себе си и което по тая причина нямаше надежда да бъде някога изразено с думи. Вместо това тя въртеше в ръце баретата си, докосваше леко ъгълчетата на устата си с носна кърпа или ме гледаше в очите с безсмислен поглед. В такива случаи исках да я прегърна силно, но се разколебавах и въздържах. Боях се, че ако го сторя, може да я обидя. И така двамата продължихме да обикаляме улиците на Токио, а Наоко да търси думи.

Момчетата в пансиона все ме вземаха на подбив, когато тя ми се обадеше по телефона или излезех някоя неделна сутрин. Предполагаха, съвсем естествено, че съм си намерил приятелка. Нямаше как да им обясня истината, а и не беше необходимо да я обяснявам, така че ги оставих да си мислят каквото си искат. Вечер се налагаше да се изправя срещу стена от глупави въпроси — какво място сме използвали? Как изглежда тя гола? Какъв цвят бельо е носила този ден? Давах им отговорите, които очакваха.

И така, от осемнайсет станах на деветнайсет. Всеки ден слънцето изгряваше и залязваше, знамето се вдигаше и сваляше. Всяка неделя имах среща с момичето на мъртвия си приятел. Нямах представа какво върша или възнамерявам да върша. За подготовката си четях Клодел, Расин и Айзенщайн, ала те нямаха почти никакво значение за мен. Не се сприятелих с никого от съучениците си и не познавах почти никого в пансиона. Другите смятаха, че искам да стана писател, защото все бях уединен с някоя книга, обаче аз не хранех подобна амбиция. Нищо не исках да стана.

Опитах се да поговоря за това усещане с Наоко. Мислех, че тя поне донякъде ще разбере какво чувствам. Ала въобще не можах да намеря думите, за да се изразя. Странно, сякаш бях прихванал нейната болест, наречена недостиг на думи.

В събота вечер седях до телефона в коридора и чаках Наоко да се обади. Повечето от момчетата излизаха и затова обикновено коридорът беше безлюден. Заглеждах се в частиците светлина, блещукащи в това тихо място, и полагах усилие да вникна в собственото си сърце. Какво исках? И какво другите искаха от мен? Но изобщо не можех да намеря отговорите. Понякога протягах ръка и се опитвах да хвана частиците светлина, ала пръстите ми не докосваха нищо.

Четях много, но не много различни книги: обичах да препрочитам отново и отново любимите си писатели. Тогава те бяха Труман Капоти, Джон Ъпдайк, Скот Фицджералд, Реймънд Чандлър, ала не виждах някой друг от класа или в пансиона да чете подобни автори. Те харесваха Кадзуми Такахаши, Кензабуро Ое, Юкио Мишима или съвременни френски романисти, което бе още една причина, дето нямах за какво да говоря с околните, да живея сам и да не общувам с никого, освен с книгите си. Със затворени очи докосвах някоя позната книга и вдишвах дълбоко аромата й. Това бе достатъчно, за да се чувствам щастлив.

На осемнайсет години любимата ми книга беше „Кентавърът“ на Джон Ъпдайк, но след като я бях прочел няколко пъти, тя взе да губи нещо от първоначалния си блясък и отстъпи първенството на „Великият Гетсби“. „Гетсби“ задълго остана на първо място. Издърпвах го от рафта, когато ми се приискаше, и четях напосоки някой и друг абзац. Тази книга нито веднъж не ме разочарова. Нямаше и една отегчителна страница. Исках да кажа на хората какъв чудесен роман е този, ала никой около мен не беше чел „Великият Гегсби“, нито пък имаше вероятност да го прочете. Да увещаваш другите да прочетат Фр. Скот Фицджералд, освен реакционер, никой нямаше да го направи през 1968-а.

Когато в края на краищата срещнах единствения човек на света, който бе чел „Гетсби“, двамата се сприятелихме само поради този факт. Той се казваше Нагасава. Беше две години по-голям от мен и тъй като специализираше правни науки в престижния Токийски университет, бе на път да стане народен водач. Ние живеехме в един и същ пансион и се познавахме само по физиономия до деня, в който четях „Гетсби“ на едно осветено от слънцето място в столовата. Той седна до мен и ме попита какво чета. Когато му казах, попита дали ми харесва книгата.

— Чета я за трети път — отвърнах — и всеки път откривам по нещо, с което тя ми допада още повече от предишния път.

— Казваш, че си чел „Великият Гетсби“ три пъти — продума сякаш на себе си Нагасава. — Тогава знай, че всеки приятел на „Гетсби“ е и мой приятел.

Така ние станахме приятели. Това се случи през октомври.

Колкото по-добре опознавах Нагасава, толкова по-странен го намирах. Бях срещал доста особени хора през живота си, но никой не бе особен като Нагасава. Беше далеч по-запален читател от мен, ала имаше правило никога да не докосва книга от автор, който не е поне от трийсет години покойник. „Само на такава книга мога да повярвам“ — казваше той.

— Не че не вярвам в съвременната литература — добави, — но не искам да хабя ценно време да чета книга, която не е минала проверката на времето. Животът е твърде кратък.

— Кои автори харесваш? — попитах, като говорех с почтителен тон с този, две години по-възрастен от мен човек.

— Балзак, Данте, Джоузеф Конрад, Дикенс — отвърна той без колебание.

— Не съвсем модерни.

— Тъкмо затова ги чета. Ако четеш само книгите, които всички четат, можеш да мислиш само онова, което всички мислят. Това е светът на селяндурите и простаците. Истинските хора биха се срамували от себе си, ако вършат това. Забелязал ли си, Ватанабе, че ти и аз сме единствените истински хора в пансиона? Другите момчета са лайна.

Това ме изненада.

— Как можеш да говориш така?

— Защото е вярно. Знам аз. Виждам. Сякаш имаме белези на челата си. Освен това и двамата сме чели „Великият Гетсби“.

Пресметнах набързо.

— Но Фицджералд е покойник само от двайсет и осем години — казах.

— Е, и какво? Две години? Фицджералд е модерен класик.

Никой друг в пансиона не знаеше, че Нагасава тайно чете класически романи, нито пък това щеше да е от значение за някого, ако научеше. Нагасава бе известен като умник. Той бе влязъл с лекота в Токийския университет, получаваше високи оценки, щеше да вземе държавния си изпит, да постъпи във Външно министерство и да стане дипломат. Произхождаше от чудесно семейство. Баща му бе собственик на голяма болница в Нагоя, а брат му също се бе дипломирал в Токио, бе продължил образованието си в медицински институт и един ден щеше да наследи болницата. Нагасава винаги имаше достатъчно пари в джоба си и се държеше с достойнство. Хората го уважаваха, уважаваше го дори управителят на пансиона. Когато поискаше от някого да направи нещо, онзи го правеше без възражения. Просто нямаше друг избор.

Нагасава притежаваше определени вродени способности, които привличаха хората и ги караха да го слушат. Той знаеше как да излезе начело, да прецени ситуацията, да даде точни и тактични наставления, на които другите да се подчинят. Над главата му имаше аура, която показваше неговата мощ, подобно на ореол на ангел, и само като я зърнеха, хората се изпълваха със страхопочитание пред това по-висше същество. Това обяснява защо всички бяха шокирани, че Нагасава избра за свой специален приятел мен, човек без отличителни качества. Поради тая причина хора, които не познавах, се отнасяха към мен с определено уважение, ала онова, което те, изглежда, не разбираха, беше, че причината да съм избран аз, беше проста, а именно, че се държах с Нагасава без ласкателството, което той получаваше от другите. Проявявах несъмнен интерес към странните, сложни страни на неговата природа, но никое от онези неща — оценките му, неговата аура, неговата външност — не ме впечатляваше. Това сигурно бе нещо ново за него.

Имаше страни от личността на Нагасава, които взаимно се изключваха. Дори аз се трогвах от неговата доброта навремени, ала той можеше, също тъй лесно, да бъде злобен и жесток. Беше както въплъщение на удивително благородство, така и непоправимо вулгарен. Можеше да се хвърли в атака, един оптимистичен водач, точно когато сърцето му се свиваше в тресавището на самотата. Забелязах тези парадоксални черти от самото начало и никога не можах да разбера защо не бяха също така очевидни и за всички останали. Той живееше в свой собствен необикновен ад.

От друга страна, струва ми се, че винаги успявах да го видя в най-благоприятна светлина. Най-голямата му добродетел бе неговата честност. Той не само че никога не лъжеше, но винаги признаваше своите слабости. Никога не се опитваше да прикрие неща, които можеха да го накарат да се чувства неловко. А по отношение на мен беше неизменно добър и отзивчив. Ако не беше той, животът ми в пансиона щеше да е далеч по-неприятен. Въпреки това никога не разкрих сърцето си пред него и в този смисъл моите отношения с Нагасава бяха в рязък контраст с отношенията ми с Кидзуки. Когато за първи път видях Нагасава пиян да тормози едно момиче, зарекох се никога, при никакви обстоятелства да не му се доверявам.

Имаше няколко „легенди за Нагасава“, които се разпространяваха из пансиона. Според една веднъж той изял три голи охлюва. Според другата имал огромен пенис и бил спал с повече от сто момичета.

Историята с плужеците беше истинска. Той самият ми я разказа.

— Три дебели бременни охлюва — рече той. — Глътнах ги целите.

— И защо бе, да му се не види.

— Случи се през първата ми година тук — каза той. — Имаше едни лайнари между първокурсниците и по-големите. Това започна през април и достигна критичния момент през септември. Отидох да уредя работата с големите като представител на първокурсниците. Истински реакционерски задници. Имаха дървени мечове за кендо и „уреждането на работата“ сигурно беше последното нещо, което искаха. Та аз им рекох: „Добре, нека да турим кръст. Правете каквото щете с мен, но оставете другите момчета на мира.“ А те викат: „Окей, хайде тогава да глътнеш два-три плужека.“ — „Чудесно — казвам им, — дайте ги насам.“ Копелетата излязоха и намериха три дебели плужека. И аз ги глътнах.

— Какво беше усещането?

— Какво било усещането? Трябва сам да глътнеш един, за да разбереш. Начинът, по който се плъзга надолу по гърлото ти и в стомаха… плужекът е студен и след това оставя такъв отвратителен вкус в устата… пфу, тръпки ме полазват само като си помисля. Доповръща ми се, но се овладях. Защото, ако ги бях повърнал, просто щеше да се наложи пак да ги глътна. Така че ги удържах. И трите.

— После какво стана?

— Върнах се в стаята си и изпих една кана солена вода. Какво друго можех да направя?

— Да, и аз така предположих.

— Обаче след това никой нищичко не можеше да ми каже. Дори големите. Аз съм единственият тук, който може да глътне три плужека.

— Сигурен съм, че е така.

Разкриването на истината за размера на пениса му беше доста лесно. Просто отидох с него в общата баня на пансиона. Вярно, голям му беше. Но това за стоте момичета вероятно беше преувеличение. „Може и седемдесет и пет да са — рече той. — Не ги помня всичките, но съм сигурен, че са най-малко седемдесет.“ Когато му казах, че съм спал само с едно, той рече: „О, можем лесно да поправим това. Ела с мен другия път. Като нищо ще ти намеря някоя.“

Аз не му хванах вяра, но той се оказа прав. Беше лесно. Може би прекалено лесно при опиянението от престояла бира. Отидохме в един бар в Шибуя или Шинджуку (той имаше предпочитания), открихме двойка момичета (светът бе пълен с момичета по двойки), поприказвахме си с тях, пихме, отидохме в един хотел и правихме секс с тях. Нагасава беше страхотен събеседник. Не че имаше нещо изключително за казване, ала момичетата се прехласваха, като го слушаха, пиеха твърде много и накрая спяха с него. Мисля, че им харесваше да бъдат с толкова мил, щедър и умен човек. А най-удивителното беше, че само защото бях с него, аз според тях бях, изглежда, също толкова чаровен. Нагасава ме подтикваше да говоря и момичетата ми отвръщаха със същите усмивки на възторг, с каквито даряваха него. Неговият чар вършеше това — истинският му талант, който ме впечатляваше всеки път. В сравнение с Нагасава дарбата на добър събеседник, която имаше Кидзуки, беше незначителна. Това бе една съвсем различна степен на умение. Ала колкото и да бях завладян от способностите на Нагасава, Кидзуки все още ми липсваше. Изпитвах ново възхищение към неговата искреност. Каквито и таланти да имаше, той ги споделяше само с Наоко и с мене, докато Нагасава беше решен да разпръсне своите значителни дарби навсякъде около себе си. Не че умираше да спи с момичета, които срещаше: това беше просто забава за него.

Аз не бях чак толкова пощурял да спя с момичета, които не познавам. Бе, разбира се, лесен начин да се погрижа за сексуалния си нагон и изпитвах удоволствие от цялото това натискане и опипване, ала мразех заранта на другия ден. Събуждах се и намирах непознатото момиче до мен, стаята вонеше на алкохол, леглото, осветлението и пердетата имаха оня особен крещящ блясък на „хотел за една нощ“, а главата ме цепеше от махмурлука. Сетне момичето се събуждаше, почваше да опипва слепешком наоколо в търсене на бельото си и когато си обуваше чорапите, казваше нещо от рода на: „Надявам се, че използва презерватив снощи. Това ми е най-лошият ден от месеца“. После сядаше пред някое огледало и докато оправяше червилото си или си закрепваше изкуствените мигли, почваше да мрънка, че главата я боли или че гримът й се е скапал. Бих предпочел да не прекарвам цялата нощ с тях, но човек не може да се притеснява от някакъв си среднощен час за прибиране, докато прелъстява жени (чието разположение и без това противоречи на законите на физиката), така че излизах за цялата нощ. Това ще рече, че се налагаше да остана до сутринта там, където съм, и да се върна в пансиона изпълнен със себеотвращение и разочарование. От слънчевата светлина очите ме боляха, устата ми се покриваше с пясък, не си чувствах главата.

След като спах така с три или четири момичета, попитах Нагасава: „Щом си го направил седемдесет пъти, не започва ли да ти се струва някак безсмислено?“

— Това доказва, че си свестен човек — каза той. — Моите поздравления. Абсолютно никаква полза няма да спиш с непознати жени и да ги сменяш една с друга. Това само те изтощава и те кара да се отвратиш от себе си. Същото става и с мен.

— Тогава защо, по дяволите, продължаваш да го правиш?

— Трудно е да се каже. Хей, ти си чел онази творба на Достоевски за хазарта, нали? За нещо подобно става въпрос. Когато си заобиколен от неограничени възможности, едно от най-трудните неща е да се откажеш от тях. Разбираш ли ме?

— Донякъде.

— Виж сега. Слънцето залязва. Момичетата излизат и пият. Скитат се наоколо, търсят нещо. Аз мога да им го дам. То е най-лесното на света, направо нищо работа. Докато се усетиш, съм ги свалил. Тъкмо това очакват. Ето какво разбирам под възможности. Те са навсякъде около теб. Нима можеш да ги пропуснеш? Имаш несъмнена способност и възможност да се възползваш: можеш ли да си държиш устата затворена и да се разминеш с това?

— Не знам, никога не съм бил в такава ситуация — казах с усмивка. — Не мога да си я представя.

— Дай си сметка за блаженствата.

Неговото женкарство беше причината Нагасава да живее в пансион, въпреки че произхождаше от заможно семейство. Обезпокоен, че ако му се разреши да живее сам в Токио, синът му няма да се занимава с нищо друго, баща му му бе наложил да живее в пансиона и през четирите години на следването си. Не че това бе от особено значение за самия Нагасава. Той нямаше да се остави няколко правила да го смутят. Винаги когато му се приискаше, получаваше разрешение да отсъства цялата нощ и отиваше да гони мадами или прекарваше нощта в квартирата на приятелката си. Разрешението не се дава лесно, ала за него беше като безплатен билет — а и за мен също, стига той да го издействаше.

Нагасава имаше постоянна приятелка, една, с която излизаше в първи курс. Тя се казваше Хацуми и беше на неговите години. Бях я срещал няколко пъти и ми се стори много мило момиче. Нямаше външност, която веднага да хваща окото, всъщност беше толкова обикновена, че когато я видях за първи път, се запитах защо Нагасава не е направил по-добър избор, обаче всеки, който говореше с нея, веднага започваше да я смята за много симпатична. Тиха, интелигентна, забавна, грижовна, винаги облечена с отличен вкус. Много я харесвах и разбирах, че ако бих могъл да имам приятелка като Хацуми, нямаше да спя със сюрия лесни бройки. Тя също ме харесваше и упорито се стараеше да ми уреди среща с една първокурсничка в нейния клуб, така че да можем да излизаме по двойки, но аз си измислях извинения, за да не повторя предишните си грешки. Хацуми посещаваше най-реномирания в страната девически колеж и нямаше да съм в състояние да разговарям с една от онези свръхбогати принцеси.

Хацуми знаеше отлично, че Нагасава спи с която му падне, ала никога не изказа недоволство от него. Беше влюбена в него до уши, но никога нищо не искаше.

— Не заслужавам момиче като Хацуми — каза веднъж Нагасава. Наложи се да се съглася с него.

Онази зима си намерих почасова работа в малък магазин за грамофонни плочи в Шинджуку. Не плащаха много, но работата не беше тежка — трябваше само да пазя обекта три нощи седмично, — а и ми продаваха плочи с отстъпка. За Коледа купих на Наоко една с песни на Хенри Манчини с нейната любима „Мила моя“. Опаковах я сам и добавих яркочервена панделка. Наоко ми подари чифт вълнени ръкавици, които сама беше изплела. На палците бяха малко къси, но пазеха топли ръцете ми.

— О, съжалявам — каза тя, изчервявайки се. — Лоша работа!

— Не се безпокой, чудесно ми стоят — рекох, подавайки й ръцете си в ръкавиците.

— Е, поне няма да се налага да пъхаш от студ ръце в джобовете.

Онази зима през ваканцията Наоко не си отиде у дома. Аз също поостанах в Токио и работих в магазина за плочи чак до края на годината. Нямаше нещо кой знае колко забавно в Кобе, нито пък човек там, когото исках да видя. Тъй като столовата на пансиона затвори за празниците, ходех да се храня в квартирата на Наоко. Вечерта срещу Нова година ядохме оризови питки и супа като всички.

Много неща се случиха в късния януари и през февруари на 1969-а година.

В края на януари Есесовеца легна на легло с висока температура, което значеше, че същия ден се наложи да не се явя на среща с Наоко. Много трудно се бях сдобил с безплатни билети за концерт. Наоко имаше особено голямо желание да отиде, понеже оркестърът изпълняваше едно от нейните любими произведения, четвъртата симфония на Брамс. Но тъй като Есесовеца се мяташе в леглото, сякаш в предсмъртна агония, не можех просто така да си изляза и да го оставя, нито пък да намеря някой, който да е достатъчно побъркан, че да го гледа, докато ме няма. Купих малко лед и използвах многопластови найлонови торбички, които слагах на челото му, бършех потта с хладни кърпи, мерех му температурата на всеки час и дори му сменях ризата. Температурата остана висока през целия ден, ала сутринта на следващия той скочи от леглото и започна да се упражнява, сякаш нищо не се беше случило, а температурата му бе напълно нормална. Трудно можеше да се повярва, че е човешко същество.

— Странно — каза Есесовеца. — Никога през живота си не съм вдигал температура. — Това прозвуча почти като обвинение към мен.

Ядосах се.

— Но ти имаше висока температура — настоях аз, показвайки му двата неизползвани билета.

— Добре, че са били безплатни — рече той. Прииска ми се да грабна радиото му и да го хвърля през прозореца, но вместо това се върнах в леглото с главоболие.

През февруари няколко пъти валя сняг.

Към края на месеца влязох в глупав спор с един от горните курсове, живеещ на моя етаж, и го фраснах по мутрата. Той удари глава в бетонната стена, но не беше лошо ранен и Нагасава уреди нещата. Въпреки това бях повикан в кабинета на директора на пансиона и получих предупреждение за изгонване, след което пребиваването ми там взе да става все по-неприятно.

Учебната година приключи през март, но аз завърших зле. Оценките ми, общо взето, бяха посредствени — най-вече тройки и двойки, и няколко четворки. Наоко бе постигнала високия успех, който й бе нужен, за да започне летния семестър като пълноправна второкурсничка. Бяхме преминали през един пълен кръг от сезони.

В средата на април Наоко навърши двайсет години. Беше със седем месеца по-голяма от мен, моят рожден ден щеше да е през ноември. Имаше нещо странно в това, че Наоко стана на двайсет. Смятах, че единственото нещо, което имаше смисъл за нея и за мен, беше да продължим да вървим назад-напред между осемнайсетата и деветнайсетата си година. След осемнайсет да дойде деветнайсет, а след деветнайсет — осемнайсет. Разбира се. Обаче тя навърши двайсет, а през есента с мен щеше да се случи същото. Само мъртвият остава завинаги на седемнайсет.

На нейния рожден ден валя дъжд. След часовете купих една торта от близкия магазин и взех трамвая до квартирата й. Трябва да го отпразнуваме, бях казал. Навярно щях да искам същото, ако бях на нейно място. Сигурно е тежко да отпразнуваш сам рождения си ден, особено когато навършваш двайсет. Трамваят беше претъпкан и ужасно се клатушкаше, та когато пристигнах в стаята на Наоко, тортата приличаше повече на Римския колизеум, отколкото на торта. Въпреки това, щом успях да закрепя двайсетте свещички, които също бях купил, да ги запаля, да дръпна пердетата и да изключа осветлението, ние имахме всичко необходимо за отпразнуването на рождения ден. Наоко отвори бутилка вино. Пихме, хапнахме торта и се гостихме със скромна вечеря.

— Не знам, глупаво е да си на двайсет — рече тя. — Просто не съм готова. Чувствам се странно. Сякаш някой ме побутва отзад.

— Аз имам седем месеца да се подготвя — казах през смях.

— Ти си щастливец! Още си на деветнайсет! — подхвърли Наоко с мъничко завист.

Докато ядяхме, аз й разказах за новия пуловер на Есесовеца. Дотогава той бе имал само един тъмносин пуловер от гимназията, така че да притежава два, беше голяма крачка за него. Самият пуловер беше хубав, в червено и черно с вплетено изображение на елен, ала то караше всички да се смеят, щом го видеха. Есесовеца не можеше да разбере какво става.

— Ка-какво е толкова смешно, Ватанабе? — попита той, седейки до мен в столовата. — Да нямам нещо на челото си?

— Нищо нямаш — отвърнах аз, като се мъчех да остана сериозен. — Няма нищо смешно. Пуловерът е хубав.

— Благодаря — рече той и се усмихна щастливо.

Наоко хареса тази история.

— Трябва да се срещна с него — подхвърли тя. — Само веднъж.

— Няма начин — отвърнах. — Ще прихнеш още щом зърнеш физиономията му.

— Мислиш ли?

— Обзалагам се. Аз го виждам всеки ден и все още не мога понякога да не се засмея.

Почистихме масата и седнахме на пода, слушахме музика и изпихме останалото вино. Докато аз изпия една, тя гаврътна две чаши.

Тази вечер Наоко беше необичайно словоохотлива. Разказа ми за детството си, за ученическите си години, за семейството. Всеки епизод беше дълъг, пресъздаден със старанието, необходимо за направа на миниатюра. Бях смаян от силата на нейната памет, но докато седях и слушах, взе да ми става ясно, че има нещо неправилно в начина, по който разказва историите: нещо странно, дори изкривено. Всеки разказ имаше своя собствена вътрешна логика, но връзката между единия и следващия беше особена. Докато се усетиш, история А бе преминала в история Б, присъствала в А, сетне без забележим преход стана В от нещо, съдържащо се в Б. Отначало намирах какво да кажа в отговор, но след известно време престанах да се опитвам да говоря. Пуснах една грамофонна плоча и когато тя свърши, повдигнах игличката и поставих друга. Подир последната сложих пак първата. Плочите на Наоко бяха общо шест. Цикълът започна с „Бенд «Самотни сърца» на сержант Пепър“[3] и свърши с Валс за Деби на Били Ейвънс. Вън дъждът валеше. Времето течеше бавно. Наоко продължаваше да говори сама.

В края на краищата се досетих какво не беше наред: докато говореше, Наоко много внимаваше да не засегне определени теми. Едната беше Кидзуки, разбира се, но имаше и други. Но при все че имаше определени въпроси, които бе решила да избягва, тя продължаваше безкрайно и невероятно подробно да говори за най-обикновени и незначителни неща. Никога преди не я бях чувал да приказва толкова напрегнато и затова не направих нищо, за да я прекъсна.

Щом часовникът удари единайсет, аз взех да ставам неспокоен. Тя бе говорила без прекъсване повече от четири часа. Трябваше да се погрижа да не изпусна последния влак и да спазя часа за прибиране, който изтичаше в полунощ. При първа възможност се намесих.

— Време е компанията да се разотива — казах, поглеждайки часовника си. — Последният влак ще мине скоро.

Обаче думите ми сякаш не стигнаха до слуха й. Или ако ги чу, тя не бе в състояние да схване значението им. За миг държа устата си затворена, после продължи разказа си. Предадох се и заемайки по-удобна позиция, изпих каквото бе останало от втората бутилка вино. Реших, че ще е по-добре да я оставя да се наприказва. Часът за прибиране и последният влак щяха да се погрижат сами за себе си.

Само че тя не продължи да говори още дълго. Докато се усетя, бе прекъснала монолога си. Резкият край на последната изречена дума сякаш увисна във въздуха. Тя всъщност не бе свършила разказа си. Думите й просто се бяха изпарили. Опита се да продължи, но се бе озовала пред нищото. Нещо бе унищожено и аз навярно бях този, който го бе разрушил. Думите ми може би бяха стигнали до слуха й, бяха отнели време да ги осмисли и бяха изчерпали енергията, поддържала говоренето й толкова дълго. С леко разтворени устни тя обърна към мен своя не съвсем фокусиран поглед. Изглеждаше като машина, която бръмчи, докато някой не дръпне шалтера. Очите й ми се сториха помръкнали, сякаш се покриха с тънка, полупрозрачна ципа.

— Съжалявам, че те прекъснах — казах, — но става късно и…

Едра сълза се отрони от едното й око, потече по бузата й, капна и се пръсна върху обложката на една грамофонна плоча. Щом тази първа сълза се освободи, останалите последваха в непрекъсната струя. Седнала на пода, Наоко се наведе напред и притискайки длани о чергата, силно се разрида. Приличаше на човек, повръщаш на четири крака. Никога през живота си не бях виждал някой да плаче толкова мъчително. Протегнах ръка и я поставих върху треперещото й рамо. Сетне, почти инстинктивно, я взех в обятията си. Притиснала към мен тялото си, което се тресеше, тя продължи да плаче без глас. Ризата ми се навлажни — после подгизна — от нейните сълзи и горещия й дъх. Не след дълго пръстите й почнаха да се движат по гърба ми, сякаш търсеха нещо, нещо важно, което винаги е било там. Придържайки я с лявата си ръка, използвах дясната, за да погаля меката й права коса. И зачаках. Застинал чаках Наоко да престане да плаче. Продължих да чакам. Ала плачът й не спираше.

Същата нощ преспах с Наоко. Правилно ли постъпих? Не мога да кажа. Дори сега, почти двайсет години по-късно, не съм сигурен. Струва ми се, че никога няма да разбера. Но тогава това бе всичко, което можах да сторя. Тя беше превъзбудена от напрежение и смущение и даде да се разбере, че иска да получи облекчение. Намалих осветлението и започнах с най-внимателното докосване, на което бях способен, да свалям дрехите й една по една. После съблякох своите. В тази дъждовна априлска нощ бе достатъчно топло, за да се прегърнем крепко голи, без да усещаме студ. Безмълвно изучавахме телата си в мрака. Аз я целунах и обгърнах с ръце меките й гърди. Тя улови еректиралия ми член. В слабините беше топла и влажна и ме желаеше.

И все пак, когато проникнах в нея, Наоко се изопна от болка. За пръв път ли й беше? Попитах я и тя кимна. Сега аз на свой ред се смутих. Бях смятал, че Наоко спи с Кидзуки. Проникнах, колкото можах, и останах дълго така, прегърнал неподвижно Наоко. И когато тя се поуспокои, си позволих да се раздвижа в нея бавно и нежно към кулминационния момент. С наближаването на края, тя ме притисна силно в обятията си и най-сетне наруши мълчанието. Викът й бе най-тъжният звук при оргазъм, който съм чувал.

Щом всичко свърши, я попитах защо никога не е спала с Кидзуки. Беше грешка. Едва-що бях задал въпроса си, и тя се дръпна от мен и пак заплака без глас. Издърпах одеялата й от дрешника, постлах ги върху постелките на пода и я пъхнах под завивките. Пушейки, гледах безспирния априлски дъжд вън.

На сутринта дъждът бе спрял. Наоко спеше с гръб към мен. Или може би въобще не беше спала. Будна или спяща, всички думи бяха напуснали устните й, а тялото й сега изглеждаше сковано, почти вкочанено. Няколко пъти се опитах да я заговоря, но тя не отговаряше и не помръдваше. Останах дълго, загледан в голото й рамо, ала накрая изгубих всяка надежда да предизвикам отговор и реших да стана от леглото.

По пода все още се търкаляха обложки на грамофонни плочи, чаши и винени бутилки, и пепелникът, който използвах. Наполовина сплесканата торта продължаваше да е на масата. Сякаш бе дошло време някой да дръпне внезапната спирачка. Събрах нещата от пода и изпих две чаши вода от чешмата. Върху писалището на Наоко лежеше един речник и една таблица със спрежението на френските глаголи. На стената над писалището висеше календар без илюстрации и снимки, само с датите от месеца. Нямаше и паметни бележки или знаци, изписани до някоя от цифрите.

Събрах дрехите си от пода и се облякох. Ризата ми отпред бе още влажна и хладна. Миришеше на Наоко. На един бележник, лежащ върху писалището, написах: „Бих искал да си поговорим добре, щом се успокоиш. Моля те обади се скоро. Честит рожден ден“. Хвърлих последен поглед към рамото на Наоко, излязох от стаята и тихо затворих вратата.

Измина седмица, но нямаше обаждане. В сградата, където беше квартирата на Наоко, нямаше система за извикване на хора на телефона, затова в неделя сутринта се качих на влака до Кокубунджи. Нея я нямаше, а името й бе свалено от вратата. Прозорците и капаците бяха плътно затворени. Домоуправителят ми каза, че Наоко се е изнесла преди три дни. Къде се е преместила, той не знаеше.

Върнах се в пансиона и написах дълго писмо, адресирано до дома на Наоко в Кобе. Където и да беше тя, накрая щяха да й го препратят.

Изложих й открито чувствата си. Написах й, че има много неща, които все още не разбирам, и макар че усилено се опитвам да ги проумея, щеше да отнеме време. Не можех да кажа сега къде щях да бъда, щом това време изтечеше, затова не бе възможно да давам обещания, да отправям искания или да редя мили думи. Преди всичко ние знаехме твърде малко един за друг. Ако обаче тя ми дадеше нужното време, щях да се постарая двамата да се опознаем по-добре. Във всеки случай исках да я видя още веднъж и добре да си поговорим. Със загубата на Кидзуки изгубих човека, с когото можех открито да говоря за чувствата си, и си мислех, че същото е важало и за Наоко. Двамата навярно се нуждаехме един от друг повече, отколкото всеки от нас си даваше сметка, което вероятно бе причина връзката ни да направи такова голямо отклонение и да стане, в известен смисъл, изкривена. „Навярно не трябваше да правя онова, което сторих, и все пак мисля, че то беше всичко, което можех да сторя. Топлотата и сърдечността, които почувствах към теб в онзи момент, бяха нещо, което никога преди не съм преживявал. Изпитвам необходимост да отговориш на това писмо. Какъвто и да е отговорът, нужно ми е да го получа.“

Отговор не пристигна.

В мен се отвори празнина и нищо не дойде да я запълни. Имаше една необичайна лекота в тялото ми, а думите отекваха кухо. Посещавах занятията по-редовно от всякога. Лекциите бяха скучни и въобще не разговарях с колегите си, но нямах какво друго да правя. Седях сам на най-първия ред в аудиторията, не приказвах с никого и се хранех сам. Оставих цигарите.

Студентската стачка започна в края на май. „Да съборим университета“, крещяха всички. Хайде, действайте, мислех си аз. Съборете го. Натрошете го на парчета. Направете го на пух и прах. Пет пари не давам. Ще е като глътка чист въздух за мен. Готов съм на всичко. Ще помогна, ако е нужно. Просто давайте, направете това.

Тъй като районът на университета беше блокиран, а учебните занятия прекратени, започнах работа в една фирма за превоз на товари. Обикаляне с камиони, товарене и разтоварване, такива работи. Беше по-трудно, отколкото си мислех. Отначало сутрин едва се измъквах от леглото от болка. Заплащането обаче бе добро и ако успеех да накарам тялото си да се движи, можех да забравя за празнотата в него. Работех на камиона пет дни в седмицата, а три нощи седмично в магазина за плочи. Свободните си нощи прекарвах с уиски и книги. Есесовеца не близваше уиски и не можеше да понася миризмата му, така че когато, изтегнат на леглото си, пиех там долу, точно под него, той се оплакваше, че от изпаренията не може да учи, и настояваше да изнеса навън бутилката си.

— Ти се изнеси навън — му изръмжавах.

— Но нали знаеш, че пиенето в пансиона е за-за-забранено.

— Въобще не ми пука. Стига си дрънкал.

Той преставаше да мрънка, обаче аз изпадах в безпокойство. Качвах се на покрива и се наливах сам.

През юни написах на Наоко още едно дълго писмо, адресирайки го отново до дома й в Кобе. Съдържанието му беше почти същото като на първото, но накрая добавих следното: „Очакването на твоя отговор е едно от най-мъчителните преживявания, които съм имал. Поне ми кажи дали не съм те засегнал“. Щом го пуснах в пощенската кутия, се почувствах така, сякаш кухината в мен пак зейна.

Освен това през юни излязох с Нагасава още два пъти да спя с момичета. И двата пъти беше лесно. Първото момиче оказа сериозна съпротива, когато се опитах да я съблека и да я поваля на леглото в хотела, но когато почнах да си чета сам в леглото, тъй като другото просто не си струваше труда, тя дойде и взе да се притиска към мен. А след като го бях направил с втората, тя захвана да ми задава най-различни въпроси от интимен характер — с колко момичета съм спал? Откъде съм? В кое учебно заведение уча? Каква музика харесвам? Чел ли съм някой роман на Осаму Дазаи? Къде бих искал да отида, ако можех да пътувам в чужбина? Не смятам ли, че зърната на гърдите й са доста едри? Стъкмих някои отговори и заспах, но на другата сутрин тя каза, че иска да закусим заедно и продължи с поредица от въпроси за безсолните яйца, препечените филии и кафето. Какво работи баща ми? Имал ли съм високи оценки в гимназията? Кой месец съм роден? Дали някога съм ял жаби? Причиняваше ми главоболие, затова още щом се наядохме, казах, че трябва да отида на работа.

— Ще те видя ли пак някога? — попита тя с тъжен поглед.

— О, сигурен съм, че скоро пак ще се срещнем някъде — отвърнах аз и си излязох. Какво, по дяволите, правя? — взех да се питам веднага щом останах сам и да се чувствам отвратен от себе си. И все пак това бе всичко, което можех да сторя. Тялото ми копнееше за жени. Всеки път, когато спях с онези момичета, аз мислех за Наоко, за бялото очертание на голото й тяло в мрака, за стоновете й, за звуците на дъжда. Колкото повече си мислех за тези неща, толкова по-силно копнееше тялото ми. Качвах се горе на покрива с бутилката уиски и се питах за къде смятам, че съм се запътил.

Накрая, в началото на юли, пристигна писмо от Наоко. Едно кратко писмо.

„Моля те да ми простиш, че не ти отговорих веднага. Но се опитай да разбереш. Отне ми много време, докато бъда в състояние да пиша. Започвах това писмо най-малко десет пъти. Писането ми причинява болка.

Нека да започна с последното ми решение. Решила бях да прекъсна обучението си за една година. Официално съм във ваканция, но предполагам, че никога няма да съм в състояние да се върна там. Това, без съмнение, ще ти дойде като гръм от ясно небе, но всъщност от отдавна мисля да постъпя така. Опитах се няколко пъти да ти го кажа, но не успях да се накарам да започна. Боях се дори от изричането на тези думи.

Опитай се да не се вълнуваш особено много от тези неща. Каквото и да се беше случило — или да не се беше случило, — крайният резултат щеше да е същият. Това може би не е най-добрият начин да се изразя и съжалявам, ако ти причинявам болка. Опитвам се да ти кажа, че не искам да се кориш за случилото се с мен. То е нещо, за което трябва да поема отговорност единствено аз. Отлагах го повече от година и така в крайна сметка само влоших положението. Навярно няма начин да отлагам повече.

След като се изнесох от квартирата си, се върнах в дома на родителите си в Кобе и известно време се консултирах с лекар. Той ми каза, че има едно лечебно заведение на възвишенията извън Киото, което би било идеално за мен. Възнамерявам да прекарам известно време там. Не е точно болница, а по-скоро нещо като санаториум с доста по-свободен начин на лечение. Ще оставя подробностите за друго писмо. Това, което искам сега, е да успокоя нервите си на някое тихо, изолирано от света място.

Чувствам се благодарна по свой си начин за годината на приятелство, която ми посвети. Моля те, дори да не повярваш на нищо друго, повярвай поне на това. Не си ти този, който ме обиди. Аз съм тази, която стори това. Наистина така го чувствам.

Засега обаче не съм готова да се видя с теб. Не че не искам: просто не съм готова. В момента, когато се почувствам готова, ще ти пиша. Може би тогава ще започнем да се опознаваме по-добре взаимно. Както ти казваш: това навярно трябва и да направим — да започнем да се опознаваме по-добре взаимно.

До скоро“

Четох писмото на Наоко отново и отново и всеки път се изпълвах със същата непоносима горест, която изпитвах винаги щом Наоко се взреше в очите ми. Нямах начин да я превъзмогна, нито място, където бих могъл да я отнеса или скрия. Като вихър, преминаващ през тялото ми, тя нямаше нито форма, нито тежест, нито можех да се предам изцяло на нея. Край мен се движеха хора, ала думите, които изричаха, изобщо не достигаха до съзнанието ми.

Продължих да прекарвам съботните вечери в коридора. Не се надявах телефонът да позвъни, ала не знаех какво друго да правя с времето. Включвах телевизора да позяпам бейзболен мач и се правех, че гледам, като в същото време безброй пъти разсичах празното пространство между мен и телевизора на две, после разсичах всяка половина още на две, докато оформех едно пространство, достатъчно малко, че да спра ръката си.

Изключвах телевизора в десет, връщах се в стаята си и си лягах.

В края на месеца Есесовеца ми подари една светулка. Тя беше поставена в буркан от разтворимо кафе с дупчици на капачката за въздух и с няколко стръкчета трева и малко вода вътре. В светлата стая светулката изглеждаше като най-обикновена черна буболечка, която можеше да бъде намерена някъде край езеро, ала Есесовеца твърдеше настойчиво, че е истинска. „Разпознавам светулката, щом я видя“, рече той, а аз нямах нито причина, нито основание да се препирам с него.

— Чудесно — казах. — Това е светулка.

Тя изглеждаше ленива, обаче не преставаше да се катери по хлъзгавите стъклени стени на буркана и пак да пада долу.

— Намерих я на двора — рече той.

— Тук ли? Край пансиона?

— Разбира се. Нали знаеш онзи хотел на улицата? Пускат светулки в градината му заради гостите през лятото. Тази е успяла да долети дотук.

Докато говореше, Есесовеца енергично тъпчеше дрехи и бележници в черния си пътнически куфар.

Имахме няколко седмици лятна ваканция и двамата с Есесовеца бяхме почти единствените, останали в пансиона. Вместо да се върна в Кобе, аз продължих да работя, а той бе останал да кара стажа си. И тъй като практиката му вече бе приключила, Есесовеца се връщаше при планините на Яманаши.

— Може да я подариш на приятелката си — каза той. — Сигурен съм, че ще й хареса.

— Благодаря — рекох.

Щом се мръкна, пансионът притихна като древна руина. Знамето беше спуснато, а лампите в столовата осветиха прозорците й. При толкова малко останали студенти се включваха само половината лампи в пансиона — тези в дясната половина тъмнееха, а в лявата горяха. Все пак миризмата от вечерята достигна до нас — някаква яхния.

Занесох поставената в буркана светулка на покрива. Никой друг не се качваше там. Една бяла риза висеше на въже за простиране, откъдето някой бе забравил да я прибере, развяваше се от вечерния вятър като захвърлена обвивка на огромно насекомо. Покатерих се по желязна стълба в края на покрива до върха на водния резервоар. Той беше още горещ от погълнатата през деня слънчевата топлина. Седнах на тясното място отгоре на резервоара, като се облегнах на парапета и застанах лице в лице с бялата почти пълна луна. Светлините на Шинджуку блестяха отдясно, а на Икебукуро отляво. Фарове на автомобили се нижеха в искрящи върволици от единия басейн от светлина към другия. Глух тътнеж от размесени шумове бе надвиснал като облак над града.

Светулката немощно заблещука на дъното на буркана, светлинката й беше твърде слаба, цветът й доста блед. Не бях виждал светулки години наред, но онези в паметта ми излъчваха в летния мрак далеч по-силна светлина и този ярък, пламтящ образ бе останал с мен през цялото време.

Може би светулката беше пред прага на смъртта. Разклатих буркана няколко пъти. Светулката се блъсна в стъклените стени и се помъчи да излети, ала блещукането й остана мъжделиво.

Опитах се да си спомня кога за последен път съм видял светулки и къде се е случило това. Можех да видя сцената в съзнанието си, но не бях в състояние да си спомня времето, нито мястото. Чух в мрака шум от вода и видях един стар тухлен шлюз. Имаше ръчка, която се завърташе, за да се отвори или затвори вратичката му. Регулираният от него поток беше достатъчно слаб, за да се скрие от тревата по насипа. Нощта бе тъмна, толкова тъмна, че ако изключех джобното си фенерче, не можех да видя краката си. Стотици светулки се рееха над възпираната от шлюза вода. Ярката им светлина се отразяваше от нея като искрици от дъжд.

Затворих очи и се потопих в този мрак. Чух вятъра с необичайна яснота. Съвсем не силен, той профучаваше край мен, оставяйки особено ярки следи в мрака. Отворих очи и открих, че тъмнината на лятната нощ е малко по-гъста отпреди.

Завъртях капачката на буркана, отворих го, извадих светулката и я поставих върху широкия около пет сантиметра ръб на резервоара. Тя сякаш не схвана, че се намира в нова обстановка. Повървя куцешком около главата на един железен болт и заклещи крачета в извити корички от засъхнала боя. Тръгна надясно, докато откри, че пътят й е преграден, сетне се завъртя назад и наляво. Накрая, с известно усилие, се покачи върху главата на болта и остана известно време свита, неподвижна, като мъртва.

Все още облегнат на парапета, изучавах светулката. Дълго нито аз помръдвах, нито тя. Вятърът продължаваше да профучава край нас, а безчетните листа на бряста шумоляха в мрака.

Чаках вечно.

След много време светулката се понесе във въздуха. Сякаш внезапно осенена от някаква мисъл, тя разтвори крилца и подир миг прелетя покрай парапета, за да поеме в бледнеещия мрак. Направи бърза дъга при резервоара, сякаш се опитваше да върне обратно някакъв изгубен промеждутък от време. И после, след като се повъртя няколко секунди във въздуха, като че да види как извивките й от светлина се смесват с въздуха, най-накрая литна на изток.

Дълго след като светулката бе изчезнала, дирята от нейното блещукане остана в мен, бледата й, чезнеща светлинка кръжеше безспир в гъстия мрак зад клепачите ми, подобно на изгубена душа.

Неведнъж се опитвах да протегна ръка в мрака. Пръстите ми не докосваха нищо. Слабото блещукане остана отвъд техния досег.

4

През лятната ваканция университетът повика полицейското отделение за борба с размирици, което разтури барикадите и арестува студентите вътре. Не беше нищо особено. Правеха го всички училища по онова време. Университетите не бяха така лесни за „събаряне“. Огромни суми се инвестираха в тях и те нямаше да бъдат закрити само защото неколцина студенти са подивели. Всъщност онези студенти, които бяха отцепили района на университета, не бяха и искали той да се събори. Единственото, което те фактически искаха, бе да се промени балансът на властта в университетската структура — въпрос, от който не се вълнувах особено много. И така, когато потушиха стачката, не почувствах нищо.

Отидох до университета през септември, очаквайки да го намеря в развалини. Беше непокътнат. Книгите в библиотеката не бяха откарани нанякъде, кабинетите на преподавателите не бяха опустошени, студентските аудитории не бяха превърнати в пепелища. Бях като поразен от гръм. Какво, по дяволите, правеха онези пичове зад барикадите?

Стачката бе прекратена и занятията почнаха отново под полицейска окупация, а първите, които заеха местата си в аудиториите, бяха онези задници — стачните лидери. Седяха си там, сякаш нищо не се беше случило, водеха си записки и отговаряха „тук“ при проверката по списък. Намерих това за забележително. Все пак стачните решения бяха още в сила. Нямаше декларация, която ги отменя. Просто университетът бе повикал полицейското отделение за борба с размириците и бе разтурил барикадите, но самата стачка се очакваше да продължи. Задниците се бяха хилили истерично, докато действаха стачните решения, изобличавайки студентите, които бяха против нея (или само изразяваха съмнения), а понякога дори ги съдеха в собствени импровизирани съдилища. Счетох за необходимо да посетя тези бивши лидери и да ги попитам защо ходят на лекции, вместо да продължат стачката, но те не можаха да ми дадат ясен отговор. Какво можеха да ми кажат? Че са се бояли да не изгубят стипендиите си, като не посещават редовно занятията? И като си помисля само, че тъкмо тези идиоти крещяха да се разруши университетът! Каква ирония. Щом вятърът промени малко посоката си, и техните викове се превръщат в шепот.

Хей, Кидзуки, мислех си, нищо не си пропуснал. Този свят е калпав. Задниците си изкарват студентски стипендии и съдействат за създаването на гнусно общество по свой образ и подобие.

Известно време посещавах занятията, но не се обаждах, когато четяха списъка с имената ни. Разбирах, че е безсмислен жест, но се чувствах толкова гузен, че нямах друг избор. Всичко, което успях да направя, беше да се изолирам повече от всякога от колегите си. Като мълчах, когато извикваха името ми, карах всички да се чувстват за няколко секунди неловко. Никой от останалите студенти не говореше с мен и аз не говорех с никого.

До втората седмица на септември стигнах до заключението, че университетското обучение е безсмислено. Реших да го възприемам като период за усвояване на техниките за справяне със скуката. Нямах нищо, което особено да искам да постигна в обществото и което да изискваше от мен да зарежа незабавно училище, така че посещавах всеки ден занятията, водех си записки и прекарвах свободното си време в библиотеката, четейки или разглеждайки книгите.

И макар че втората седмица на септември бе започнала, Есесовеца го нямаше никакъв. Бе нещо необичайно и сериозно. Занятията в неговия университет бяха започнали и беше невероятно, че Есесовеца не ги посещаваше. Тънък слой прах полепна по писалището и радиото му. Пластмасовата му чаша и четката за зъби, кутията с чай, спреят против насекоми и други тем подобни вещи стояха в стройна редица на рафта му.

В негово отсъствие поддържах стаята чиста. През изминалата година и половина бях навикнал да е чисто, а тъй като него го нямаше да се грижи за хигиената, нямах друг избор, освен да върша това сам. Метях всеки ден пода, бършех прозореца на всеки три дни и проветрявах дюшека си веднъж седмично, очаквайки Есесовеца да се върне и да ми каже каква чудесна работа съм свършил.

Но той никога повече не се върна. Един ден се прибрах от лекции и открих, че всичките му вещи са изнесени, а табелката с името му е махната от вратата. Отидох в кабинета на директора на пансиона и попитах какво се е случило.

— Отписал се е от пансиона — отвърна той. — Засега ще си сам в стаята.

Не бих могъл да го накарам да ми каже защо Есесовеца е изчезнал. Беше човек, чието най-голямо удоволствие в живота бе да контролира всичко и да държи другите в неведение.

Постерът с айсберга остана известно време на стената, но в края на краищата го свалих и на неговото място поставих друг с Джим Морисън и Майлс Дейвис. Така стаята стана малко повече моя. Похарчих част от парите, спестени от заплата, за да купя малка стереоуредба. Нощем пиех сам и слушах музика. От време на време се сещах за Есесовеца, но ми харесваше да живея сам.

Един понеделник в единайсет и половина, след лекция по история на драмата върху Еврипид, повървях десет минути до един малък ресторант и обядвах омлет със салата. Заведението беше на тиха забутана уличка, а цените бяха по-високи, отколкото в студентската столова, но там човек можеше да се отпусне, а и те знаеха как се прави хубав омлет. „Те“ бяха съпруг и съпруга, които рядко си говореха, и имаха една сервитьорка на непълен работен ден. Докато седях и се хранех до прозореца, влезе групичка от четирима студенти — две момчета и две момичета, всичките доста спретнато облечени. Заеха масата до вратата, известно време преглеждаха менюто и обсъждаха какво да си поръчат, после единият от тях съобщи на сервитьорката какво са избрали.

Не след дълго забелязах, че едно от момичетата поглежда бегло към мен. Имаше необикновено къса коса и носеше тъмни слънчеви очила и бяла памучна къса рокля. Нямах представа коя е, така че продължих да обядвам, но след малко тя се измъкна от мястото си и дойде при мен. Облегнала ръка на ръба на моята маса, каза: „Ти си Ватанабе, нали?“

Вдигнах глава и я погледнах по-внимателно. Все още не можех да си спомня да съм я виждал някога. Беше от момичетата, които правят впечатление, следователно, ако я бях срещал преди, щях да съм в състояние да я разпозная веднага, а и нямаше много хора в моя университет, които ме познаваха по име.

— Имаш ли нещо против да седна? — попита тя. — Или очакваш някого?

Все още озадачен, кимнах.

— Не, никого не очаквам. Моля.

Тя придърпа с крак един стол и седна срещу мен, вторачи се право в лицето ми през слънчевите си очила, сетне погледна бегло към чинията ми.

— Добре изглежда — подхвърли.

— Вкусно е. Омлет с гъби и салата от зелен грах.

— Страхотно — рече тя. — Следващия път ще си взема това. Вече поръчах нещо друго.

— Какво си поръча?

— Макарони със сирене.

— И макароните със сирене ги приготвят добре тук — казах. — Между другото, познаваме ли се? Изглежда, не мога да си спомня?

— Еврипид — рече тя. — Електра. „Никой бог не се вслушва в плача ми безпомощен.“ Нали знаеш — часът тъкмо свърши.

Взрях се изпитателно в нея. Тя свали слънчевите си очила. Накрая си я спомних — първокурсничка, която бях видял на лекцията по история на драмата. Една удивителна промяна на прическата не ми бе позволила да я разпозная.

— А, да — продумах и докоснах мястото на няколко сантиметра под рамото си — преди лятната ваканция косата ти стигаше дотук.

— Така е — каза тя. — Това лято я бях накъдрила при фризьор, но ми стоеше направо ужасно. Искаше ми се да се самоубия. Изглеждах като труп на плажа, с водорасли, полепнали по главата ми. Та си помислих, че щом съм готова да умра, по-добре да се острижа късо. Поне държи хладно през лятото. — Тя прокара ръка през ексцентричната си прическа и ми се усмихна.

— Все пак изглежда добре — подхвърлих, като все още дъвчех омлета си. — Дай да те видя в профил.

Тя извърна глава и остана няколко секунди в тази поза.

— Ами да, супер си. Наистина ти стои добре. Грижливо оформен фасон. Така се откриват и хубавичките ти уши.

— Е, все пак не съм ненормална! И аз реших, че изглеждам добре с къса коса. Но никое момче не ме харесва така. Всички ми казват, че приличам на първолаче или на концлагеристка. Какво толкова намират момчетата в момичетата с дълги коси? Всички до един са фашисти! Защо момчетата мислят момичетата с дълги коси за най-елегантни, най-прелестни, най-женствени? Струва ми се, че има най-малко двеста и петдесет елегантни момичета с дълги коси. Наистина.

— Според мен сега изглеждаш по-добре отпреди — казах аз. И наистина мислех така. Доколкото можех да си спомня, с дълга коса тя беше просто още една симпатична студентка. От момичето, което сега седеше пред мен обаче, струеше истинска свежа жизнена сила. Бе като животинче, пръкнало се с настъпването на пролетта. Очите й се движеха като отделен организъм — от радост, смях, гняв, удивление и отчаяние. През живота си не бях виждал толкова живо и изразително лице и ми беше приятно да го гледам как живее и се движи.

— Наистина ли мислиш така? — попита тя.

Кимнах, все още дъвчейки салатата си.

Тя сложи тъмните си слънчеви очила и ме погледна през тях.

— Нали не лъжеш?

— Смятам себе си за честен човек? — отвърнах.

— Ами.

— И така, кажи ми защо носиш такива тъмни слънчеви очила?

— Почувствах се беззащитна, когато косата ми изведнъж стана толкова къса. Сякаш някой ме хвърли съвсем гола сред тълпата.

— Звучи смислено — казах аз, дояждайки омлета си. Тя ме наблюдаваше с огромен интерес.

— Не трябва ли да се върнеш при тях? — попитах, кимвайки към нейните трима приятели.

— Не. Ще отида, когато сервират яденето. Прекъснах ли те?

— Не остана нищо за прекъсване — отвърнах аз и си поръчах кафе, защото тя не показа никакви признаци, че става от масата. Сервитьорката отнесе чиниите ми и донесе сметана и захар.

— Сега ти ми кажи — рече тя. — Защо днес не се обади, когато четяха списъка с имената? Ти си Ватанабе, нали? Тору Ватанабе?

— Да, аз съм.

— Тогава защо не се обади?

— Просто днес не ми се искаше да го правя.

Тя пак сне очилата си, постави ги на масата и ме погледна.

— Защо си добил толкова силен загар?

— Последните няколко седмици пътешествах нагоре-надолу. С раница и спален чувал.

— Къде пътешества?

— Канадзава. Полуостров Ното. До Ниигата.

— Сам ли?

— Сам — отвърнах. — Намерих няколко приятели тук-там.

— Няколко интимни приятели? Непознати жени в далечни краища.

— Интимни ли? Сега вече знам, че си ме разбрала погрешно. Как човек със спален чувал на гърба и брадясала физиономия може да завърти любовна история?

— Винаги ли пътешестваш сам?

— Аха.

— Обичаш самотата? — попита тя, подпирайки бузата си с ръка. — Да пътешестваш сам, да се храниш сам, да седиш сам-самичък в аудиториите…

— Никой не обича да бъде съвсем сам. Но не полагам особени старания да се сприятелявам. Това е всичко. Просто ми е много неприятно, когато ме разочароват.

Захапала за едната дръжка слънчевите си очила, тя смотолеви: „Никой не обича да бъде сам. Просто ми е много неприятно, когато ме разочароват“. Не можеш да използваш тези изрази, когато пишеш автобиографията си.

— Благодаря — казах аз.

— Обичаш ли зеления цвят?

— Зашо питаш?

— Носиш зелено поло.

— Нищо специално. Нося всякакви дрехи.

— „Нищо специално. Нося всякакви дрехи.“ Харесва ми как говориш. Внимателно и гладко, сякаш мажеш с хоросан. Някой казвал ли ти го е?

— Не — отвърнах.

— Казвам се Мидори — рече тя. — „Зелена, млада“. Обаче зеленото ми стои ужасно. Странно, а? Сякаш съм прокълната, не мислиш ли? Сестра ми се казва Момоко: „Хубавица, свежа като праскова“.

— Добре ли изглежда в розово?

— Изглежда страхотно! Родена е да носи розово. Не е никак справедливо.

Сервираха на масата на Мидори и едно момче със спортно яке я повика: „Хей, Мидори, ела да ядем!“ Тя му махна с ръка, сякаш искаше да каже: „Разбрах.“

— Я ми кажи — рече, — водиш ли си записки на лекциите? По история на драмата?

— Разбира се.

— Никак не обичам да искам нещо от някого, но може ли да взема назаем записките ти? Отсъствах два пъти, а не познавам никого от курса.

— Няма проблеми — отвърнах и издърпах тетрадката от чантата си. След като я прегледах, за да се уверя, че не съм написал нещо, което не бих исках да се чете, я подадох на Мидори.

— Мерси — каза тя. — Ще дойдеш ли на лекции вдругиден?

— Да.

— Ще бъда тук по обед. Ще ти върна тетрадката и ще те черпя един обяд. Искам да кажа… Нали няма опасност да получиш стомашно разстройство или нещо подобно, ако не се храниш сам?

— Няма — продумах. — Но не е нужно да ме черпиш обяд само защото ти давам записките си.

— Не се притеснявай — рече тя. — Харесва ми да черпя хората с един обяд. Но във всеки случай няма ли да си запишеш някъде? Да не забравиш?

— Няма. Вдругиден. Дванайсет часа. Мидори. Зелена.

От другата маса някой извика: „Побързай, Мидори, яденето ти изстива!“

Тя не обърна внимание и ме попита:

— Винаги ли говориш така?

— Мисля, че да — рекох аз. — Досега не ми е правило впечатление. И никой не ми е казвал, че има нещо необичайно в начина ми на говорене.

Тя като че ли се позамисли за няколко секунди. Сетне стана с усмивка и се върна на своята маса. Няколко секунди по-късно, когато минах покрай нея, тя ми махна с ръка, ала другите трима едва ме погледнаха.

В сряда по обед Мидори я нямаше никаква в ресторанта. Помислих си, че бих могъл да я почакам и да изпия междувременно една бира, но още щом ми я сервираха, заведението взе да се пълни, така че си поръчах обяд и се нахраних сам. Приключих в 12:35, но Мидори все още я нямаше. Платих си сметката, излязох, пресякох улицата и отидох до малък параклис, където продължих да чакам на каменните стъпала да премине бученето в главата ми от бирата и да дойде Мидори. В един часа се отказах и отидох да чета в библиотеката. В два влязох на урок по немски.

Когато урокът свърши, отидох до отдел „Студенти“ и потърсих името на Мидори в списъка на курса по история на драмата. Единствената Мидори в курса беше Мидори Кобаяши. После прелистих картите в студентския архив и открих адреса и телефона на Мидори Кобаяши, постъпила в университета през 1969-а. Живееше със семейството си в северозападното предградие Тошима. Влязох в една телефонна кабина и набрах номера. „Книжарница Кобаяши“, обади се мъжки глас.

Книжарница Кобаяши ли?

— Извинете за безпокойството — казах аз, — но се питах дали Мидори е там?

— Не, няма я — отвърна той.

— Смятате ли, че може да е в университета?

— Хмм, не, сигурно е в болницата. Кой се обажда, моля?

Вместо да отговоря, благодарих и затворих. Болницата? Да не би да е пострадала или да се е разболяла? Но от гласа на човека не добих впечатление, че става дума за спешен случай. „Сигурно е в болницата“, бе изрекъл той с такава лекота, както ако бе казал: „Отиде до магазина за риба.“ Помислих си за няколко други вероятности, докато не ми омръзна да мисля, а после се върнах в пансиона, изтегнах се на леглото си и дочетох книгата „Господарят Джим“ на Джоузеф Конрад, която бях взел от Нагасава. Щом я прочетох, отидох в стаята на Нагасава, за да му я върна.

Нагасава се беше запътил към столовата, така че отидох да вечерям с него.

— Как вървят изпитите? — попитах. Вторият кръг на последния изпит за Външното министерство се държеше през август.

— Както винаги — отвърна той, сякаш беше дребна работа. — Нищо особено. Групови дискусии, интервюта… като да любиш младо гадже.

— С други думи, лесно става, така ли — подхвърлих. — Кога ще ти съобщят резултата?

— През първата седмица на октомври. Ако мина, ще те черпя една хубава вечеря.

— Кажи ми, що за хора успяват да стигнат до втори кръг? Все светила като теб ли?

— Не ставай смешен. Те са тайфа идиоти. Идиоти или кретени. Бих казал, че деветдесет и пет процента от младежите, които искат да станат бюрократи, не струват пукната пара. Не се майтапя. Те просто могат да четат.

— Тогава защо се опитваш да постъпиш във Външно министерство?

— Има много причини — отвърна Нагасава. — Колкото до мен, харесва ми идеята да работя в чужбина. Но най-вече искам да изпитам способностите си. Тъй като ми се ще да проверя колко струвам, бих искал да сторя това на най-голямото съществуващо поприще — нацията. Искам да видя колко високо мога да се издигна, колко власт мога да упражнявам в тази ненормално раздута бюрократична система. Разбираш ли какво имам предвид?

— Звучи като игра.

— То е игра. Сами по себе си властта и парите изобщо не ме интересуват. Наистина е така. Може да съм себично копеле, но съм невероятно равнодушен към подобни простотии. Бих могъл да бъда дзен-будистски свещеник. Единственото нещо, което притежавам обаче, е любопитството ми. Искам да разбера какво мога да направя там, в големия, жесток свят.

— И не ти трябват „идеали“, предполагам.

— Никак. В живота няма място за идеали. Той изисква стандартно поведение.

— Но нали има много други начини да се живее? — попитах. — На теб ти харесва моя начин на живот, нали?

— Това няма връзка с въпроса ми — казах. — Можеше изобщо да не вляза в университет, не мога да спя с всяко момиче, което искам и винаги когато поискам, не съм добър оратор, хората не ми се възхищават, нямам приятелка и не ме чака бляскаво бъдеще, когато получа диплома за бакалавър от един второстепенен частен университет. Какво значение има дали харесвам начина ти на живот?

— Искаш да кажеш, че завиждаш на моя начин на живот?

— Не, не завиждам — отвърнах. — Твърде много съм навикнал да бъда себе си. И всъщност не давам и пет пари нито за Токийския университет, нито за Външно министерство. Единственото нещо, за което ти завиждам, е, че имаш страхотна приятелка, Хацуми.

Нагасава млъкна и започна да се храни. Щом се навечеряхме, той каза:

— Знаеш ли какво, Ватанабе, имам чувството, че сигурно десет или двайсет години след като напуснем това място, пак ще се срещнем някъде. И ми се струва, че отношенията ни ще са същите.

— Звучи като у Дикенс — рекох с усмивка.

— Мисля, че да — каза той и също се усмихна. — Но интуицията обикновено не ме подвежда.

Излязохме от столовата и отидохме в един бар. Останахме там на чашка докъм девет.

— Кажи ми, Нагасава — попитах — какво е „стандартното поведение“ в твоя живот?

— Ще се разсмееш, ако ти кажа — отвърна той.

— Няма.

— Добре — рече той. — Да бъдеш джентълмен.

Не се засмях, но едва не паднах от стола.

— „Да бъдеш джентълмен“? Джентълмен?

— Чу ме правилно.

— Какво означава да бъдеш джентълмен? Какво определение ще дадеш на тази дума?

— Джентълменът е човек, който прави не каквото иска, а каквото трябва.

— Ти си най-големият особняк, когото съм срещал — казах аз.

— А ти си най-откровеният човек, когото познавам — рече той и плати за двама ни.

Отидох на лекцията по история на драмата следващата седмица, но Мидори Кобаяши все още я нямаше. Подир един бърз оглед на аудиторията, убедил ме, че наистина я няма, заех обичайното си място на предната редица и докато чаках да влезе преподавателят, написах писмо до Наоко. Писах й за летните си екскурзии — за шосетата, по които бях вървял, за градовете, през които бях преминал, за хората, които бях срещнал. „И всяка нощ мислех за теб. Сега, когато не мога да те видя, разбирам колко си ми нужна. Занятията са невероятно скучни, обаче, както го изисква самодисциплината, посещавам всички лекции и упражнения и изпълнявам всички възложени задачи. Всичко изглежда безсмислено, откакто ти замина. Бих искал да си поговорим надълго и нашироко. Ако е възможно, бих искал да посетя санаториума и да те видя за няколко часа. И ако е възможно, бих искал да излезем и да повървим рамо до рамо, както преди. Моля те, опитай се да отговориш на това писмо, дори само с кратка бележка.“

Изписах четири листа, сгънах ги, пъхнах ги в един плик и ги адресирах за Наоко чрез нейните родители.

Междувременно професорът бе пристигнал и докато вадеше списъка, бършеше потта по челото си. Беше нисък на ръст, с тъжна физиономия и метален бастун. Макар и не точно забавни, лекциите му бяха винаги добре подготвени и си струваше да се посещават. След като отбеляза, че времето както винаги е горещо, професорът заговори за употребата на deus ex machina[4] при Еврипид и обясни по какво се различава идеята за „бог“ при Еврипид в сравнение с Есхил и Софокъл. Бе говорил петнайсетина минути, когато вратата се отвори и влезе Мидори. Беше с тъмносиня спортна риза, кремави памучни панталони и обичайните си слънчеви очила. След като отправи към професора бегла усмивка от типа „съжалявам за закъснението“, тя седна до мен. Сетне извади тетрадка — моята тетрадка — от дамската си чанта и ми я подаде. Вътре открих бележка: „Извинявай за сряда. Нали не се сърдиш?“

Лекцията бе преполовена и професорът чертаеше на черната дъска скица на сцена в древногръцкия театър, когато вратата пак се отвори и влязоха двама студенти с шлемове. Приличаха на нещо като комедиен екип, единият — висок, слаб и блед, другият — нисък, закръглен, мургав и със съвсем неуместна дълга брада. Високият носеше цяла купчина позиви с политическа агитация. Ниският се приближи до професора и каза с известна учтивост, че биха искали да използват втората половина от неговия учебен час за политически дебат и се надявали, че той ще им съдейства. И добави: „Светът бъка от проблеми, далеч по-неотложни и важни от древногръцката трагедия“. Това бе повече изявление, отколкото молба. Професорът отвърна: „Доста се съмнявам, че светът има проблеми, много по-неотложни и важни от древногръцката трагедия, но вие няма да ме слушате, каквото и да ви кажа, така че правете каквото знаете“. После се хвана за ръба на масата, стъпи на пода, взе си бастуна и излезе, накуцвайки, от аудиторията.

Докато високият студент раздаваше позивите, закръгленият отиде на подиума и почна да чете лекция. Позивите бяха пълни с обичайното опростенческо лозунгаджийство: „Бойкотирай нагласените избори за ректор на университета“; „Впрегни всички сили за нова обща стачка на всички университети“; „Разбий имперско-образователно-индустриалния комплекс“. Нямах проблем със съдържанието им, но маниерът на писане беше калпав. Не открих нищо, което да вдъхва доверие или да възбужда страстите. И речта на закръгленото момче бе също слаба — същата стара песен на нов глас. Истинският враг на тази банда беше не държавната власт, а липсата на въображение.

— Хайде да се махаме оттук — рече Мидори.

Кимнах и станах, и двамата се отправихме към вратата. Точно тогава закръгленото момче ми каза нещо, ала аз не можах да го разбера. Мидори му махна с ръка и подхвърли: „Ще се видим по-късно“.

— Бре, да му се не види, ние контрареволюционери ли сме? — ме попита Мидори, щом излязохме. — Нима искаме да бъдем обесени на телефонни стълбове, ако революцията успее?

— Нека първо да се наобядваме, пък после ще видим.

— Добре. Има едно заведение, където искам да те заведа. Но е малко далечко. Имаш ли свободно време?

— Разбира се, свободен съм до урока си в два часа.

Медори ме качи на автобус до Йоцуя и ме заведе на едно закътано място точно зад гарата в един луксозен ресторант със специалитети в кутии. Още щом седнахме, ни сервираха в четвъртити лакирани в червено кутии супа и обяд според менюто за деня. Това бе заведение, за което си струваше да се повозиш на автобуса, за да се нахраниш в него.

— Страхотна храна — казах аз.

— И евтина при това. Идвах тук още като бях в гимназията. До моето предишно училище се стига, като се върви право надолу по улицата. Даскалите бяха толкова строги, че трябваше да се изнизваме тайно, за да се храним тук. Изключваха те, ако те хванеха да ядеш извън училището.

Без слънчевите очила очите на Мидори изглеждаха доста по-сънени от предишния път. Когато не си играеше с тясната сребърна гривна на лявата си китка, тя се почесваше в ъгълчетата на очите с върха на кутрето си.

— Уморена ли си?

— Малко. Не съм се наспала. Но съм добре, не се притеснявай — каза тя. — Съжалявам за оня ден. Изникна нещо важно и просто не можах да изляза. Съвсем внезапно, на сутринта. Мислех да ти звънна в ресторанта, но не можах да си спомня името, а не знам домашния ти телефон. Дълго ли чака?

— Не много. Разполагах с доста свободно време.

— С доста ли?

— Може би с повече, отколкото ми трябваше. Искам да можех да ти дам малко, за да ти помогна да се наспиш.

Мидори опря буза с ръка и ми се усмихна.

— Какво добро момче си ти.

— Не добро. Просто имах време, което трябваше да убия — отвърнах. — Между другото онзи ден се обадих у вас и някой ми каза, че си била в болницата. Нещо лошо ли се случи?

— Обадил си се вкъщи? — попита тя и между веждите й се образува лека бръчка. — Как разбра номера на телефона ми?

— Открих го в отдел „Студенти“. Позволено е на всеки.

Тя поклати глава веднъж или два пъти и пак се заигра с гривната.

— Изобщо не се бях сетила за това. Струва ми се, че и аз можех да издиря твоя номер. Както и да е, за болницата ще ти разкажа другия път. Сега не ми се иска. Съжалявам.

— Добре. Нямах намерение да любопитствам.

— Не, ти не любопитстваш. Просто съм малко уморена. Като маймуна след дъжд.

— Не смяташ ли, че трябва да се прибереш вкъщи и да поспиш?

— Не сега. Хайде да излизаме оттук.

Тя ме заведе до бившата си гимназия. Дотам повървяхме малко от Йоцуя.

Преминавайки през гарата, си спомних за Наоко и за нашите безкрайни разходки. Винаги започваха оттам. Разбрах, че ако онази неделя през май не бях срещнал случайно Наоко във влака, животът ми щеше да е доста по-различен. Но после промених мнението си: не, дори да не се бяхме срещнали тогава, животът ми може би нямаше да е по-различен. Бяхме се срещнали, защото трябваше да се срещнем. Ако тогава не се бяхме срещнали и на това място, все някога щяхме да се срещнем някъде другаде. Нямах никакво основание да смятам така: бе просто едно усещане.

Мидори Кобаяши и аз седнахме на пейка в парка и загледахме сградата на нейната бивша гимназията. Стените бяха целите в бръшлян, а под фронтоните се събираха гълъби да дадат почивка на крилата си. Бе хубава стара сграда със собствен облик. В двора на училището имаше голям дъб, а близо до него се издигаше стълб от бял пушек. На гаснещата лятна светлина той изглеждаше слаб и смътен.

— Знаеш ли какъв е този пушек? — внезапно ме попита Мидори.

— Нямам представа — отвърнах.

— Горят дамски превръзки.

— Без майтап! — не можах да измисля нищо друго.

— Дамски превръзки, тампони и други подобни неща — каза Мидори с усмивка. — Това е девическо училище. Старият разсилен ги събира от всички контейнери и ги изгаря в пещта за горене на отпадъци. От това е пушекът.

— Еха.

— Да, това си казвах и аз винаги когато бях в час и видех пушека вън. „Еха.“ Помисли си само: в училището има почти хиляда момичета в прогимназиалните и гимназиалните класове. Нека да пресметнем: на деветстотин от тях мензисът е дошъл и може би една пета от последните са в мензис по едно и също време: сто и осемдесет момичета. Това прави превръзки на сто и осемдесет момичета в контейнерите всеки ден.

— Сигурно си права — макар че не съм съвсем сигурен в цифрите.

— Във всеки случай е много. Сто и осемдесет момичета. Какво според теб е да събираш и да изгаряш толкова много от тези неща?

— Не мога да си го представя — отвърнах. Как бих могъл да си представя какво преживяваха онези старци? Мидори и аз продължихме да гледаме пушека.

— Всъщност не исках да ходя в това училище — каза Мидори и поклати леко глава. — Исках да посещавам обикновена държавна гимназия. Обикновено училище с обикновени хора, където бих могла да се отпусна и да се забавлявам като обикновено момиче. Но моите родители мислеха, че щяло да изглежда добре за мен да ходя в това претенциозно училище. Те бяха тези, които ме тикнаха тук. Нали знаеш: така става, когато в началното училище имаш висок успех. Учителят казва на родителите ти: „При тези високи оценки тя трябва да отиде там“. И ето къде се озовах. Шест години посещавах това училище и никога не го харесах. Всичко, за което можех да мисля, беше кога ще изляза оттук. И знаеш ли, имам грамота, задето никога не съм закъснявала и не съм отсъствала нито ден. Затова толкова го мразех. Разбираш ли?

— Не, не разбирам.

— Затова толкова мразех това училище. Не исках да го оставя да ме надвие. Мислех си, че ако дори веднъж му позволя това, с мен е свършено. Ужасно ме беше страх, че ще продължа да пропадам по-надолу и все по-надолу. Дотътрях се дотук с трийсет и девет градуса температура. Учителят ме питаше дали съм болна, а аз отговарях, че не съм. При завършването ми дадоха грамота, че не съм имала отсъствия и закъснения плюс един речник на френския език. По тая причина сега уча немски. Не исках да съм задължена с нищо на това училище. И не се шегувам.

— Защо си го мразила толкова!

— Ти харесваше ли своето училище?

— Е, не, но не го и мразех особено. Ходех в обикновена държавна гимназия, но, така или иначе, нямах определено мнение за нея.

— В това училище — каза Мидори, почесвайки ъгълчето на окото си с малкия си пръст — имаше само момичета от заможни семейства — почти хиляда момичета с добра семейна среда и висок успех. Богати момичета. Трябваше да са богати, за да оцелеят. Висока такса за обучение, безкрайни помощи за училището, скъпи екскурзии. Ако отидехме в Киото например, ни настаняваха в първокласна странноприемница, поднасяха ни върху лакирана масичка храна за чайна церемония и веднъж годишно ни водеха в най-скъпия хотел в Токио да изучаваме добрите маниери при хранене. С други думи, това не беше обикновено училище. От сто и шейсетте момичета в моя клас, аз бях единствената от буржоазен квартал като Тошима. Веднъж погледнах в училищния дневник да видя къде живеят другите, и всяка от тях беше от богат район. Е, не, имаше едно момиче, което живееше чак в Чиба — родителите й бяха фермери, и с нея станахме нещо като приятелки. Тя наистина бе много мила. Покани ме в своя дом, като се извини, задето трябваше да пътувам дълго, за да стигна там. Отидох и беше невероятно — това огромно парче земя, около което вървиш петнайсет минути, за да го обиколиш цялото. Имаше удивителна градина и две кучета с големината на малки леки коли. Хранеха ги с дебели парчета месо. Но въпреки всичко, това момиче се притесняваше от факта, че живее чак в Чиба. Ако закъсняваше, я докарваха до училище с мерцедес-бенц! Имаше собствен шофьор! Като изваден от списание — шапката, белите ръкавици, съответно поведение. И въпреки това тя имаше комплекс за малоценност. Можеш ли да си представиш?

Поклатих глава.

— Бях единствената в цялото училище, която живееше в квартал като Кита-Отсука Тошима. И с такава „професия на родителите“, тоест „собственици на книжарница“. Всички в моя клас смятаха, че това било чудесно: „О, ти си голяма късметлийка, можеш да си четеш всяка книга, която ти хареса“ — казваха те, както и други неща от тоя род. И си мислеха, разбира се, че става дума за грамадна книжарница от рода на Кинокуния. Не биха могли да си представят бедната малка книжарничка „Кобаяши“. Вратата се отваря със скърцане и вътре няма нищо друго освен списания. Добре се продават само дамските списания с илюстровани притурки за най-новите сексуални техники. Местните домакини ги купуват и ги изчитат от кора до кора, седнали до масата в кухнята, после изпробват техниките, когато съпрузите им се приберат вкъщи. И се запознават с най-невероятните пози! За това ли си мислят домакините по цял ден? Комиксите са другите рекордьори по продажба: Магъзийн, Съндей, Джъмп. И, разбира се, седмичниците. Така че в тази „книжарница“ се продават почти само списания. Е, има няколко книги с меки корици, детективски, приключенски и любовни романи. Само това върви. И книги с практически указания: как да спечелим с един удар, как да отглеждаме бонзаи, как да държим сватбени речи, как да правим секс, как да откажем цигарите, и какво ли не друго. Продаваме дори канцеларски материали — химикалки и моливи, бележници и тем подобни. И толкова. Няма „Война и мир“, нито Кензабуро Ое, нито „Спасителят в ръжта“. Това е книжарница „Кобаяши“. Ето каква „късметлийка“ съм. Мислиш ли ме за такава?

— Може би просто трябва да видя тази книжарница.

— Знаеш какво имам предвид. Всички в квартала я посещават, някои от години, и така ние оцеляваме. Бизнесът върви добре, повече от достатъчно, за да се издържа четиричленно семейство без дългове, и то с две дъщери в колеж. Не остават пари за друго. Въобще не трябваше да ме пращат в такова училище. Оказа се рецепта за душевно терзание. Трябваше да ги слушам как ми мърморят всеки път, когато училището искаше финансова помощ, а аз винаги се притеснявах ужасно, че няма да ми стигнат парите, когато излизах със съученичките си и те предлагаха да хапнем в някое скъпо заведение. Направо отвратителен начин на живот. Твоето семейство заможно ли е?

— Моето семейство ли? Не, родителите ми са съвсем обикновени хора, нито богати, нито бедни. Знам, че не им е лесно да ме издържат в частен университет в Токио, но нямам брат или сестра, така че не е чак толкова трудно. Не ми дават много, затова се налага да работя на непълен работен ден. Живеем в обикновена къща с малка градина и имаме тойота корола.

— Какво работиш?

— Работя три нощи седмично в един магазин за грамофонни плочи в Шинджуку. Не е трудно. Просто седя там и пазя магазина.

— Без майтап — каза Мидори. — Не знам, но като те гледам, си мисля, че никога не си бил затруднен финансово.

— Така е. Никога не съм бил затруднен финансово. Не че рина парите с лопата. Аз съм като повечето хора.

— Е, „повечето хора“ в моето училище бяха богати — рече Мидори и скръсти ръце на скута си. — Това беше проблемът.

— Значи сега ще имаш много възможности да видиш свят, който няма този проблем. Може би повечето хора искат това.

— Хей, кажи ми, какво според теб му е хубавото да си богат?

— Не знам.

— Ами да можеш да кажеш, че нямаш никакви пари. Например, ако предложех на някоя съученичка да си купим нещо, тя можеше да каже: „Съжалявам, нямам никакви пари“. Нещо, което аз никога не бих си позволила да кажа, ако предложението беше нейно. Кажех ли: „Нямам никакви пари“, това щеше да означава, че наистина „нямам никакви пари“. Тъжна картинка. Същото като някое хубаво момиче каже: „Днес изглеждам ужасно, не искам да излизам“. Е, тогава всичко е наред. Но ако грозно момиче го каже, хората ще й се смеят. Ето такъв беше за мен светът. В продължение на шест години, от първата до последната.

— Ще мине време и ще забравиш.

— Надявам се. Университетът е толкова приятна промяна! Пълен е с обикновени хора.

Тя се усмихна леко презрително и приглади с длан късата си коса.

— Работиш ли? — попитах аз.

— Да, пиша обяснения към географски карти. Нали знаеш за онези брошурки, които вървят неразделно с картите? С описания на различните райони, с броя на населението и интересни забележителности. Тук има такива и такива туристически пътеки или еди-каква си легенда, или някакво необичайно цвете или птица. Пиша текстовете за тези неща. Толкова е лесно! Изобщо не отнема време. Мога да напиша цялата брошурка за един ден — просто правя справка в някой речник в библиотеката. Трябва само да се овладеят няколко тънкости и тогава всичко ти иде отръки.

— Какви тънкости?

— Например да вмъкнеш нещичко, което на никого не е хрумнало. Хората в географското дружество започват да те смятат за гений на перото и да ти изпращат допълнителна работа. То не е кой знае какво, просто нещо съвсем дребно. Да кажем например, че в дадена долина се строи язовир, водата е погълнала някое селце, но въпреки това всяка пролет птичките се завръщат от юг и човек може да ги наблюдава как прелитат над язовира. Вмъкваш един малък епизод като този и хората го харесват, защото е живописен и сантиментален. Обикновеният нещатен сътрудник няма да се мори за подобни неща, но аз изкарвам добри пари.

— Да, но трябва да откриеш тези „епизоди“.

— Така е — каза Мидори и леко наклони глава. — Но ако човек ги търси, обикновено ги намира. Ако не, винаги може да се измисли нещо безобидно.

— Охоо!

— Спокойно — подхвърли Мидори.

После каза, че иска да научи нещо повече за моя пансион и аз й разказах обичайните истории за вдигането на знамето и за радиогимнастиката на Есесовеца. Мидори се смя особено много на историите с Есесовеца, както впрочем се случваше с всички, на които ги разправях. И каза, че според нея щяло да й е забавно да види пансиона. Мястото изобщо не е забавно, рекох: „Просто неколкостотин младежи в мърляви стаи, наливащи се с алкохол и онаниращи“.

— И ти ли си в това число?

— Всеки мъж на тази земя е в това число — поясних аз. — Момичетата имат мензис, а момчетата онанират. Всички без изключение.

— Дори онези, които имат приятелки ли? Имам предвид сексуални партньорки.

— Едното няма нищо общо с другото. Студентът Кейо от съседната стая онанира преди всяка среща с момиче. Твърди, че така се отпуска.

— Не знам много по този въпрос. Бях твърде дълго в девическо училище.

— Предполагам, че притурките в дамските списания не се занимават с тази тема.

— Ни най-малко! — отвърна тя през смях. — Във всеки случай, Ватанабе, имаш ли някакво време тази неделя? Свободен ли си?

— Свободен съм всяка неделя. Поне до към шест. Тогава отивам на работа.

— Защо не ми дойдеш на гости? В книжарница „Кобаяши“. Самата книжарница ще е затворена, но се налага да кисна там сама целия ден. Може да се случи важно позвъняване по телефона. Какво ще кажеш да обядваме заедно? Ще ти сготвя нещо.

— С удоволствие — казах.

Мидори откъсна лист от бележник и начерта подробна карта на пътя до нейния дом. Използва писалка с червено мастило, за да направи едно голямо X на мястото на къщата.

— Не може да не я забележиш. Има огромна табела: Книжарница „Кобаяши“. Ела по обед. Ще съм сготвила.

Благодарих й и пъхнах листчето в джоба си.

— Най-добре ще е да се връщам вече в университета — рекох. — Урокът ми по немски започва в два.

Мидори каза, че трябва да отиде някъде и се качи на влака от Йоцуя.

В неделя сутринта станах в девет, избръснах се, изпрах и прострях прането на покрива. Беше хубав ден. Усещаше се първият мирис на есен. Червени водни кончета прехвърчаха безшумно около двора, гонени от кварталните деца с мрежички за пеперуди. Нямаше вятър и Изгряващото слънце бе увиснало на пилона си. Облякох една наскоро изгладена риза и тръгнах към трамвайната спирка. Студентски квартал в неделя сутрин: улиците бяха пусти, почти безлюдни, повечето магазини — затворени. Някои звуци отекваха с особена яснота. Момиче със сабо тропаше като с копита по асфалтираната улица, а близо до трамвайното депо четири-пет деца хвърляха камъни по ред празни тенекиени кутии. Един магазин за цветя бе отворен. Влязох и купих няколко жълти нарциса. Нарциси през есента: беше странно. Но аз винаги съм харесвал това особено цвете.

Три възрастни жени бяха единствените пътници в трамвая в неделното утро. Непрестанно поглеждаха към мен и моите цветя. Едната ми се усмихна. И аз й се усмихнах. Седнах на последната седалка и гледах как старите постройки преминават съвсем близо до прозореца. Трамваят почти докосваше надвисналите стрехи. На терасата на една къща имаше десетина корена домати, насадени в саксии, близо до които лежеше на припек голяма черна котка. В двора на друга къща дете правеше балончета от сапунена пяна. Отнякъде до слуха ми достигна песен на Аюми Ишида и дори долових миризма от ястие, подправено с къри. Трамваят се извиваше като змия през този изолиран неугледен свят. Още неколцина пътници се качиха от спирките по пътя, ала трите възрастни жени продължиха да си говорят съсредоточено за нещо, притиснали се една към друга.

Слязох недалеч от гара Оцука и като следвах упътването на Мидори, тръгнах по широка улица без особени забележителности. Като че никой от магазините по пътя не благоденстваше. Бяха в стари сгради, мрачни отвътре, а надписите на някои от табелите бяха избелели. Съдейки по възрастта и стила на сградите, районът изглеждаше пощаден от военновременните въздушни бомбардировки. Малко от тях бяха ремонтирани и поддържани, но почти всички бяха с пристройки или частично пооправени, и тъкмо тези пристройки изглеждаха много по-занемарени от самите стари сгради.

Атмосферата на този район внушаваше, че повечето прогонени от колите, мръсния въздух, шума и високите наеми хора, живели някога тук, са се преселили в предградията, оставяйки след себе си евтини апартаменти и търговски офиси, както и магазинчета с незначителен оборот, и само някои крайно упорити протакат преговорите с евентуалните купувачи и се държат здраво за стария си фамилен имот в очакване на по-благоприятни условия. Всичко изглеждаше мръсно и захабено, сякаш обвито в лека мъгла от отработени газове.

Повървях десетина минути по тази улица и стигнах до ъгъл с бензиностанция, откъдето поех надясно към група от ниски магазинчета, сред които зърнах табелата на книжарница „Кобаяши“. Вярно е, че не беше голяма, но не бе и чак толкова малка, каквато си я бях представил по описанието на Мидори. Бе просто типична квартална книжарница, от същите, до които едно време изтичвах в деня, когато излизаха повечето списания за момчета. Обзе ме носталгия.

Цялата предна част на книжарницата бе скрита от големи спускащи се метални кепенци с изписана върху тях следната реклама: „Уикли Баншун се продава тук всеки четвъртък“. Имаше още петнайсет минути до обяд, но не исках да убия времето, шляейки се из магазините с букет нарциси в ръка, затова натиснах звънеца на входа до кепенците и отстъпих няколко крачки назад да изчакам. Петнайсет секунди изтекоха без отговор и тъкмо обмислях дали да не позвъня отново, когато чух един прозорец над мен да се отваря с дрънчене. Вдигнах поглед и видях Мидори да се навежда навън и да маха с ръка.

— Влизай — извика тя. — Вдигни кепенците.

— Не съм ли подранил? — викнах на свой ред аз.

— Няма нищо. Качи се горе. Заета съм в кухнята. — Тя дръпна прозореца и го затвори.

Когато, приклекнал, ги вдигнах на три стъпки от земята и пак ги спуснах, кепенците произведоха ужасно стържене. Вътре в книжарницата бе тъмно като в рог. Препъвайки се в навързани на купчини списания, успях да стигна опипом до задното стълбище. Развързах си обувките и се качих в жилището горе. И там беше много тъмно. Стълбите свършваха със скромна всекидневна с диван и фотьойли. Беше малка стая, от чийто прозорец проникваше бледа светлина и извикваше спомен за стари полски филми. Вляво имаше нещо като складово помещение и друго, което приличаше на врата към баня. Трябваше да се изкача предпазливо по стръмното стълбище, за да стигна до втория етаж, но още щом се озовах там, стана много по-светло, отколкото долу, и изпитах голямо облекчение.

— Насам — чу се гласът на Мидори. Вдясно от горния край на стълбището се намираше стая, която приличаше на трапезария, а след нея бе кухнята. Самата къща беше стара, но кухнята като че ли наскоро бе обзаведена с нови шкафове, светла, лъскава мивка и кран на чешмата. Мидори беше там и готвеше. Една тенджера къкреше на печката, а наоколо се разнасяше миризмата на печена на скара риба.

— В хладилника има бира — рече Мидори и ме погледна бегло. — Седни, докато свърша с това.

Взех си кутия бира и седнах до кухненската маса. Бирата беше толкова студена, че сигурно бе престояла в хладилника повече от година. На масата лежеше малък бял пепелник, вестник и прибор за разпределяне на соев сос. Имаше и един бележник и писалка, а на бележника — телефонен номер и някакви цифри — явно сметки, свързани с пазаруване.

— След десет минути ще е готово — заяви Мидори. — Можеш ли да почакаш?

— Разбира се, че мога — отвърнах аз.

— Тъкмо здравата ще огладнееш. Приготвям много.

Отпих от бирата си и се загледах в нея, а тя продължи да готви с гръб към мен. Действаше бързо и чевръсто, извършвайки не по-малко от четири готварски процедури наведнъж. В един момент опитваше някакво сварено ястие, подир малко затрака върху дъската за рязане, сетне извади нещо от хладилника и го натрупа в чиния, и докато се усетя, бе измила една тенджера, която вече не й трябваше. В гръб приличаше на индианка, свиреща на ударни инструменти — биеше една камбанка, почукваше по дървено блокче, удряше кокал от бизон. Всяко нейно движение бе точно отмерено и пестеливо, с перфектен баланс. Наблюдавах със страхопочитание.

— Кажи ми, ако мога да помогна с нещо — казах просто така, за всеки случай.

— Добре — рече Мидори и ме погледна усмихната. — Обикновено правя всичко сама. — Носеше вталени сини джинси и тъмносиня тениска. Надпис на Епъл Рекърдс почти покриваше тениската на гърба. Мидори имаше невероятно тесен ханш, сякаш по някакъв начин бе прескочила периода на растеж, през който газът се уголемява, и това й придаваше много по-неопределена в полово отношение външност, отколкото на повечето момичета с вталени джинси. Светлината, струяща от кухненския прозорец, правеше малко неясни очертанията на тялото й.

— Всъщност не беше необходимо да спретваш такова угощение — подхвърлих аз.

— Не е никакво угощение — отвърна Мидори, без да се извърне към мен. — Вчера бях много заета и не успях да напазарувам както трябва. Просто забърках нещо от продуктите, които имаше в хладилника. Наистина, не се притеснявай. Освен това е традиция в семейство Кобаяши гостите да се гощават добре. Не знам какво значи това, ала ние обичаме да каним гости. Това е вродено, нещо като болест. Не че сме кой знае колко мили и добри или че хората ни харесват и прочие, обаче ако дойде някой, трябва да го нагостим добре, без значение с какво. За добро или зло, всички имаме този недостатък. Да вземем баща ми например. Той самият почти не пие алкохол, но къщата е пълна със спиртни напитки. За какво? За да има за гостите! Така че не се колебай: пий бира, колко си щеш.

— Благодаря — казах аз.

Изведнъж се сетих, че съм забравил цветята на долния етаж. Бях ги оставил настрана, когато отвързвах обувките си и после забравих да ги взема със себе си горе. Върнах се долу и открих десетте ярки цветя, лежащи в мрака. Мидори взе висока тясна чаша от шкафа и подреди цветята в нея.

— Обичам нарциси — рече тя. — Някога изпях „Седем нарциса“ в един преглед на млади дарования в гимназията. Чувал ли си тази песен?

— Да, разбира се.

— Имахме фолклорна група. Аз свирех на китара.

Тя изпя „Седем нарциса“, докато разсипваше ястията в чинии.

Готварските умения на Мидори бяха много по-добри, отколкото си мислех. Бе приготвила удивително съчетание от пържени, мариновани, варени и печени ястия от яйца, скумрия, пресни зеленчуци, патладжан, гъби, репички и сусамово семе, всичките в изтънчения стил на Киото.

— Страхотно е — казах с пълна уста.

— Окей, а сега ми кажи истината — рече Мидори. — Не очакваше готвенето ми да е на ниво, нали… съдейки по моята външност.

— Струва ми се, че да — отвърнах искрено.

— Ти си от района Кансаи, тъй че харесваш вкуса на тези ястия, нали?

— Да не искаш да кажеш, че си променила стила специално заради мен?

— Не ставай смешен! Не бих си навлякла тази беля. Не, ние ядем все такива неща.

— Следователно майка ти — или баща ти — е от Кансай?

— Не, баща ми е роден в Токио, а майка ми е от Фукушима. Няма нито един човек от Кансай сред моите роднини. Всички сме от Токио или от северно Канто.

— Не разбирам — казах. — Как се научи тогава да готвиш тази напълно автентична кансайска кухня? Кой те научи?

— Дълга история — отвърна тя, хапвайки парченце пържено яйце. — Майка ми никак не обичаше домакинската работа и почти никога не готвеше. А ние трябваше да мислим за бизнеса, ето защо все се повтаряше например следното: „Днес сме много заети, хайде да хапнем нещо навън“ или „Нека просто да купим няколко кюфтета от месарницата“, и прочие. Мразех това дори когато бях малка, имам предвид да се сготви примерно голяма тенджера ядене, подправено с къри, и три дена наред да се яде все едно и също. И така един ден — бях трети курс в гимназията — реших, че ще сготвя за цялото семейство, и веднага запретнах ръкави. Отидох до голямата книжарница „Кинокуния“ в Шинджуку и купих най-дебелата, най-хубавата готварска книга, която можах да открия, и я изчетох от кора до кора: как да се избере дъска за рязане, как се точат ножове, как се обезкостява риба, как се остъргват люспите на риба тон, всичко. Оказа се, че авторът на книгата е родом от Кансай, затова мога да готвя само кансайски ястия.

— Искаш да кажеш, че си се научила да правиш всички тези неща по книга?!

— Пестях парите, а ми се искаше да се храня с качествена храна. Изучих подправките. Имам доста добра интуиция. Но хич ме няма с логиката.

— Удивително е, че си успяла да се научиш да готвиш така добре, без някой да ти покаже как точно се прави това.

— Не беше лесно — рече Мидори с въздишка — да пораснеш в дом, където никой не се интересува от храненето. Казвах им, че искам да купя свестни ножове и тенджери, а те не ми даваха пари. „Достатъчно добри са и тези, които имаме“ — отвръщаха, но аз твърдях упорито, че са калпави, че не може да се обезкостява риба със скапаните ни ножове, а те викат: „За какво, по дяволите, ти е да обезкостяваш риба с ножове?“ Беше безнадеждна работа да се мъчиш да общуваш с тях. Слагах настрана парите, които ми даваха, и с тях купих качествени професионални ножове, тенджери, цедки и прочие. Можеш ли да си представиш? Едно петнайсетгодишно момиче, което къта дребни стотинки, за да купи цедки, точила и тигани, когато всички други момичета в училище получават от къщи огромни суми и си купуват красиви дрехи и обувки. Не ти ли става жал за мен?

Кимнах, поемайки глътка бульон с пресни зеленчуци.

— Когато бях първи курс в гимназията, трябваше да се снабдя с тиган за пържене на яйца — дълъг, тесен тиган за приготвяне на омлет в стил дашимаки. Купих го с парите за нов сутиен. Наложи се да карам три месеца само с един сутиен. Можеш ли да си представиш? Перях сутиена си нощем, побърквах се, опитвайки се да го изсуша, и го слагах на другия ден. И ако не изсъхнеше напълно, трябваше да преживея истинска трагедия. Най-ужасното нещо на света е да носиш влажен сутиен. Вървях и сълзите се лееха от очите ми. Като си помисля само, че изстрадах това заради един тиган за пържене на яйца!

— Разбирам какво имаш предвид — рекох през смях.

— Знам, че не бива да казвам това, но изпитах нещо като облекчение, когато майка ми почина. Можех сама да управлявам семейния бюджет. Бих могла да купя каквото аз искам. И така сега притежавам сравнително пълен набор от кухненски прибори. Баща ми нищо не разбира от семеен бюджет.

— Кога почина майка ти?

— Преди две години. Рак. Мозъчен тумор. Година и половина прекара в болница. Беше ужасно. Тя страда от началото до края. Най-подир изгуби разсъдъка си, трябваше непрекъснато да й се дават упойващи вещества и въпреки това не можеше да умре, макар че когато се случи, бе фактически безболезнено умъртвяване. Този е най-лошият вид смърт — човекът е в агония, семейството преминава през истински ад. За това отиде всяка стотинка, която имахме. Имам предвид, че й биеха инжекции — бам, бам и две хиляди йени на доза. Тя се нуждаеше от денонощни грижи. Бях толкова ангажирана с нея, че не можех да уча, трябваше да прекъсна училище за една година. И сякаш това не беше достатъчно лошо, ами и… — тя спря по средата на изречението, остави пръчиците си и въздъхна. — Как този разговор изведнъж стана толкова мрачен?

— Започна с историята за сутиените — напомних й.

— Както и да е, изяж си яйцата и помисли за онова, което току-що ти разказах — рече Мидори със сериозна физиономия.

Порцията яйца ме засити напълно, ала Мидори яде много по-малко. Готвенето убива апетита — каза тя. После почисти масата, избърса трохите, извади кутия цигари „Марлборо“, пъхна една в устата си и я запали с клечка кибрит. Взе чашата с нарцисите и ги разглежда известно време.

— Струва ми се, че няма да ги прехвърля във ваза — рече тя. — Ако ги оставя така, все едно, че съм ги набрала край някое езеро и съм ги поставила в първото нещо, което ми е било подръка.

— Набрах ги на езерото при гара Оцука — подхвърлих.

Тя се подсмихна.

— Ти си странен човек. Шегуваш се с напълно безизразна физиономия.

Подпряла брадичката си с ръка, тя изпуши наполовина цигарата си, сетне я смачка в един пепелник и разтърка очи, сякаш в тях бе влязъл дим.

— От момичетата се изисква да бъдат малко по-изтънчени, когато загасят цигарите си. А ти го направи като дървар. Не трябва просто да тъпчеш цигарата в пепелника, а да натиснеш леко крайчетата на пепелта. Освен това тя не се прегъва напълно. Момичетата не бива никога да изпускат дим през ноздрите си. И повечето, когато се хранят в компанията на някой мъж, няма да седнат да разправят, че носят един и същ сутиен в продължение на три месеца.

— Ами аз съм си дърварка — рече Мидори, почесвайки се близо до носа. — Не мога да се науча на изискано държане. Опитвам се понякога на майтап, но не се получава задълго. Някакви други забележки към мен?

— Момичетата не пушат цигари „Марлборо“.

— Каква е разликата? Всички са еднакво лоши на вкус. — Тя взе да върти червената кутия „Марлборо“ в ръка. — Пропуших едва миналия месец. Не е като да умирах за тютюн или нещо подобно. Просто малко ми се пушеше.

— Защо така? — попитах аз.

Тя притисна ръцете си върху масата и известно време помисли върху въпроса ми.

— Какво значение има? Ти не пушиш ли?

— Отказах цигарите през юни — отвърнах.

— Как успя?

— Никак не беше лесно. Мразех да излизам навън посред нощ, за да пуша. Не обичам, когато нещо ме държи във властта си така.

— Ти си много наясно със себе си какво ти харесва и какво не — каза тя.

— Може би. Може би затова хората не ме харесват. Изобщо.

— Защото го показваш — каза тя. — Даваш да се разбере, че не те е грижа дали те харесват, или не. Това дразни някои хора. — Тя почти мънкаше, подпряла с ръка брадичката си. — Но на мене ми харесва да разговарям с теб. Начинът ти на говорене е толкова необичаен. „Не обичам, когато нещо ме държи във властта си така.“

Помогнах й да измие съдовете. Стоях до нея, забърсвах ги и ги трупах на купчина върху плота.

— Значи — подхванах аз — семейството ти днес не е вкъщи?

— Майка ми е на оня свят. Тя почина преди две години.

— Да, чух.

— Сестра ми е на среща с годеника си. Вероятно са на разходка с кола. Нейният приятел работи за някаква автомобилна компания. Той обича колите. Аз не ги обичам.

Мидори млъкна и престана да мие съдовете. Аз млъкнах и престанах да ги забърсвам.

— И баща ми го няма — каза тя, след известно време.

— Добре — рекох.

— Той замина за Уругвай през юни миналата година и оттогава е там.

— Уругвай ли?! Защо Уругвай?

— Планираше да се засели там, можеш ли да си представиш. Един негов стар другар от армията има ферма. Съвсем неочаквано баща ми заяви, че също заминава, че няма ограничения за онова, което може да върши в Уругвай, качи се на един самолет, и толкоз. Помъчихме се да го спрем, говорехме му: „Защо искаш да отидеш в тази държава? Не знаеш езика, почти не си напускал Токио през живота си“. Но той не искаше и да чуе. Преживя много тежко загубата на майка ми. Това помътни разсъдъка му. Много я обичаше. Наистина.

Нямах думи. Вторачих се с отворена уста в Мидори.

— Какво смяташ, че рече той на сестра ми и на мен, когато майка ни почина? „По-добре да бях изгубил вас двете, отколкото нея.“ Бях поразена. Не можах да кажа и дума. Разбираш ли за какво говоря? Нормален човек не може да заяви такова нещо. Добре, загубил е жената, която обича, своя другар в живота. Разбирам мъката, горестта, терзанието. Жал ми е за него. Обаче да казваш на собствените си дъщери: „Вие трябваше да умрете вместо нея“. Това е просто ужасно. Не си ли съгласен?

— Да, разбирам те.

— Това е рана, която никога няма да зарасне — каза тя, поклащайки глава. — Но, така или иначе, всеки в моето семейство си е малко нещо особняк. Притежаваме някаква дребна странност.

— Така изглежда — рекох.

— От друга страна, чудесно е двама души да се обичат, не мислиш ли? Имам предвид мъж да обича своята съпруга толкова силно, че да е в състояние да каже на дъщерите си, че е трябвало да умрат вместо нея…

— Може би, щом като смяташ така.

— Та той ни заряза и забягна в Уругвай.

Избърсах още една чиния, без да отговоря. После Мидори върна всички съдове по местата им в шкафовете.

— Получавала ли си писмо от баща си? — попитах.

— Една-единствена пощенска картичка. През март. Но и какво пише? „Тук е горещо“ или „Плодовете не са чак толкова хубави, колкото се надявах.“ Подобни неща. Имам предвид, гледайте си работата! Една глупава снимка на магаре! Мозъкът му се е размекнал! Дори не пише дали се е срещнал с онзи човек — със своя приятел или какъвто е там. Добавил е почти в края, че щом се установи, ще повика мен и сестра ми, но оттогава няма ни вест, ни кост от него. И никога не отговаря на писмата ни.

— Какво би направила, ако баща ти кажеше: „Ела в Уругвай“?

— Бих заминала, поне за да поразгледам. Може да е забавно. Сестра ми казва, че ще откаже категорично. Тя не може да понася мръсни предмети и нечисти места.

— В Уругвай мръсно ли е?

— Кой знае? Тя смята, че е. Възможно е пътищата да са осеяни с магарешки фъшкии, които гъмжат от мухи, тоалетните да не работят и гущери и скорпиони да лазят навсякъде. Тя май гледа един такъв филм. Не може да понася и насекоми. Единственото, което й се иска, е да пътува край красиви гледки в луксозни коли.

— Майтапиш се.

— Какво му е лошото на Уругвай? Аз бих заминала.

— А кой ще стопанисва книжарницата?

— Сестра ми, но тя я ненавижда. Имаме един чичо, който живее наблизо и който помага и доставя стоки. И аз помагам, когато имам време. Да въртиш книжарница, съвсем не е трудна работа, така че засега се справяме. Започне ли да става тежко, ще я продадем.

— Ти обичаш ли баща си?

Мидори поклати глава.

— Не особено.

— Как тогава е възможно да искаш да отидеш при него в Уругвай?

— Вярвам в него.

— Вярваш в него ли?

— Да, не ми е особено скъп, обаче вярвам в баща си. Как да не вярвам в човек, който е зарязал дом, деца, работа и е избягал в Уругвай след шока от загубата на съпругата си? Разбираш ли какво имам предвид?

Въздъхнах.

— Горе-долу, всъщност не.

Мидори се засмя и ме потупа по гърба.

— Няма значение — рече тя. — Наистина няма значение.

Този неделен следобед се случиха едно след друго куп странни неща. Близо до дома на Мидори избухна пожар и когато се качихме до терасата на пералното помещение на третия етаж, за да гледаме, ние се целунахме. Звучи глупаво, но така се развиха нещата.

Пиехме кафе след обяда и разговаряхме за университета, когато чухме вой на сирени. Звучаха все по-силно и като че ли броят им растеше. Много хора се разбягаха от магазините, някои викаха. Мидори отиде в една стая, която гледаше към улицата, отвори прозореца и погледна надолу.

— Почакай тук една минута — рече тя и изчезна, след което чух трополене нагоре по стълбището.

Седях, пиех си кафето и се опитвах да си припомня къде е Уругвай. Да помисля, Бразилия е тук, Венецуела там, а Колумбия някъде тук, ала не можех да си спомня местоположението на картата на Уругвай. Подир няколко минути Мидори слезе долу и ме накара да тръгна след нея нанякъде. Последвах я до края на коридора и по едно стръмно, тясно стълбище се качих до дървена тераса с бамбукови прътове за простиране на пране.

Терасата беше по-висока от повечето съседни покриви и от там имаше добра видимост към околността. Огромни облаци черен дим се издигаха от една сграда на три-четири къщи от нас и се носеха от вятъра към главната улица. Миризма на изгоряло изпълваше въздуха.

— Това е домът на Шикамото — каза Мидори, навеждайки се през парапета. — Правеха декоративни украшения на врати и други подобни неща. Но фалираха.

Наведох се и аз над парапета и се изопнах да видя какво става. Триетажна сграда скриваше от погледите ни мястото на произшествието, но там, изглежда, имаше три или четири пожарни, които гасяха пожара. Само две от тях можеха да се вмъкнат в тясната уличка с горящата къща, другите стояха безучастно на главната улица. Обичайната тълпа от зяпачи изпълваше района.

— Хей, може би трябва да събереш ценностите си и да се приготвиш за евакуация — казах на Мидори. — Сега вятърът духа в другата посока, но всеки момент може да се обърне, а съвсем наблизо има бензиностанция. Ще ти помогна за багажа.

— Какви ценности? — попита Мидори.

— Е, сигурно има нещо, което би искала да опазиш — банкови книжки, печати, нотариални актове и тем подобни. Пари за непредвидени случаи.

— Забрави. Няма да бягам.

— Дори ако тук пламне?

— Чу ме. Нямам нищо против да умра.

Погледнах я в очите и тя също ме погледна. Не бих могъл да кажа дали говори сериозно, или се шегува. Останахме така известно време и скоро престанах да се безпокоя.

— Окей — продумах. — Разбирам. Ще остана с теб.

— Ще загинеш заедно с мен? — попита Мидори със светнал поглед.

— Не, по дяволите отвърнах. — Ще избягам, ако стане напечено. — Щом искаш да умреш, можеш да сториш това сама.

— Безсърдечно копеле!

— Нямам никакво намерение да загина с теб само защото ми сготви обяд. Разбира се, ако имаше и вечеря…

— А, добре… Във всеки случай хайде да останем тук и да погледаме малко. Може да пеем. Пък ако се случи нещо лошо, тогава ще му мислим.

— Да пеем ли?

Мидори донесе от долния етаж две възглавнички за сядане, четири кутии бира и една китара. Пиехме и наблюдавахме издигащия се черен пушек. Мидори дрънкаше на китарата и пееше. Попитах я дали не смята, че така може да ядоса съседите. Да се наливаш с бира и да пееш, докато гледаш пожар от терасата, не ми се струваше най-достойното за възхищение поведение.

— Остави — рече тя. — Нас никога не ни безпокои какво ще си помислят съседите.

Тя изпя някои от народните песни, които изпълнявала със своята група. Много трудно би ми било да кажа, че пееше хубаво, но като че ли харесваше собствените си изпълнения. Изпя всички стари шлагери — „Лимоново дръвче“, „Паф (Вълшебният дракон)“, „Петстотин мили“, „Къде са изчезнали всички цветя?“, „Майкъл, карай лодката към брега“. Отначало се опита да ме предума да пея басов съпровод, обаче се справях толкова зле, че тя се отказа и пя сама до насита. Продължих да се занимавам с бирата си, да слушам Мидори и да следя пожара. Той ту лумваше, ту замираше. Хора викаха и даваха нареждания. Един журналистически хеликоптер шумно закръжа отгоре, направи снимки и отлетя. Притесних се, че може да сме на снимката. Някакъв полицай крещеше през високоговорител на зяпачите да се изтеглят. Малко дете плачеше за майка си. Някъде се разби стъкло. Не след дълго вятърът внезапно започна да променя посоката си и бели частици пепел се посипаха край нас, ала Мидори продължи да си сръбва бира и да пее. След като изпълни всички песни, които знаеше, изпя една доста стара, за която каза, че я е съчинила сама.

Бих ти сготвила яхния,

Ала нямам тенджера.

Бих ти изплела шалче,

Ала нямам прежда.

Бих написала поема за теб,

Ала нямам писалка.

— Нарича се „Нямам нищо“ — заяви Мидори. Бе действително ужасна песен както по отношение на текста, така и на музиката.

Изслушах тази музикална каша с мисълта, че къщата ще хвръкне във въздуха, ако огънят обхване бензиностанцията. Уморена от пеене, Мидори остави китарата и се отпусна на рамото ми като котка на припек.

— Хареса ли ти песента ми? — попита тя.

Отвърнах предпазливо:

— Беше забележителна, оригинална и много добре изразява твоята индивидуалност.

— Благодаря — рече тя. — Темата й е, че нямам нищо.

— Да, и аз така си помислих.

— Както знаеш — подхвана тя, — когато майка ми почина…

— Така.

— Никак не ми беше мъчно.

— О.

— Не ми беше мъчно и когато баща ми замина.

— Нима?

— Истина е. Не мислиш ли, че съм ужасна? Безсърдечна?

— Сигурен съм, че имаш своите основания.

— Моите основания. Хм. Положението в този дом бе доста сложно. Ала все си мислех, че те са мои родители, че, разбира се, ще ми е мъчно, ако умрат или ако никога повече не ги видя. Обаче не стана така. Не почувствах нищо. Нито горест, нито самота. Почти не мисля за тях. Но понякога имам сънища. Понякога майка ми гневно се взира от мрака в мен и ме обвинява за това, че съм щастлива от нейната смърт. Но аз не съм щастлива, че почина. Просто не ми е много мъчно. И да си призная, не пролях и една сълза. Но като малка плаках цяла нощ, когато умря котката ми.

Защо има толкова пушек, запитах се. Не мога да видя пламъци, а районът на пожара като че ли не се разраства. Само стълб от пушек се вие нагоре към небето. Какво ли продължава да гори толкова време?

— Но не само аз съм виновна — продължи Мидори. — Вярно е, че съм малко студена. Признавам. Но ако те — баща ми и майка ми — ме обичаха малко повече, бих била по-чувствителна — щях например да знам какво е истинска мъка.

— Мислиш ли, че не са те обичали достатъчно?

Тя вдигна глава и ме погледна. Сетне кимна леко и отривисто.

— Някъде между „недостатъчно“ и „никак“. Непрекъснато копнеех за обич. Само веднъж поисках да разбера какво е да бъда обичана до насита — да бъда захранена с толкова много обич, че да не мога повече да приема. Само веднъж. Ала те никога не ми я дадоха. Никога, нито веднъж. Щом се опитвах да се гушна и да помоля да ми купят нещо, те просто ме отблъскваха и ми се караха. „Не! Много е скъпо!“ Само това чувах. Ето защо реших, че ще открия някой човек, който ще ме обича безусловно триста шейсет и пет дни годишно. Тогава бях още в началното училище — в пети или шести клас, — но взех това решение веднъж завинаги.

— Ау — възкликнах аз. — И увенча ли се с успех търсенето ти?

— Това е трудната част — отвърна Мидори. Тя се загледа за кратко в издигащия се дим и се замисли. — Струва ми се, че чакам твърде дълго, че търся безукорност. Затова е толкова трудно.

— Очакваш идеалната любов?

— Не, дори аз знам за нещо по-добро. Търся себичност. Абсолютна себичност. Казвам ти примерно, че ми се яде ягодов сладкиш. И ти оставяш всичко, с което се занимаваш, изтичваш навън и ми го купуваш. После се връщаш запъхтян, падаш на колене и ми предлагаш този ягодов сладкиш. А аз казвам, че повече не го искам и го хвърлям през прозореца. Ето какво търся.

— Не съм убеден, че това има нещо общо с любовта — рекох леко учуден.

— Има — каза тя. — Ти просто не знаеш. Има моменти в живота на едно момиче, когато подобни неща са изключително важни.

— Като да хвърлиш ягодов сладкиш през прозореца ли?

— Именно. И когато направя това, искам мъжът да ме помоли за извинение. „Сега разбирам, Мидори, какъв глупак съм бил! Трябваше са се сетя, че ще изгубиш желание да похапнеш ягодов сладкиш. Имам интелигентността и чувствителността на магаре. За да поправя грешката си, ще изляза и ще ти купя нещо друго. Какво би искала? Шоколадов мус? Сладкиш с извара?“

— И после какво?

— И после аз ще му дам цялата любов, която заслужава, заради онова, което е сторил.

— Звучи ми абсурдно.

— Е, за мен тъкмо това е любов. Не че някой може да ме разбере обаче. — Мидори поклати леко глава на рамото ми. — За някои хора любовта започва с нещо дребно или глупаво. С нещо като това, или изобщо не започва.

— Никога не съм срещал момиче, което да разсъждава като теб.

— Много хора ми казват същото — рече тя, разчопляйки кожичка около един от ноктите си. — Но това е единственият начин на мислене, който познавам. Сериозно. Просто ти казвам какво мисля. Никога не ми е минавало през ума, че начинът ми на мислене е различен от този на другите хора. Аз не се опитвам да бъда различна. Но когато говоря открито, всеки си мисли, че се шегувам или че се превземам. Тогава чувствам, че всичко ми причинява болка!

— И ти се иска да загинеш в някой пожар?

— Хей, не, това е различно. То е просто нещо любопитно.

— Кое? Да загинеш в пожар ли?

— Не, исках само да разбера как ще реагираш — подхвърли Мидори. — Но аз не се боя от самото умиране. Наистина. Какво толкова, ще бъда обхваната от пушек, ще загубя съзнание и ще умра, докато се усетя. Това изобщо не ме плаши, ако го сравня с начина, по който видях майка ми и неколцина роднини да умират. Всичките ми роднини умират след някоя ужасна болест. Предполагам, че е родов белег. Винаги продължава много дълго и накрая почти не можеш да кажеш дали човекът е жив, или мъртъв. Остава само едно — болка и страдание.

Мидори пъхна цигара между устните си и я запали.

— Ето, този начин на умиране ме уплаши. Сянката на смъртта поглъща бавно-бавно живота и преди да разбереш, е настъпил непрогледен мрак, а хората около теб те смятат повече за мъртъв, отколкото за жив. Мразя това. Не бих могла да го понеса.

След още половин час пожарът бе загасен. Изглежда спряха разрастването му и предотвратиха нови щети. Всички пожарни, освен една, се върнаха в базата и хората се разпръснаха, като разговаряха тихо. Полицейска кола с въртяща се лампа на покрива остана да регулира трафика. Две врани бяха кацнали на близките телеграфни стълбове и наблюдаваха какво става под тях.

Мидори изглеждаше изтощена. Тя се отпусна, загледа се в небето и проговори с усилие.

— Уморена ли си? — попитах я.

— Всъщност не — отвърна тя. — Просто, кой знае как, се поотпуснах и се разприказвах. Случва ми се за първи път от доста време.

Погледнахме се в очите. Поставих ръка около кръста й и я целунах. През раменете й премина съвсем слабо припукване, после тя се отпусна и затвори за няколко секунди очи. Ранното есенно слънце хвърли сянката на миглите й върху бузата и аз видях очертанията им да потрепват.

Бе нежна и лека целувка, която нямаше за цел да доведе до нещо повече. Едва ли щях да целуна този ден Мидори, ако не бяхме прекарали следобеда на открито на терасата, пиейки бира и наблюдавайки пожара. И тя навярно чувстваше същото. Бяхме почувствали топлота и интимност след като дълго бяхме гледали лъскавите покриви, пушека, червените водни кончета и други неща и почти несъзнателно бяхме пожелали навярно да запазим по някакъв начин това настроение. Такава беше въпросната целувка. Но както се случва при всички целувки, и тази не беше лишена от известна доза риск.

Първа проговори Мидори. Хвана ме за ръката и каза, запъвайки се, че се среща с някого. Отвърнах, че съм го усетил.

— Имаш ли приятелка? — попита тогава тя.

— Да — казах.

— Но си винаги свободен в неделя, нали?

— Много е сложно — рекох.

И после разбрах, че краткото очарование на ранния есенен следобед е изчезнало.

В пет часа казах, че трябва да тръгвам за работа и предложих на Мидори да излезе с мен за една лека закуска. Тя отвърна, че се налага да остане вкъщи, тъй като можело някой да се обади по телефона.

— Не обичам да чакам цял ден вкъщи нечие обаждане. Когато прекарвам деня сама, се чувствам така, сякаш плътта ми малко по малко загнива — гние и се разпада, докато не остане нищо, освен зелена локва. А тя пък попива в земята. Остават само дрехите. Това чувствам, когато чакам затворена цял ден.

— Другия път, когато се наложи да чакаш обаждане, ще ти правя компания — казах аз. — Стига да има обяд.

— Чудесно — рече тя. — Ще стъкмя и пожар за десерт.

На следващия ден Мидори не дойде на лекцията по история на драмата. След часа отидох до ресторанта на самообслужване и изядох сам един студен, безвкусен обяд. После седнах на слънце и известно време зяпах района на университета. Близо до мен две студентки водеха прави дълъг разговор. Едната притискаше към гърдите си ракета за тенис с цялата нежност и грижовност, с които би могла да дари едно бебе, а другата държеше някакви книги и една дългосвиреща плоча на Ленард Бърнстейн. И двете бяха симпатични и явно с удоволствие си приказваха. В сградата на студентския клуб басов глас упражняваше гамите. Тук-там групички от по четири-пет студенти изразяваха гласно мнението си по най-различни въпроси, смееха се и си подвикваха един на друг. На паркинга се забавляваха момчета на скейтбордове. Професор с кожена чанта в ръка премина, пазейки се от тях, през паркинга. В двора студентка с каска на главата коленичи и взе да пише с огромни букви по една табела нещо за американския империализъм, завладяващ Азия. Това бе обичайна гледка в университета по обед, но докато седях и гледах с внимание, осъзнах един несъмнен факт. По свой си начин всеки човек пред погледа ми изглеждаше щастлив. Не бих могъл да кажа дали наистина, или само привидно са щастливи. Но в този приятен ранен следобед в края на септември те изглеждаха щастливи и по тая причина аз пък почувствах някаква самота от нов, непознат ми вид. Имах чувството, че само аз единствен не съм част от сцената.

Замислих се от коя сцена съм част през последните години? Последната, която си спомнях, бе билярден салон близо до пристанището, където двамата с Кидзуки играехме приятелски билярд. Същата нощ Кидзуки умря и оттогава насетне между мен и света се появи хладен усилващ се полъх. Какво бе за мен Кидзуки? Не можех да намеря отговор на този въпрос. Знаех само — с абсолютна убеденост, — че смъртта му бе отнела завинаги част от моята младост. Но какво означаваше това и какво произтичаше от него, беше отвъд способността ми да го разбера.

Дълго седях и наблюдавах двора на университета и хората, преминаващи през него, с надежда да зърна Мидори. Но тя не се появи и когато свърши обедната почивка, отидох в библиотеката, за да се подготвя за урока по немски.

В събота следобед Нагасава дойде в стаята ми и предложи да излезем из града за едно от нашите нощни похождения. Той щял да ми уреди да отсъствам цяла нощ. Казах, че съм съгласен. През изминалата седмица чувствах, че разсъдъкът ми е напълно размътен, и бях готов да преспя с което и да е момиче. Привечер взех душ, избръснах се и си облякох чисти дрехи — поло и памучно яке след това двамата с Нагасава вечеряхме в столовата и се качихме на автобус до Шинджуку. Известно време вървяхме през многолюден квартал, сетне отидохме до един от баровете, които най-често посещавахме, и се настанихме в него в очакване на подходяща двойка момичета. Най-често момичетата идваха тук по двойки — с изключение тъкмо на тази вечер. Прекарахме почти два часа, сръбвахме си уиски със сода в количество, което ни държеше трезви. Накрая две приветливи наглед момичета седнаха на бара и си поръчаха коктейл от джин с лимонов сок и газирана вода и коктейл маргарита. Нагасава веднага се присламчи към тях, но те казаха, че очакват приятелите си. Въпреки това, докато се появиха гаджетата им и момичетата отидоха при тях, четиримата си побъбрихме добре.

Нагасава ме заведе да си опитаме късмета в друг бар — малко заведение в нещо като задънена улица, където повечето посетители бяха вече пияни и вдигаха врява. Група от три момичета зае маса в дъното. Ние отидохме при тях, поприказвахме си и настроението и на петимата ни се повиши, но когато Нагасава предложи да отидем да пийнем другаде, момичетата отвърнаха, че е вече време да се прибират в пансионите си. Такъв ни беше „късметът“. Опитахме в още едно заведение, но резултатът беше същият. Кой знае защо, момичетата просто не тръгваха с нас.

В единайсет и половина, Нагасава беше склонен да се откаже.

— Съжалявам, че те разкарах напразно — рече той.

— Няма нищо — отвърнах. — Струваше си и просто да видя как понякога си прекарваш свободните дни.

— Веднъж годишно може би — съгласи се той.

Всъщност вече ми беше все едно дали ще сваля някое момиче. Докато скитахме из Шинджуку в шумната съботна вечер и наблюдавахме мистериозната енергия, произвеждаща смес от секс и алкохол, усетих, че собственото ми желание за това започва да отслабва.

— Какво смяташ да правиш сега, Ватанабе?

— Може би ще отида в заведение, отворено цялата нощ — отвърнах. — Отдавна не съм ходил на кино.

— Тогава аз ще отида при Хацуми — рече Нагасава. — Нали не възразяваш?

— Не, по дяволите. Защо да възразявам?

— Ако искаш, мога да те запозная с едно момиче, което ще се съгласи да прекарате заедно нощта.

— Не, наистина съм в настроение да ида на кино.

— Съжалявам — продума Нагасава. — Ще наваксаме друг път. — И той се изгуби в тълпата. Влязох в едно заведение за бързо хранене, за да се скрия от шума навън, и си взех чийзбургер и кафе, а после отидох да гледам Абсолвентът в едно старо филмотечно кино. Не че го мислех особено хубав, но нямах нищо по-добро за правене, затова останах и го изгледах още веднъж. След като в четири часа сутринта излязох от киното, се заскитах замислен из хладните улици на Шинджуку.

Когато се уморих от вървене, отидох в едно денонощно кафене и зачаках с книга и чашка кафе да дойде време за ранните влакове. Не след дълго заведението се напълни с хора, които, подобно на мен, чакаха първите влакове. Един сервитьор дойде и като се извини, ме попита дали съм съгласен да приема на масата си други клиенти. Отвърнах, че нямам нищо против. Беше ми все едно кой ще седи срещу мен: просто си четях книгата.

Онези, които се настаниха на масата, се оказаха две момичета. Изглеждаха горе-долу на моята възраст. Не бяха кой знае колко впечатляващи, но не бяха и грозни. И двете бяха прилично облечени и гримирани и не бяха от жените, които бродят из Шинджуку в пет часа сутринта. Предположих, че просто са изпуснали последния влак. Изглежда не се притесняваха, че седим на една маса — бях спретнат, бях се избръснал предишната вечер и на всичко отгоре четях задълбочено Вълшебната планина на Томас Ман.

Едното момиче беше малко едро. Бе облечено със сива полушубка и бели джинси, носеше обемиста дамска чанта от изкуствена кожа и имаше големи обеци с форма на раковина. Приятелката й бе нисичко момиче с очила, облечена със синя плетена жилетка върху карирана риза и носеше пръстен със син тюркоаз. По-дребната като че имаше навика да си сваля очилата и да притиска очи с върховете на пръстите си.

Двете момичета си поръчаха кафе с мляко и кейк, който изядоха след доста време, тъй като водеха шепнешком сериозен разговор. Доста често едрото момиче навеждаше глава, а пък нисичкото поклащаше своята. Не можех да разбера какво си казваха поради гръмката стереоуредба, от която се носеше песен на Марвин Гай, Би Джийс или нещо подобно, ала ниското момиче изглеждаше ядосано или притеснено и едрото се опитваше да го успокои. Аз редувах абзаците от моята книга с бегли погледи към тях.

Като притисна здраво към гърди чантата си, ниското момиче отиде до дамската тоалетна и в този момент нейната спътничка ме заговори.

— Извинете за безпокойството, но се питах дали не знаете да има барове наблизо, в които все още да сервират алкохол?

Престанах да съм нащрек, оставих книгата си настрана и попитах: „В пет часа сутринта?“

— Да…

— Според мен в пет и двайсет сутринта хората се прибират вкъщи да си легнат и да изтрезнеят.

— Да, разбирам — рече тя силно смутена, — но моята приятелка казва, че трябва да глътне едно питие. Това донякъде е важно.

— Навярно не ви остава нищо друго, освен да пийнете вкъщи.

— Но аз трябва да хвана влака за Нагано в седем и половина.

— Тогава намерете автомат за напитки и приятно място да седнете. Това май е всичко, което може да сторите.

— Знам, че е прекалено да искам това от вас, но бихте ли ни придружили? Две момичета сами всъщност не могат да направят нещо подобно.

Бяха ми се случили доста необичайни неща в Шинджуку, ала никога преди две непознати момичета не ме бяха канили да пия в пет и двайсет сутринта. Отказът ми щеше да коства много по-голямо усилие, а и време имаше достатъчно, така че купих порядъчно количество саке и леки закуски от автомат наблизо и тримата отидохме до един празен паркинг при западния изход на гарата, за да спретнем импровизиран запой.

Момичетата ми казаха, че са се сприятелили, докато работели в някаква пътническа агенция. И двете били завършили тази година полувисш институт и получили първата си работа. Ниската имала приятел, с когото се срещала в продължение на година, но неотдавна разбрала, че той спи с друго момиче и трудно преживяваше това. Едрата трябвало да замине за планините на Нагано снощи, за сватбата на брат си, но решила да прекара нощта с депресираната си приятелка и да хване първия експрес в неделя сутринта.

— Твърде болезнено е онова, което преживяваш — казах на нисичката, — но как узна, че приятелят ти спи с друга?

Като отпи малко саке, момичето отскубна някакъв бурен изпод краката си.

— Не беше нужно да узнавам каквото и да било — рече тя. — Отворих вратата му и ги заварих да го правят.

— Кога се случи това?

— По-миналата нощ.

— Без майтап? И вратата беше отключена?

— Точно така.

— Чудя се защо не я е заключил?

— Откъде да знам, по дяволите?

— Да, как би могла да го предвиди? — каза едрата, която изглеждаше искрено загрижена за своята приятелка. — Какъв ли шок е преживяла. Не мислиш ли, че е ужасно?

— Всъщност не знам — отвърнах. — Трябва да поговориш с приятеля си. После възниква въпросът дали му прощаваш, или не.

— Никой не знае как се чувствам — изрече ядно нисичката, като все така скубеше трева.

Ято врани долетяха от запад и се зареяха над голям универсален магазин. Вече се беше развиделило напълно. Наближаваше часът за влака до Нагано, затова дадохме каквото беше останало от сакето на един бездомник на долния етаж при западния изход, купихме перонни билети и влязохме да изпратим едрото момиче. Щом влакът се изгуби от погледа ни, нисичката и аз, кой знае как, се озовахме на път към един хотел наблизо. Никой от двама ни не гореше от желание да спи с другия, обаче изглеждаше неизбежно да стигнем докрай.

Съблякох се пръв, седнах във ваната и взех здравата да се наливам с бира. Тя влезе при мен и направи същото, двамата се излегнахме и мълчаливо пиехме. Но явно не можехме да се напием, а на никой от нас не му се спеше. Кожата й беше много бяла и гладка, имаше и красиви бедра. Направих й комплимент за бедрата, но нейното „Благодаря“ беше само едно изгрухтяване.

Още щом се озовахме в леглото обаче, тя сякаш се преобрази. Реагираше и на най-лекото докосване на ръцете ми, гърчеше се и стенеше. Когато проникнах в нея, заби нокти в гърба ми, а когато наближи оргазма й, извика името на друг мъж точно шестнайсет пъти. Концентрирах се върху преброяването им като начин да отложа собствения си оргазъм. После двамата заспахме.

Нямаше я, когато се събудих в дванайсет и половина. Не намерих никаква бележка. Едната половина на главата ми бе необичайно натежала от препиването. Взех душ, за да се разсъня, избръснах се и седнах гол на един стол да изпия бутилка плодов сок от хладилника и да се върна мислено към снощните случки. Всяка сцена изглеждаше нереална и странно отдалечена, сякаш я разглеждах през две-три стъкла, ала всичко това без съмнение ми се беше случило. Чашите от бирата все още бяха на масата, а до мивката лежеше употребявана четка за зъби.

Изядох лек обяд в Шинджуку и отидох до телефонната кабина да се обадя на Мидори Кобаяши с бледата надежда днес тя да е сама вкъщи и пак да очаква позвъняване. Оставих телефона да звъни петнайсет пъти, но никой не отговори. След двайсет минути опитах още веднъж, но резултатът бе същият. После взех автобус до пансиона. Специално писмо с наложен платеж ме очакваше в пощенската кутия на входа. Беше от Наоко.

5

„Благодаря ти за писмото“ — пишеше тя. Семейството й й го бе препратило „там“. Появата му съвсем не я обезпокоило, напротив, накарало я да се чувства много щастлива, защото всъщност самата тя се канела да ми пише.

След като прочетох началото, отворих прозореца, свалих си якето и седнах на леглото. Чух гълъби да гукат в един гълъбарник наблизо. Лекият ветрец раздвижи пердетата. Със седемте листа на писмото от Наоко в ръка, се отдадох на един непрекъснат поток от чувства. Само няколко реда и цветовете на предметите около мен сякаш постепенно започнаха да изчезват. Затворих очи и дълго се мъчих да се съсредоточа. Накрая, след като си поех дълбоко дъх, продължих да чета.

„Изминаха почти четири месеца, откакто дойдох тук — пишеше тя. — Мислех много за теб през това време. И колкото повече мислех, толкова по-силно усещах, че съм постъпила нечестно спрямо теб. Навярно трябваше да се държа не така, а както се държи добър и честен човек.

Ала това може би не е най-нормалният начин да се гледа на тези неща. Моите връстници никога не употребяват думата честен. Обикновените момичета на моите години са, общо взето, безразлични към това дали постъпват честно, или не. Най-важният въпрос за тях е не дали едно деяние е честно, а дали е красиво и дали ще ги направи щастливи, или не. В края на краищата думата честен се употребява най-вече в мъжки род, но аз не мога да не чувствам, че за мен сега тя е най-точната. И тъй като понастоящем въпросите за красотата и щастието са толкова трудни и сложни за мен, намирам, че вместо да се занимавам с тях, се придържам към други критерии — например дали нещо е справедливо и честно, или пък дали е винаги вярно.

Във всеки случай обаче, смятам, че не постъпих честно с теб и впоследствие сигурно съм те накарала да се въртиш в кръг и дълбоко съм те засегнала. Но постъпвайки така, самата аз се въртях в кръг и също така дълбоко наскърбих себе си. Казвам това не като извинение или като начин да оправдая себе си, а защото е истина. Ако съм оставила обида в теб, тя не е само твоя, но и моя. Затова те моля да не ме намразваш. Аз съм едно увредено човешко същество — много по-увредено, отколкото смяташ. Точно по тая причина не искам да ме мразиш. Понеже, ако ме мразиш, действително бих се разпаднала на парчета. Не мога да постъпвам като теб: не мога да се пъхна в черупката си и да чакам нещата да преминат. Не знам със сигурност дали наистина си такъв, но понякога оставяш у мен такова впечатление. Често ти завиждам за тази твоя черта и това може би е причината да те въртя в кръг толкова време.

Вероятно подходът ми към проблемите е прекалено аналитичен. Не мислиш ли? Лечението, което провеждат тук, определено не е прекалено аналитично, но когато като мен тук си подложен на такова в продължение на няколко месеца, щеш, не щеш ставаш малко или много аналитичен. «Това е следствие от онова, а онова означава това поради тези и тези причини.» Нещо подобно. Не мога да кажа дали подобен анализ се опитва да опрости света, или да го разчлени.

Така или иначе, сама усещам, че сега съм много по-близо до оздравяването, отколкото бях по едно време, а и хората тук ми казват същото. За пръв път от доста време насам съм в състояние да седна и спокойно да напиша едно писмо. Онова, което ти изпратих през юли, беше продиктувано от нещо, което трябваше да изтръгна от себе си (макар и, честно казано, да не помня какво написах тогава — не е ли ужасно това?), но този път съм много, много спокойна. Чист въздух, тишина, свят, изолиран от външния, дневен режим, редовни упражнения: изглежда, от това имах нужда. Колко е хубаво да си в състояние да напишеш писмо до някого! Да ти се иска да съобщиш мислите си на друг човек, да седнеш до писалището и да вземеш писалката, да превръщаш мислите си в думи, както аз правя сега — това е наистина прекрасно. Разбира се, още щом ги превърна в думи, осъзнавам, че мога да изразя само частица от онова, което искам да кажа, но какво от това. Щастлива съм дори само от чувството, че искам да пиша на някого. Затова ти пиша. Сега е седем и половина вечерта, вечерях и току-що се изкъпах. Тихо е, а навън е тъмно като в рог. През прозореца не се вижда никаква светлинка. Обикновено оттук звездите се виждат ясно, обаче не и днес, тъй като има облаци. Всички тук знаят много за звездите и ми казват: «Това е съзвездието Дева» или «Това е Стрелец». Вероятно ги научават, независимо дали искат, или не, защото тук няма какво да се прави след залез-слънце. Което е причината да знаят много за птиците, цветята и насекомите. Като разговарям с тях, разбирам колко невежа съм била за тези неща, но и то си има своята прелест.

Тук живеят общо седемдесет души. Към тях се прибавя персоналът (лекари, медицински сестри, обслужващ персонал и други) — двайсетина човека. При положение, че това е заведение с широко отворени врати, броят на обитателите никак не е голям. Тъкмо напротив, може би е по-правилно да се каже, че то е почти празно. Голямо е и е разположено сред природата. Всички тук живеят спокойно, толкова спокойно, че понякога ти се струва, че това е нормалният, истинският свят, което, разбира се, не е вярно. Ние може да чувстваме така нещата, защото живеем тук при определени, зададени предварително условия.

Аз играя тенис и баскетбол. Баскетболните отбори се попълват не само от персонала, но и от (мразя тази дума, ала няма как иначе да се изразя) пациентите. Когато съм погълната от играта обаче, загубвам представа кои са пациенти и кои от персонала. Това е някак особено. Знам, че ще прозвучи странно, но когато по време на играта гледам хората край себе си, всички ми изглеждат еднакво уродливи.

Един ден го казах на лекуващия лекар и той ми отговори, че в известен смисъл усещането ми е основателно, че ние сме тук не да поправим уродливостта, а да свикнем с нея: един от проблемите ни е нашата неспособност да разпознаем и приемем собствената си уродливост. Така както всеки човек има своя индивидуална походка, хората имат индивидуални особености на мислене, усещане и възприемане на света и въпреки че човек може да иска да ги коригира, това не става изведнъж. А ако в даден случай опиташ да ускориш нещата, възможно е да се получи друга деформация. Разбира се, той ми даде много опростено обяснение и това е само малка част от проблемите, които имаме, но аз мисля, че разбирам какво се опитваше да каже. Напълно е възможно ние никога да не можем да се адаптираме напълно към собствената си уродливост. Неспособни да намерим място в себе си за съвсем реалните болка и страдание, които причинява тази уродливост, идваме тук, за да избягаме от нея. Докато сме тук, можем да преживяваме, без да нараняваме другите и без да бъдем наранявани от тях, тъй като разбираме, че сме «уродливи». Ето кое ни различава от света навън: повечето хора живеят там, без да осъзнават своята уродливост, докато в този наш малък свят самата уродливост е предварително условие. Досущ както индианците носят пера на главите си, за да показват от кое племе са, ние носим открито уродливостта си. И живеем тихо и спокойно, така че да не се нараняваме един друг.

Освен че спортуват, всички участват в отглеждане на плодове и зеленчуци: домати, патладжани, краставици, дини, ягоди, праз, зеле, дайкон[5] и други. Отглеждаме почти всичко. Имаме и парници. Хората тук знаят много за отглеждането на зеленчуци и влагат много енергия в това. Четат книги по тази тема, обаждат се на специалисти и от сутрин до вечер обсъждат какъв тор да използват, какво е състоянието на почвата и прочие. Аз се влюбих в тази работа. Прекрасно е да гледаш как с всеки изминал ден различни плодове и зеленчуци наедряват все повече и повече. Някога отглеждал ли си дини? Те се издуват също като малки животинчета.

Всеки ден ядем току-що откъснати плодове и зеленчуци. Поднасят ни месо и риба, разбира се, но когато човек живее тук, започва все по-рядко да му се яде това, тъй като зеленчуците са толкова пресни и вкусни. Понякога излизаме да събираме диви растения и гъби. Имаме специалисти по тези неща (стигнах до извода, че тук гъмжи от специалисти), които ни казват кои растения да събираме и кои не. В резултат от всичко това, откакто съм тук, съм качила три килограма. Теглото ми е почти идеално благодарение на упражненията и на пълноценното и редовно хранене.

Когато не сме заети с градинарство, четем, слушаме музика или плетем. Нямаме телевизия и радио, но имаме много прилична библиотека с книги и грамофонни плочи. Сбирката от грамофонни плочи включва всичко — от симфониите на Малер до Бийтълс и аз непрекъснато вземам плочи да ги слушам в стаята си.

Единственият истински проблем при тези удобства е, че дойдеш ли веднъж тук, не искаш да си тръгнеш — или се боиш да си тръгнеш. Докато сме тук, се чувстваме спокойни и сигурни. Нашите уродливости изглеждат естествени. Мислим, че сме оздравели. Но изобщо не можем да сме сигурни, че светът навън ще ни приеме по същия начин.

Моят лекуващ лекар казва, че е време да започна да общувам с «външни хора» — сиреч с нормални хора в нормалния свят. При тези негови думи единственото лице, което виждам, е твоето. Честно казано, не искам да се виждам с родителите си. Те много се безпокоят за мен и при мисълта да се срещна с тях настроението ми се разваля. Освен това има неща, които трябва да ти обясня. Не съм убедена, че мога да ги обясня особено добре, но са важни и не бива да продължавам да се правя, че не съществуват.

От друга страна обаче, ти не трябва да мислиш за мен като за бреме. Най-малко от всичко искам да бъда бреме за някого. Разбирам какви добри чувства храниш към мен. Те ме правят много щастлива. Единствената цел на това писмо е да се опитам да предам това щастие на теб. Навярно тези твои добри чувства са онова, от което се нуждая в този момент от живота си. Моля те, прости ми, ако нещо от написаното те притесни. Както казах вече, аз съм много по-увредено човешко същество, отколкото си мислиш.

Понякога се питам: АКО ти и аз се бяхме срещнали при съвсем обикновени обстоятелства и АКО се бяхме харесали, какво ли щеше да се случи? Ако аз бях нормална и ако ти беше нормален (какъвто, разбира се, си) и го нямаше Кидзуки, какво щеше да се случи? Разбира се, това «АКО» е твърде голямо. Полагам усилия да бъда поне честна и искрена. Само това мога да направя в този момент. Надявам се така да предам на теб малка част от моите чувства.

За разлика от обикновената болница, тук предимството е, че няма определени часове за свиждане. Ако се обадиш ден по-рано, можеш да дойдеш по всяко време. Дори е възможно да се храним заедно, има и къде да отседнеш. Моля те, ела да се видим, когато ти е удобно. Очаквам с нетърпение да дойдеш. Прилагам упътване как да стигнеш дотук. Извинявай, че писмото стана толкова дълго.“

Прочетох писмото на Наоко, после го прочетох още веднъж. След това слязох долу, купих една кока-кола от автомата и я изпих, докато четях писмото за трети път. Пъхнах седемте листа в плика и го оставих на писалището си. Името и адресът ми бяха написани на розовия плик с изящен дребен почерк, който бе малко по-прецизен от момичешки. Седнах на писалището си и заразглеждах плика. Адресът на подателя на гърба гласеше: „общежитие Ами“. Странно название. Помислих за това няколко минути и заключих, че „ами“ сигурно е от френската дума за „приятел“.

После прибрах писмото в чекмеджето на писалището, преоблякох се и излязох. Боях се, че ако остана близо до писмото, ще го прочета десет, двайсет или бог знае колко пъти. Вървях в този неделен ден напосоки по улиците на Токио, както бяхме правили с Наоко. Скитах се от една улица до друга, припомняйки си писмото й ред по ред и мислейки напрегнато върху всяко изречение. Когато слънцето залезе, се върнах в пансиона и поръчах междуградски разговор с общежитие „Ами“. Отговори служителка на рецепцията. Попитах я дали е възможно да посетя Наоко следващия следобед. Тя си записа името ми и каза да позвъня пак след половин час.

Когато, след като се нахраних, се обадих отново, на телефона беше същата жена. Може да посетите Наоко, каза тя. Благодарих й, затворих и сложих кат дрехи и няколко тоалетни принадлежности в раницата си. После пак взех „Вълшебната планина“. Четях, посръбвах бренди и чаках да ми се доспи. Въпреки това останах буден до един и нещо след полунощ.

6

Веднага щом се събудих в седем часа в понеделник сутринта, измих си лицето, избръснах се и без да закуся, отидох право в кабинета на директора на пансиона, за да кажа, че ще отсъствам два дена, тъй като ще ходя на туризъм. Той беше свикнал с моите кратки екскурзии през свободното време и не се учуди. Пътувах с работническия влак до гара Токио и там купих билет за бързия влак до Киото, буквално скачайки в движение на първия експрес Хикари, който тъкмо потегляше. Задоволих се с кафе и сандвич за закуска и подремнах един час.

Пристигнах в Киото в единайсет без нещо. Следвайки упътването на Наоко, хванах градски автобус до малка крайна спирка, обслужваща северните предградия. Казаха ми, че следващият автобус до мястото, където отивам, заминава в 11:35, а пътуването ще продължи малко повече от час. Купих билет и отидох до една книжарница от другата страна на улицата да купя карта. Като се върнах в чакалнята, разгледах картата, за да видя дали мога да открия точното местонахождение на общежитие „Ами“. Оказа се, че то е много по-навътре в планините, отколкото си мислех. Автобусът трябваше да пресече няколко възвишения през дългото си и трудно пътуване на север, сетне да обърне при един каньон, където свършваше шосето и да се върне в града. Моята спирка беше точно преди края на маршрута му. Според Наоко близо до автобусната спирка имаше пътека и ако тръгнех по нея, след двайсет минути щях да стигна до общежитие „Ами“. Щом то беше толкова навътре в планините, нищо чудно, че там бе тихо и спокойно!

Автобусът потегли с двайсет пътници и пое покрай река Камогава през северния край на Киото. Претъпканите улици на града се смениха с по-нарядко разпръснати жилищни сгради, после с полета и пустеещи земи. Покриви с черни керемиди и парниците със стени от винил улавяха лъчите на есенното слънце и ги връщаха с ослепителен блясък. Когато автобусът навлезе в каньона, шофьорът трябваше да започне да върти кормилото насам-натам, за да следва извивките и завоите на шосето, и на мен взе да ми прилошава. Все още усещах вкуса на сутрешното кафе. Когато броят на завоите започна да намалява дотам, че почувствах известно облекчение, автобусът потъна в хладна кедрова гора. Дърветата сигурно бяха стари, тъй като се извисяваха над пътя, спирайки слънчевите лъчи и забулвайки всичко с гъсти сенки. Лекият вятър, нахлуващ в автобуса през отворените му прозорци, внезапно стана студен, а влагата му пронизваше кожата. Шосето през долината не се отделяше от речния бряг и продължаваше толкова дълго през дърветата, че взе да ми се струва, че целият свят е като погребан завинаги в кедровата гора — и в този момент тя свърши и ние излязохме при голям речен вир, заобиколен от остри планински върхове. Обширна обработваема земя се простираше във всички посоки, а реката покрай шосето блестеше и изглеждаше чиста. Една-единствена тънка струйка бял пушек се издигаше в далечината. В някои къщи имаше съхнещо на слънцето пране, виеха и кучета. Пред всяка имаше натрупани до стрехите дърва за огрев и обикновено някоя котка лежеше върху купчината. Известно време от двете страни на шосето се виждаха такива къщи, но не зърнах жива душа.

Все същият пейзаж се повтори няколко пъти. Автобусът навлизаше в кедрова гора, излизаше при някакво селце, после пак навлизаше в гора. Той спря в няколко села да слязат пътници, но никой не се качи. Четирийсет минути след като излезе от града, автобусът стигна до един планински проход с панорамен изглед. Шофьорът спря автобуса и каза, че ще изчакаме там пет-шест минути и ако пътниците желаят, могат да слязат. Бяха останали само четирима души, включая мене. Всички слязохме да се поразтъпчем или да пушим и да погледаме панорамата на Киото далече в ниското. Шофьорът отиде настрани да се изпикае. Един почернял от слънцето човек, в началото на петдесетте, който се бе качил на автобуса с голяма, вързана с въже картонена кутия, ме попита дали отивам на поход в планината. Казах да, за да опростя нещата.

В края на краищата пристигна друг автобус, изкачвайки се от другата страна на прохода, и спря до нашия. Шофьорът излезе, поговори малко с нашия и двамата пак седнаха зад воланите. Четиримата се върнахме на местата си и автобусите потеглиха в противоположни посоки. Не можах веднага да разбера защо нашият автобус трябваше да чака другия, но малко по-надолу от другата страна на шосето внезапно се стесни. Два големи автобуса в никакъв случай не биха могли да се разминат и всъщност и разминаването на обикновени автомобили изискваше доста маневри, при които едното или другото превозно средство трябваше да даде на заден ход и да се напъха в някой рязък и стръмен завой.

Сега крайпътните селца бяха по-малки, а равните обработваеми площи много по-малки. Планината беше по-стръмна, скалистите й стени се доближаваха все по-плътно към прозорците на автобуса. Само че кучетата бяха явно не по-малко, отколкото в другите селища, и пристигането на автобуса провокираше надпревара по надлайване.

На спирката, на която слязох, нямаше нищо — нито къщи, нито поля, само табела, че спира автобус, един малък поток и началото на пътеката. Нарамих раницата си и поех нагоре по нея. Потокът течеше отляво, а вдясно имаше широколистна гора. След петнайсетина минути изкачване по лекия наклон стигнах до шосе, водещо към гората вдясно, а пътеката се поразшири колкото да побере кола. „Общежитие «Ами». Частен имот. Забранено влизането без разрешение“ — пишеше на крайпътната табела.

Ясно очертани следи от автомобилни гуми се точеха покрай дърветата нагоре по шосето. От време на време в гората отекваше плясък на криле. Този звук се чуваше необичайно ясно, сякаш се носеше над другите гласове на гората. Веднъж от далечината се чу нещо като пушечен изстрел, ала толкова слаб и глух, сякаш бе преминал през няколко заглушителя.

Оттатък гората стигнах до бял каменен зид. Той не беше по-висок от собствения ми ръст и тъй като отгоре липсваха други прегради, щеше да е лесно да се покатеря. Черната желязна порта изглеждаше доста здрава, но беше широко отворена и в будката на пазача нямаше никого. Близо до портата имаше друга табела, досущ като предишната: „Общежитие «Ами». Частен имот. Забранено влизането без разрешение“. Няколко неща подсказваха, че преди малко охраната е била тук: в пепелника имаше три угарки, полупразна чаша за чай, на една полица бе поставен транзистор, а часовникът на стената отмерваше времето със слабо цъкане. Почаках малко да се върне човекът, но тъй като не се появи знак, че това ще се случи, натиснах няколко пъти нещо, наподобяващо звънец. Мястото зад портата беше паркинг. В него имаше микробус, четириместен ленд круузър и тъмносиньо волво. Паркингът можеше да побере трийсет автомобила, но само тези три бяха паркирани там.

Минаха две-три минути и портиер с тъмносиня униформа се показа на шосето през гората на жълт велосипед. Беше висок мъж, в началото на шейсетте, с оредяла на челото коса. След като облегна жълтото колело на караулното помещение, той рече: „Много съжалявам, че ви накарах да чакате“, но тонът му не издаваше съжаление. На калника на колелото бе написано с бяла боя номер 32. Когато му казах името си, човекът вдигна телефона и го повтори два пъти на някого в другия край на линията. После отвърна: „Да, аха, разбирам“ и затвори телефона.

— Ако обичате, отидете в главната сграда и питайте за доктор Ишида — ми рече. — Тръгнете по това шосе през гората и ще стигнете до един площад с еднопосочно движение. Сетне поемете пак наляво… разбрахте ли? Пак наляво… от площада. Ще видите една стара сграда. Свийте наляво и вървете през друга група дървета, докато стигнете до бетонна постройка. Това е главната сграда. Лесно е, просто гледайте табелите.

Поех пак наляво от площада, както ми бе казано, и там, където свърши този етап от пътуването ми, стигнах до интересна стара сграда, нечия някогашна вила. Имаше изрядна градина с добре оформени скали и каменни фенери. Някога това сигурно е било селски имот. Свих надясно през горичката и видях триетажна сграда от бетон. Намираше се в издълбана площ, така че нямаше нищо поразително в нейните три етажа. Беше с проста конструкция и създаваше впечатление за чистота.

Входът бе на втория етаж. Изкачих се по стълбището, влязох вътре през голяма стъклена врата и на рецепцията видях млада жена с червена рокля. Казах й името си и че са ми казали да питам за доктор Ишида. Тя се усмихна и посочи към кафява кушетка, предлагайки ми с тих глас да почакам там, докато докторът дойде. После се обади по телефона. Свалих раницата от гърба си, отпуснах се на широките възглавници на кушетката и огледах мястото. Беше чисто, приятно фоайе с декоративни растения в саксии, изискана абстрактна живопис по стените и лакиран под. Докато чаках, задържах поглед върху отражението на обувките си в пода.

По едно време администраторката ми каза уверено: „Докторът скоро ще дойде“. Кимнах. Какво невероятно тихо място! Не се чуваха никакви звуци. Човек можеше да си помисли, че всичко спи следобеден сън. Хора, животни, буболечки, растения сигурно спят дълбоко, помислих си, толкова тих бе този следобед.

Не след дълго обаче долових леки стъпки на гумени подметки — появи се зряла жена с щръкнала коса. Тя премина бързо през фоайето, седна до мен, кръстоса крака и взе ръката ми. Вместо просто да я разтърси, тя я обърна с дланта нагоре и започна внимателно да я разглежда.

— Не сте свирили на музикален инструмент поне от няколко години, нали? — бяха първите думи, които изрече.

— Да — отвърнах слисан. — Права сте.

— Мога да позная по ръцете ви — рече тя с усмивка.

Имаше нещо почти мистериозно в тази жена. Лицето й беше осеяно с бръчици. Те бяха първото нещо, което хващаше погледа, но не я правеха да изглежда стара. Напротив, подчертаваха несъмнена за възрастта й жизненост. Бръчиците прилягаха на лицето й, сякаш по рождение бяха част от него. Когато се усмихваше, бръчиците се усмихваха заедно с нея; когато се намръщеше, те също се намръщваха. А когато нито се усмихваше, нито се мръщеше, бръчиците осейваха лицето й по някакъв странно топъл, леко присмехулен начин. Това бе жена в края на трийсетте, която изглеждаше не просто приятен човек, а чиято приятност те притегля към нея. Хареса ми от мига, в който я видях.

Набързо сресаната й на път коса стърчеше тук-там, а бретонът падаше разкривен на челото й, ала тази прическа й стоеше прекрасно. Носеше синя работна шемизетка над бяла тениска, издути на колената кремави панталони и спортни обувки. Висока и стройна, тя имаше съвсем малки гърди. Устните й постоянно помръдваха на една страна в нещо като подигравателно свиване, а бръчиците в ъгълчетата на очите й ту се открояваха, ту леко се отпускаха. Приличаше на мила, веща, но малко отегчена занаятчийка.

С вдадена навътре брадичка и извити устни, тя известно време ме оглежда от главата до петите. Помислих си, че всеки момент ще извади рулетка и ще започне да ме измерва.

— Свирите ли на някакъв инструмент? — попита.

— За съжаление не.

— Много жалко — каза тя. — Щеше да е забавно.

— Да, сигурно — рекох. Защо бяха всички тези приказки за музикални инструменти?

Тя извади пакет цигари севън старс от горния джоб на шемизетката си, сложи цигара между устните си, запали я със запалка и запуши с видима наслада.

— Мина ми през ума, че трябва да ви разкажа за това място, г-н… Ватанабе, нали така беше?… преди да се видите с Наоко. Ето защо се погрижих двамата с вас да проведем този кратък разговор. Общежитие „Ами“ е необичайно — дотолкова, че без известно разяснение може да ви се стори малко смущаващо. Нали не греша, като предполагам, че не знаете нищо за мястото?

— Почти нищо.

— Е, тогава, преди всичко… — подхвана тя, после щракна с пръсти. — Чак сега се сещам, обядвали ли сте? Сигурна съм, че сте гладен.

— Права сте, не съм обядвал.

— Елате с мен, щом е тъй. Можем да поговорим, докато се храним в столовата. Времето за обяд изтече, но ако отидем сега, може все пак да ни приготвят нещо.

Тя тръгна пред мен с бърза крачка по един коридор и ред стъпала към столовата на първия етаж, която бе широко помещение с достатъчно място за двеста души може би, но само половината се използваше, другата половина бе отделена с междинни прегради, като в курортен хотел в мъртъв сезон. Дневното меню включваше картофена яхния с юфка, салата, портокалов сок и хляб. Зеленчуците се оказаха изумително вкусни, точно както ги бе описала в писмото си Наоко, и аз си ометох чинията.

— Храната явно ви харесва! — каза моята събеседничка.

— Чудесна е — отвърнах. — При това днес не съм слагал троха хляб в устата си.

— Давам ви моята порция, ако желаете. Аз съм сита. Ето, продължавайте.

— Добре, щом като наистина не я искате.

— Имам малък стомах. Не поема много. Наваксвам липсващото с цигари. — Тя запали още една севън старс. — А впрочем можете да ме наричате Рейко. Всички така ми казват.

На Рейко явно й доставяше голямо удоволствие да ме гледа, докато ядях картофената яхния, която тя не бе докоснала, и ядях нейния хляб.

— Вие ли сте лекуващият лекар на Наоко? — попитах.

— Аз? Лекуващият лекар на Наоко?! — Лицето й се изкриви. — Какво ви кара да смятате, че съм лекар?

— Казаха ми да питам за доктор Ишида.

— А, разбирам. Не-не, аз преподавам музика тук. Това е един вид терапия за някои пациенти, ето защо на шега ми викат „музикалния доктор“ и понякога „доктор Ишида“. Но съм само една пациентка. Тук съм от седем години. Работя като учителка по музика и помагам, когато има много работа в лекарския кабинет, така че вече е трудно да се каже дали съм пациентка, или служителка от персонала. Наоко не ви ли спомена за мен?

Поклатих глава.

— Странно — каза Рейко. — Аз съм й съквартирантка. Хубаво си живеем с нея. Говорим за какви ли не неща. Включително и за вас.

— Какво за мен?

— Е, най-напред трябва да ви разправя за това заведение — продума Рейко, пренебрегвайки въпроса ми. — Първото, което е нужно да знаете, е, че това не е обикновена „болница“. Заведението е не толкова лечебно, колкото възстановително. Имаме, разбира се, няколко лекари и те извършват постоянни прегледи, но само проверяват състоянието на хората, мерят им температурата и прочие, без да прилагат „лечение“ като в обикновените болници. На прозорците няма решетки и портата е винаги широко отворена. Хората постъпват доброволно и могат свободно да си тръгнат. За да бъдеш приет тук, първо трябва да си подходящ за този вид възстановяване. В някои случаи хора, които се нуждаят от определено лечение, накрая отиват в определена болница. Дотук ясно ли е?

— Да, така мисля — отвърнах. — Но какво включва това „възстановяване“? Можеш ли да ми дадеш конкретен пример?

Рейко издиша облак дим и изпи каквото бе останало от портокаловия й сок.

— Възстановяването е просто да се живее тук — каза тя. — Всекидневна работа, движение, изолиране от външния свят, чист въздух, спокойствие. Нашата обработваема земя ни прави практически независими; тук няма телевизия, нито радио. Ние сме като някоя от онези комуни, за които си чувал много. Разбира се, нещо, което ни различава от една комуна, е, че да постъпиш тук струва цяла купчина пари.

— Купчина пари ли?

— Е, не е абсурдно скъпо, но не е евтино. Погледни само тези удобства. Имаме много земя, неколцина пациенти, многоброен персонал. Аз например съм тук отдавна. Вярно, че сама съм, кажи-речи, от персонала, така че получавам значителна почивка, но все пак… Слушай, какво ще кажеш да пием по едно кафе?

— С удоволствие — отвърнах. Тя изгаси цигарата си и премина зад бара, където наля две чашки кафе от един затоплен кафеник и ги донесе до нашите места. Сложи захар в своето кафе, разбърка го намръщена и отпи една глътка.

— Знаеш — подхвана тя, — че този санаториум не е търговско предприятие, ето защо може да продължава да работи, без да взема прекалено големи такси, които иначе би трябвало да получава. Земята е дарение. Създали са корпорация за тази цел. Цялото това място преди двайсетина години е било лятна вила на дарителя. Сигурна съм, че си видял старата къща?

— Да, видях я — отвърнах аз.

— Някога тя е била единствената постройка в имота. Там са провеждали групова терапия. Така е започнало всичко. Синът на дарителя бил предразположен към душевно заболяване и някакъв специалист препоръчал да се включи в групова терапия. Теорията на лекаря била, че ако има група пациенти, които живеят на село, полагат физически труд и си помагат взаимно, и един лекар за консултации и прегледи, би могло да се излекуват от определени заболявания. Опитали, работата потръгнала, създали корпорация и започнали да обработват още земя, а преди пет години издигнаха главната сграда.

— Сиреч тази терапия дала резултат.

— Е, не напълно. Състоянието на много хора не се подобрило. Но имало и много други, на които не можело да се помогне никъде другаде, а тук успели да се възстановят напълно. Най-хубавото тук е начинът, по който всеки помага на всеки. Всички знаят, че са болни, и полагат усилия да си помагат взаимно. За жалост други медицински заведения не работят така. Лекарите са лекари, а пациентите пациенти: пациентът търси помощ от лекаря, а лекарят оказва помощ на пациента. Тук обаче всички си помагаме един на друг. Всички сме огледала един за друг, а лекарите са част от нас. Те ни наблюдават от разстояние и ни се притичват на помощ, щом видят, че имаме нужда от нещо, но понякога се случва ние да им помагаме. Случва се в някои неща да сме по-добри от тях. Например аз уча един лекар да свири на пиано, друг пациент преподава френски на една медсестра. Такива неща. Пациентите с проблеми като нашите често са надарени с необикновени способности. Така че всички тук са равни — пациенти, персонал и прочие. Докато си тук, ти си един от нас, ето защо аз помагам на теб, а ти на мен. — Рейко се усмихна, умножавайки бръчиците по лицето си. — Ти помагаш на Наоко и Наоко помага на теб.

— Какво трябва да правя в такъв случай? Дай ми конкретен пример.

— Първо трябва да решиш, че искаш да помагаш и че се нуждаеш от помощта на другия. Сетне решаваш да бъдеш напълно откровен. Няма да лъжеш, няма да замазваш грешките си, няма да скриваш нищо, което може да те накара впоследствие да се чувстваш неловко. Това е цялата работа.

— Ще се опитам. Но кажи ми, Рейко, ти защо си тук от седем години? Разговарям с теб и не мога да повярвам, че ти има нещо.

— Всичко е наред, докато грее слънцето — рече тя с мрачен поглед. — Но настъпи ли нощта, започвам да се търкалям по пода с пяна на устата.

— Наистина ли?

— Не бе, шегувам се — отвърна тя, поклащайки глава с изражение на погнуса. — Напълно здрава съм — поне засега. Тук съм, защото обичам да помагам на другите да се поправят, обичам да преподавам музика, да отглеждам зеленчуци. Харесва ми тук. Всички сме приятели. В сравнение с това, какво имам в света навън? Аз съм на трийсет и осем години, наближавам четирийсет. Не съм като Наоко. Никой не ме чака да изляза, нямам семейство, което да ме приеме обратно. Нямам работа и почти никакви приятели. И след изминалите седем години не знам какво става там. Е, чета от време на време един вестник в библиотеката, но вече седем години кракът ми не е стъпвал извън това място. Не знам какво ще правя, ако си тръгна.

— Но може би пред теб ще се разтвори нов свят — казах. — Струва си да опита човек, не мислиш ли?

— Хм, може би си прав — отвърна тя, въртейки с ръка запалката си. — Но имам ред проблеми. Мога да ти разкажа всичко за тях, ако желаеш.

Кимнах в отговор.

— А Наоко — рекох, — сега тя по-добре ли е?

— Хм, смятаме, че да. В началото беше доста объркана и ние имахме известни съмнения, но сега се е успокоила и състоянието й се е подобрило дотам, че е в състояние да се изразява устно. Тя определено върви в правилната посока. Но е трябвало да бъде лекувана много по-рано. Симптомите на заболяването й вече са се проявявали, когато нейният приятел, Кидзуки, се е самоубил. Семейството й е трябвало да забележи това, самата тя е трябвало да осъзнае, че нещо не е наред. Разбира се, проблемите не са се появили веднага, нито…

— Не са ли? — казах бързо.

— Ти нищо ли не разбра? — Рейко изглеждаше по-изненадана и от мен.

Поклатих глава.

— По-добре ще е да оставя Наоко сама да ти разкаже за това. Готова е за откровен разговор с теб. — Рейко пак разбърка кафето си и отпи една глътка.

— Има още нещо, което трябва да знаеш. Съгласно тукашните правила на теб и Наоко няма да ви позволят да оставате насаме. Посетителите не могат да са сами с пациентите. Винаги трябва да присъства наблюдател… в случая това съм аз. Съжалявам, но просто ще трябва да ме търпиш. Съгласен?

— Съгласен — казах с усмивка.

— Затова пък можете да си говорите за каквото искате. Забравете, че съм там. Знам почти всичко, което има да се знае за теб и Наоко.

— Всичко ли?

— Почти. Вече разбра, че провеждаме групови разговори. Така научаваме много един за друг. Освен това Наоко и аз говорим за всичко. Тук нямаме много тайни.

Погледнах Рейко, както си пиех кафето.

— Да си призная — рекох, — малко съм объркан. Все още не знам дали онова, което сторих на Наоко в Токио, беше правилно, или не. Мислех непрекъснато, но все още не знам.

— Аз също — каза Рейко. — Нито пък Наоко знае. Това е въпрос, който двамата ще трябва сами да разрешите. Разбираш ли какво имам предвид? Каквото и да се е случило, двамата ще му дадете вярната посока — ако успеете да постигнете взаимно разбиране. Може би, щом се погрижите за това, ще се върнете назад и ще помислите дали случилото се е било правилно, или не. Какво ще кажеш?

Кимнах.

— Мисля, че ако действително го искаме и ако сме искрени, тримата — ти, Наоко и аз, — можем да си помогнем взаимно. Може да се постигне невероятен резултат, когато трима души се заемат с това така. Колко време можеш да останеш?

— Бих искал да се върна в Токио до вдругиден вечерта. Трябва да работя, а в четвъртък имам изпит по немски.

— Добре — рече тя. — Значи можеш да поостанеш с нас. Няма да ти струва нищо и ще говориш, без да се притесняваш за времето.

— С кои „вас“? — попитах аз.

— С Наоко и с мен, разбира се — отвърна Рейко. — Имаме отделни спални, а във всекидневната има една кушетка, така че ще спиш чудесно. Не се безпокой.

— Позволено ли е? — попитах. — Може ли един посетител мъж да остане в стая с жени?

— Предполагам, че няма да влезеш и да ни изнасилиш посред нощ?

— Не ме разсмивай.

— Тогава няма проблеми. Остани в нашето жилище и ние ще проведем няколко приятни, дълги разговора. Това би било най-доброто. А и не е изключено да се спогодим. Мога да ти посвиря на китарата си. Доста съм добра, ще видиш.

— Сигурна ли си, че няма да се държа зле?

Рейко пъхна трета цигара севън старс между устните си и като изви нагоре ъгълчето на устата си, я запали.

— С Наоко вече го обсъдихме. Двете заедно ти отправяме персонална покана да останеш при нас. Не мислиш ли, че трябва любезно да приемеш?

— Разбира се. С най-голямо удоволствие.

Бръчиците в ъгълчетата на очите на Рейко станаха по-дълбоки. Тя ме гледа известно време.

— Имаш такъв смешен начин на изразяване — рече тя. — Да не би да се опитваш да подражаваш на онова момче от Спасителят в ръжта?

— Ни най-малко! — отвърнах с усмивка.

Рейко също се усмихна с цигара в уста.

— Все пак си добър човек. Мога да кажа това само като видя човека. В състояние съм да преценя след седемте години наблюдение над хората, които идват тук и си отиват: има хора, които умеят да разкрият сърцето си, и други, които не го могат. Ти си един от онези, които го могат. Или, още по-точно, можеш, ако поискаш.

— Какво става, когато хората разкрият сърцата си?

С цигара, висяща от устните й, Рейко сключи ръце на масата. Вършеше това с удоволствие.

— Стават по-добри — отвърна тя. Пепелта от цигарата й падна на масата, но тя не обърна внимание.

Двамата с Рейко излязохме от главната сграда, пресякохме един хълм и преминахме покрай един вир, няколко тенискорта и баскетболно игрище. Двама мъже — единият слаб и на средна възраст, другият млад и пълен — играеха на единия тенискорт. И двамата си служеха добре с ракетите, но според мен играта им не беше тенис. Те сякаш проявяваха особен интерес към подскачането на топките и правеха проучване в тази област. Удряха топката насам-натам със странна съсредоточеност. И двамата бяха плувнали в пот. Младият мъж, който бе в края на корта, по-близо до нас, забеляза Рейко и се приближи. Те си размениха усмихнати няколко думи. Близо до корта някакъв човек с безизразна физиономия косеше трева с голяма косачка.

По-нататък стигнахме до засадено с дървета място, където на известно разстояние една от друга се намираха около петнайсет или двайсет спретнати къщички. Едно жълто колело като онова, което караше портиерът, бе оставено до входа на почти всяка от тях.

— Тук живеят членовете на персонала и техните семейства — каза Рейко. — Имаме почти всичко, от което се нуждаем, без да се налага да ходим до града — поясни тя, докато вървяхме нататък.

— По отношение на храната, както казах преди, почти се самозадоволяваме. Добиваме яйца от собствен курник. Имаме книги, грамофонни плочи и гимнастически уреди, собствен смесен магазин и всяка седмица ни посещават бръснар и козметик. Дори гледаме кино през почивните дни. Ако имаме нужда от нещо специално, поръчваме на някой от персонала да ни го купи в града. Поръчваме си дрехи по каталози. Тук се живее лесно.

— А вие нямате ли право да ходите в града?

— Не, това не е позволено. Разбира се, в специален случай, например ако трябва да отидем на зъболекар или нещо подобно, това е друга работа, но по принцип нямаме това право. Всеки е напълно свободен да напусне, но напуснеш ли веднъж, не можеш пак да си дойдеш. Няма вече връщане назад. Не можеш да заминеш за няколко дни в града и да се надяваш да се върнеш обратно. Но това е съвсем естествено. Всеки идва и си отива.

Стигнахме до лек наклон отвъд дърветата. На неравномерно разстояние покрай наклона имаше ред двуетажни дървени къщи, които изглеждаха малко странни. Трудно бе да се каже какво ги прави да изглеждат така, но такова бе първото ми усещане, когато ги видях. Реакцията беше много подобна на онова, което чувстваме, щом се заемем да обрисуваме задоволително нещо нереално. Мина ми през ума, че би могло да се получи, ако Уолт Дисни направеше анимационен вариант на картина от Мунк. Всички къщи бяха съвършено еднакви по форма и цвят, почти кубични, с идеално съразмерни лява и дясна страна, с големи входни врати и много прозорци. Шосето криволичеше между тях като на трасе за практическо обучение в школа за шофьори. Пред всяка къща имаше добре поддържани цъфтящи храсти. Наоколо нямаше жива душа и всички прозорци бяха със спуснати пердета.

— Това е тъй наречената Зона С. Тук живеят жените. Ние! Къщите са десет, всяка с по четири сектора, по двама души в сектор. Има място общо за осемдесет души, но в момента сме само трийсет и две.

— Тихо е, нали?

— Е, сега няма никой — каза Рейко. — Аз получих специално разрешение да се движа свободно, но всички останали изпълняват индивидуалните си програми. Някои тренират, други работят в градините, трети са на групова терапия, четвърти са отишли да събират диви растения. Всеки изпълнява собствената си програма. Чакай да помисля какво прави Наоко. Мисля, че трябваше да боядисва и да сменя тапети. Забравих. Има няколко такива неща, които продължават до пет часа.

Рейко влезе в постройката, обозначена със знак „С-7“, качи се по стълбището в другия край на коридора и отвори вратата вдясно, която беше отключена. Разведе ме из апартамента — едно приятно, макар и обикновено, тристайно жилище: всекидневна, спалня, кухня и баня. Нямаше излишни мебели или ненужни неща, но не беше и съвсем без украса. Нямаше нищо особено, но да си там, бе донякъде като да си с Рейко: би могъл да се отпуснеш и да се освободиш от напрежението. Във всекидневната имаше канапе, маса и люлеещ се стол. В кухнята имаше друга маса. Върху двете бяха поставени големи пепелници. В спалнята имаше две легла, две писалища и един дрешник. Между леглата се намираше малко нощно шкафче с лампа за четене и една разтворена книга с меки корици, обърната със страниците надолу. В кухнята имаше малка електрическа готварска печка, която се съчетаваше с хладилника, и набор от обикновени кухненски прибори.

— Няма вана, само душ, но е доста впечатляващо, не мислиш ли? В санаториума има обща баня и перални.

— Твърде впечатляващо е. В моя пансион разполагам със стая с един-единствен прозорец.

— А, но ти не си видял тукашните зими — каза Рейко и ме побутна по гърба, за да ме насочи към канапето, а после седна до мен. — Те са продължителни и сурови. Само сняг, сняг и пак сняг навред, докъдето ти стига погледът. Влагата и студът проникват в костите. Прекарваме зимата в ринене на сняг. Обикновено си стоим вкъщи на топло и слушаме музика, разговаряме или плетем. Ако не е широко, направо се задушаваш. Ще се убедиш, ако дойдеш тук през зимата.

Рейко въздъхна дълбоко, сякаш си представи зимния студ и сплете ръце на коленете си.

— Това ще е твоето легло — рече тя, потупвайки канапето. — Ние ще спим в спалнята, а ти тук. Ще ти е добре, не мислиш ли?

— Сигурен съм, че ще ми е добре.

— Е, ами това е всичко — каза Рейко. — Ще се върнем към пет часа. Дотогава двете с Наоко сме заети. Имаш ли нещо против да останеш сам тук?

— Съвсем не. Ще уча немски.

Щом Рейко излезе, аз се изтегнах на канапето и затворих очи. Лежах, потъвайки в безмълвието, когато, съвсем внезапно, се върнах мислено във времето, когато Кидзуки и аз направихме кратко пътешествие с мотоциклет. Сетих се, че пак беше есен. Есен, преди колко години? Да, преди четири. Спомних си миризмата на коженото яке на Кидзуки и шума от червената 125 кубикова ямаха. Стигнахме до едно далечно място по крайбрежието и се върнахме изтощени още същата вечер. Нищо особено не се случи при това пътуване, но си го спомням добре. Пронизващ есенен вятър стенеше в ушите ми и като вдигнах поглед към небето, с ръце, вкопчени в якето на Кидзуки, имах чувството, че сякаш ще бъда отнесен в космическото пространство.

Лежах там дълго, оставяйки ума ми да блуждае от спомен на спомен. По някаква особена причина лежането в тази стая, изглежда, извикваше стари спомени, към които аз рядко се връщах преди, ако изобщо се връщах. Някои от тях бяха приятни, но други носеха привкус на тъга.

Колко време продължи това? Бях така потопен в този поток от спомени, подобен на бликащ от скалите извор, че не успях да забележа как Наоко отваря тихичко вратата и влиза. Отворих очи и тя бе там. Вдигнах глава и известно време я гледах в очите. Тя седеше на канапето, на облегалката за ръце, и ме гледаше. Отначало си помислих, че може да е образ, роден от собствената ми памет. Ала това беше реалната Наоко.

— Спиш ли? — прошепна тя.

— Не — отвърнах, — просто размишлявам — седнах в леглото и попитах: — Как си?

— Добре съм — рече тя с лека усмивка като в някаква неясна, далечна сцена. — Но нямам много време. Сега не трябваше да съм тук. Просто се измъкнах за малко и трябва веднага да се върна. Не ти ли харесва прическата ми?

— Напротив — отвърнах. — Бива си я. — Косата й беше оформена просто, като на ученичка, а едната страна се придържаше от барета, точно както някога. Прическата стоеше много добре на Наоко, сякаш винаги бе носила косата си така. В лицето приличаше на някое от красивите момичета на дървените гравюри от средните векове.

— Такава мъка е, че карам Рейко да ме подстригва. Наистина ли смяташ, че ми стои добре?

— Наистина.

— Майка ми не ме харесва. — Тя повдигна баретата, остави косата да провисне, приглади я с пръсти и отново смъкна баретата с форма на пеперуда.

— Исках да съм сигурна, че ще те заваря сам преди тримата да се съберем. Не че имам нещо особено за казване. Просто исках да видя лицето ти и да свикна, че си тук. Иначе щеше да ми е трудно да те позная. Толкова съм зле с хората.

— Е? — попитах. — Получи ли се?

— Донякъде — каза тя, докосвайки пак баретата си. — Но времето изтече. Трябва да вървя.

Кимнах.

— Тору — подхвана тя, — искам да ти благодаря, че дойде да ме видиш. Направи ме много щастлива. Но ако да си тук, е бреме за теб, не бива да се двоумиш, а да ми кажеш. Това е особено място и има особен порядък, а някои хора не могат да свикнат с него. Затова, ако ти понася зле, моля те да бъдеш искрен и да ми кажеш. Няма да го преживея тежко. Тук ние сме открити един с друг. Говорим си напълно откровено за всякакви неща.

— Ще ти кажа — рекох. — Ще бъда откровен.

Наоко седна на канапето и се облегна на мен. Когато я прегърнах, тя отпусна глава на рамото ми и притисна лице към шията ми. Остана така известно време, сякаш ми мереше температурата. Държейки я в обятията си, почувствах топлина в гърдите си. Подир малко тя стана, без да продума, и излезе така тихо, както бе влязла.

След като Наоко напусна стаята, аз заспах на канапето. Нямах такова намерение, но потънах в такъв дълбок сън, какъвто отдавна не бях имал, изпълнен с усещане за присъствието й. В кухнята бяха приборите, с които Наоко се хранеше, в банята беше четката й за зъби, която използваше, а в спалнята бе леглото, на което спеше. Потънал в дълбок сън в жилището й, аз изцеждах капка по капка умората от всяка клетка на тялото си. Сънувах танцуваща в сумрака пеперуда.

Когато се събудих, стрелките на часовника ми показваха 4:35. Светлината се бе променила, вятърът бе стихнал, формите на облаците бяха други. Бях се изпотил, затова извадих малка кърпа от раницата, избърсах лицето си и си облякох чисто бельо. Отидох в кухнята, изпих чаша вода и останах там, зареял поглед през прозореца над мивката. Той гледаше към прозорец на съседната постройка, в която висяха няколко изрязани от хартия фигурки — птица, облак, крава, котка, всички те оформени изящно и съединени една с друга. Както и преди нямаше никакъв знак за човешко присъствие и не се долавяха никакви звуци. Почувствах се така, сякаш бях изоставен в необикновено добре поддържана руина.

Малко след пет часа хората почнаха да се връщат в зона С. От кухненския прозорец видях три жени да минават точно под него. Всички носеха шапки, които ми попречиха да определя възрастта им, но съдейки по гласовете им, не бяха много млади. Малко след като се скриха зад ъгъла, други четири жени се показаха от същата посока и подобно на първата група се изгубиха зад същия ъгъл. Особено вечерно настроение надвисна над всичко. От прозореца на всекидневната успях да видя дървета и редица хълмове. Над билата се мержелееше ивица бледа слънчева светлина.

Наоко и Рейко се върнаха заедно в пет и половина. Двамата с Наоко си разменихме съответните поздрави, сякаш се срещахме за първи път. Тя изглеждаше наистина смутена. Рейко забеляза книгата, която четях, и попита коя е. Отвърнах, че е Вълшебната планина от Томас Ман.

— Как си могъл да донесеш такава книга в такова място? — поиска да узнае и, разбира се, имаше право.

После Рейко направи кафе за трима ни. Разказах на Наоко за внезапното изчезване на Есесовеца и за последния ден, в който го видях, когато той ми подари светулката.

— Много съжалявам, че си е заминал — каза тя. — Исках да чуя още истории за него.

Рейко попита кой е Есесовеца, та й разказах за неговите странности и тя много се смя. Докато се разказваха истории за моя съквартирант, светът се изпълваше с хармония и смях.

В шест часа отидохме на вечеря в столовата в главната сграда. Двамата с Наоко ядохме пържена риба със салата, варени зеленчуци, ориз и супа от мисо[6]. Рейко се задоволи със салата с макарони и кафе, последвано от още една цигара.

— Когато човек остарява, няма нужда от много храна — каза тя.

В столовата имаше още двайсет души. Неколцина други пристигнаха, докато се хранехме, но междувременно няколко излязоха. Като се изключи разнообразието от възрасти на хората тук, гледката доста напомняше столовата в моя пансион. Друга разлика беше еднаквата звучност на разговорите. Не се чуваха нито високи гласове, нито шепот, никой не се смееше шумно, нито пък викаше в изстъпление, никой не крещеше на друг с прекомерни ръкомахания, нищо освен тихи монотонни разговори. Хората се хранеха на групи от по трима до петима души. Във всяка група имаше само един говорещ, когото останалите слушаха, като кимаха и възклицаваха в знак на интерес, а когато човекът престанеше да говори, разговорът се подхващаше от друг. Не можех да определя какво си говореха, но те ми напомняха за необичайната игра на тенис, която бях видял по обед. Питах се дали, когато са заедно, Наоко разговаря така с тях и странно, но усетих пристъп на самота, примесена със завист.

На масата зад мен полуплешив мъж в бяло с външност на лекар, ораторстваше за влиянието на безтегловността върху стомашните сокове пред видимо притеснен младеж с очила и една жена на средна възраст, която приличаше в лице на катерица. Двамата слушаха и от време на време възкликваха „Боже мой“ или „Без майтап?“, ала колкото повече се вслушвах в думите на оплешивяващия мъж, толкова по-малко убеден бях, че макар и в бяла престилка, той наистина е лекар.

Никой в столовата не ми обърна особено внимание. Никой не се вторачи в мен и, изглежда, дори не забелязваха, че съм там. Моето присъствие сигурно бе нещо напълно нормално.

Все пак мъжът в бяло се обърна веднъж рязко и ме попита:

— Колко време ще останете?

— Две денонощия — отвърнах. — Ще си замина в сряда.

— Нали е приятно тук в този сезон? Но елате пак през зимата. Наистина е хубаво, когато всичко е в бяло.

— Наоко вече ще си е заминала, когато падне сняг — каза Рейко на мъжа.

— Така е, но все пак зимата е наистина много хубава — отвърна той с мрачно изражение.

Все по-малко вероятно ми се струваше той да е лекар.

— За какво си говорят хората тук? — попитах Рейко, която явно не разбра напълно въпроса ми.

— За какво си говорим ли? За съвсем обикновени неща. Какво се е случило днес или кои книги сме прочели, за времето утре. Не ми казвай, че се питаш дали хората не скачат на крака и не крещят неща от рода на: „Утре ще вали, тъй като една полярна мечка яде тази вечер звездите!“

— Не, не, разбира се, че не — казах аз. — Само се питах на какви теми са всички тези тихи разговори.

— Мястото е тихо, затова и говорят тихо — рече Наоко. Тя бе струпала на ръба на чинията си една добре оформена купчинка рибени кости и докосваше леко устата си с носна кърпичка.

— Тук няма нужда да се повишава тон. Не се налага да убеждаваш някого в нещо или да привличаш нечие внимание.

— Сигурно е така — съгласих се, но докато се хранех в тази тиха обстановка, установих с изненада, че ми липсва хорската глъч. Поисках да чуя хора да се смеят, да викат безпричинно и да говорят гръмогласно. Тъкмо от такъв шум бе започнало да ми става лошо през последните месеци, ала докато седях и ядях риба в това неестествено тихо помещение, не можех да се отпусна. В столовата цареше атмосферата на търговско изложение на специални металообработващи машини. Хора със засилен интерес в една ограничена област идваха заедно на едно ограничено място и си разменяха информация, която само те разбираха.

Като се върнахме в стаята след вечерята, Наоко и Рейко заявиха, че ще идат до общата баня на Зона С и че ако съм съгласен да взема само един душ, съм можел да използвам тяхната баня. Отговорих, че така и ще направя и след като те излязоха, се съблякох, взех си душ и си измих косата. Открих една грамофонна плоча на Бил Ейвънс в шкафа за книги и я слушах, докато подсушавах косата си, когато осъзнах, че това е плочата, която бях пуснал в квартирата на Наоко вечерта на нейния рожден ден, същата онази вечер, когато тя заплака и аз я взех в обятията си. Беше се случило само преди шест месеца, но изглеждаше като събитие от много по-далечно минало. Може би го чувствах така, защото твърде често бях мислил за него — толкова често, че то бе изкривило усета ми за време.

Луната бе толкова ярка, че изключих осветлението, изтегнах се на канапето и се заслушах в пианото на Били Ейвънс. Струящата през прозореца лунна светлина хвърли дълги сенки и украси стените с оттенък на разреден туш. Извадих от раницата си плоска метална бутилка с бренди, напълних уста си с питието и оставих топлината да се спусне бавно надолу по гърлото ми до стомаха и оттам да стигне до всяко кътче на тялото ми. След още една глътка запуших бутилката и я върнах в раницата. Сега лунната светлина сякаш се люлееше в такт с музиката.

Двайсет минути по-късно Наоко и Рейко се върнаха от банята.

— О! Тук е толкова тъмно, че си помислихме да не би да си стегнал багажа си и да си се върнал в Токио — възкликна Рейко.

— А, не. От години не бях виждал толкова ярка луна. Прииска ми се да я погледам на изключено осветление.

— Възхитителна е — каза Наоко. — Рейко, тук ли са още онези свещи от последното спиране на тока?

— Навярно да, в някое кухненско чекмедже.

Наоко донесе от кухнята голяма бяла свещ. Аз я запалих, капнах малко восък в една чиния и закрепих свещта в нея. Рейко запали на пламъка й цигара. Когато тримата седнахме в тишината с лице към свещта, взе да ми се струва, че сме единствените останали хора в затънтен край на света. Неподвижните сенки от лунната светлина и полюшкващите се сенки от светлината на свещта се срещаха и сливаха по белите стени. Наоко и аз седнахме един до друг на канапето, а Рейко се разположи в люлеещия се стол с лице към нас.

— Какво ще кажете да пийнем вино? — предложи тя.

— Разрешават ви да пиете? — попитах с известна изненада.

— Е, всъщност не — отвърна Рейко, почесвайки се по ухото с леко смущение. — Но почти не обръщат внимание. Ако е само вино или бира и ако човек не пие твърде много, може. Имам един приятел от персонала, който от време на време ми купува бутилка.

— Устройваме си купони — каза дяволито Наоко. — Само двете.

— Ами много хубаво — подхвърлих.

Рейко извади от хладилника бутилка бяло вино, отвори я с тирбушон и донесе три чаши. Виното беше чист, много приятен букет и напомняше почти на домашно. Когато плочата свърши, Рейко измъкна изпод леглото си китара и след като я настрои, с нежност и обич към инструмента, засвири бавна фуга на Бах. От време на време прозвучаваше по някой погрешен тон, но това бе истинският Бах, изпълняван с истинско чувство — топло, задушевно и пълно с радост.

— Започнах да свиря на китара тук — обясни Рейко. — В помещенията, разбира се, няма пиана. Аз съм самоука, нямам талант за китара и никога няма да стана особено добра, но наистина обичам този инструмент. Той е малък, прост и лек, нещо като уютна топла стая.

Тя изсвири още едно кратко произведение от Бах, част от сюита. Загледан в пламъка на свещта, аз слушах, посръбвайки вино, и чувствах как напрежението ме напуска. Когато Рейко свърши Бах, Наоко я помоли да изсвири песен на Бийтълс.

— Концерт по желание — каза Рейко и ми намигна. — Тя всеки ден ме кара да свиря Бийтълс, сякаш съм й музикална робиня.

Но въпреки протеста си изпълни много добре „Мишел“.

— Хубава песен — рече тя. — Наистина я харесвам. — Отпи глътка вино и дръпна от цигарата си. — Кара ме да се чувствам така, сякаш съм на голяма ливада и вали лек дъждец.

После тя изсвири „В безизходица“ и „Джулия“. От време на време, докато свиреше, затваряше очи и поклащаше глава. А свършеше ли, пак се връщаше към виното и цигарата си.

— Изсвири „Норвежка гора“ — помоли Наоко.

Рейко донесе от кухнята порцеланова кимаща котка. Беше касичка и Наоко извади от портмонето си монета от сто йени и я пусна в процепа.

— Защо е всичко това? — попитах.

— Такова е правилото — отвърна Наоко. — Когато поискам „Норвежка гора“, трябва да пусна сто йени в касичката. Тя ми е любимата песен, затова мисля, че трябва да си плащам за нея. Моля да ми я изпълни, когато наистина искам да я чуя.

— А пък аз си изкарвам така пари за цигари! — каза Рейко, нагоди пръстите си върху грифа и после изсвири „Норвежка гора“. Отново с истинско чувство, но не допусна то да стане твърде сантиментално. Аз извадих от джоба си монета от сто йени и я пуснах в касичката.

— Благодаря — промълви Рейко с мила усмивка.

— Тази песен толкова ме натъжава понякога — рече Наоко.

— Не знам, представям си, че бродя из гъста гора. Съвсем сама съм и е студено и тъмно, и никой не ми идва на помощ. Затова Рейко никога не я изпълнява за мен, освен ако не я помоля.

— Звучи като Казабланка! — каза Рейко през смях.

След „Норвежка гора“ последваха няколко песни в стил боса нова, а през това време аз наблюдавах Наоко. Както бе писала, изглеждаше по-здрава от преди, със слънчев загар, тялото й бе укрепнало от упражнения и работа на открито. Очите й бяха все същите дълбоки, бистри езера, а тънките й устни все още потрепваха плахо, но красотата й бе започнала да се превръща в красота на зряла жена. Почти я нямаше онази заостреност на чертите на лицето й — смразяващата острота на тънко острие, — която се таеше в сенките на нейната хубост. Сега там вече имаше необикновено умиротворение. Тази нейна нова, мека красота ме развълнува и се почудих, че една жена може да се промени толкова много за половин година. Почувствах също така, че както винаги тя ме привлича, може би дори повече от преди, но мисълта за онова, което тя бе изгубила междувременно, ме изпълни със съжаление. Никога повече нямаше да притежава онази егоцентрична хубост, която сякаш се развива от само себе си при девойките.

Наоко каза, че иска да чуе как прекарвам времето си. Разказах й за студентската стачка и за Нагасава. За първи път й споменавах за него. Стори ми се интересно да й опиша правдоподобно странния му характер, забележителната му философия и спорен морал, но накрая Наоко, изглежда, разбра какво се опитвам да й кажа. Премълчах факта, че излизах с него да търся момичета, и обясних само, че тъкмо този необикновен човек е единственият в пансиона, с когото съм се сближил. През това време Рейко упражни още веднъж фугата на Бах, като от време на време прекъсваше, за да пийне от виното и да дръпне от цигарата си.

— Струва ми се особняк каза Наоко.

— Той е особняк — потвърдих.

— Но ти харесва, нали?

— Не знам — отвърнах. — Мисля, че не мога да кажа, че ми харесва. Нагасава е отвъд харесването и нехаресването. Той не се старае да се харесва. В този смисъл е много почтен човек, дори стоик. Не се опитва да си прави шеги с никого.

— Стоик, а пък спи с толкова много момичета, а? Това е странно — каза Наоко през смях. — С колко момичета е спал?

— Сигурно са повече от осемдесет — отвърнах. — Но в неговия случай колкото повече нараства бройката, толкова по-малко значение има за него отделният акт. Мисля, че тъкмо към това се стреми.

— И ти го наричаш „стоическо“?

— По отношение на него е точно такова.

Наоко се позамисли над думите ми и каза:

— Струва ми се, че е много по-ненормален от мен.

— Така е. Но може да подреди извращенията си в стройна система. Невероятен е. Ако попадне тук, ще се махне още на втория ден. „О, разбира се, че съм наясно с всичко това — ще рече. — Ясно ми е всичко, което правите тук.“ Той е от хората, към които другите изпитват респект.

— А пък аз съм, мисля, обратното на забележителна — каза Наоко. — Не разбирам нищо от онова, което се върши тук… почти както не разбирам и себе си.

— И не защото не си умна — казах аз. — Ти си напълно нормална. И аз не разбирам много неща у себе си. Двамата с теб сме нормални и съвсем обикновени хора.

Наоко вдигна крака до ръба на канапето и опря брадичка на коленете си. После каза:

— Искам да знам повече за теб.

— Аз съм само един обикновен човек — с обикновено семейство, обикновено възпитание, обикновено лице, обикновени преценки, обикновени мисли в главата.

— И си пламенен почитател на Скот Фицджералд… Той ли казваше, че не бива да се доверяваш на човек, който нарича себе си обикновен? Ти ми даде да прочета книгата! — каза Наоко с дяволита усмивка.

— Така е — рекох. — Но не се превземам. Наистина искрено и дълбоко в себе си смятам, че съм обикновен човек. Можеш ли да откриеш нещо у мен, което не е обикновено?

— Естествено, че мога! — каза Наоко с известно нетърпение.

— Нима не разбираш? Защо, мислиш, спах с теб? Защото бях толкова пияна, че бих спала с всекиго ли?

— Не, разбира се, че не мисля така — отвърнах.

Наоко дълго мълча, вгледана в пръстите на краката си. Тъй като не намирах думи, изпих още една чаша вино.

— С колко момичета си спал, Тору? — попита тя тихо, сякаш тази мисъл току-що й бе минала през ума.

— С осем или девет — отвърнах искрено.

Рейко тръсна китарата в полата си.

— Та ти нямаш и двайсет години! — каза тя. — Що за живот водиш?

Наоко продължи да мълчи и да ме гледа с ясните си очи. Разказах на Рейко за първото момиче, с което бях спал, и как бяхме скъсали. Разбрах, че не е възможно да я обичам, обясних. После обясних, че под влияние на Нагасава съм спал и с други момичета.

— Не се опитвам да се оправдавам, но се измъчвах — обърнах се към Наоко. — Виждах те почти всяка седмица, разговарях с теб и знаех, че единственият, когото обичаш, е Кидзуки. Това ми причиняваше болка. — Наистина болеше. И си мисля, че затова спях с непознати момичета.

Наоко няколко секунди клати глава, сетне вдигна лице и ме погледна.

— Попита ме тогава защо не съм спала с Кидзуки, нали? Още ли искаш да знаеш?

— Струва ми се, че наистина трябва да го знам — казах.

— И аз мисля така — рече Наоко. — Покойникът ще си остане завинаги покойник, но ние трябва да продължим да живеем.

Кимнах. Рейко свиреше отново и отново един и същ труден откъс, опитвайки се да го възпроизведе правилно.

— Бях готова да спя с него — продължи Наоко, свали си баретата и си разпусна косата. После се заигра с пеперудата от плат в ръцете си. — Той, естествено, също ме желаеше. Така че двамата опитвахме. Опитвахме много пъти. И все не се получаваше. Не можехме да го направим. Тогава не разбирах защо, но и сега все още не го разбирам. Обичах го и не се притеснявах, че ще загубя девствеността си. Щеше да ми е приятно да направя всичко, което той пожелае. Ала все не се получаваше.

Наоко пак си вдигна косата и я закрепи с баретата.

— Не можех да се овлажня достатъчно — каза едва чуто тя.

— Никога не се отпуснах. Винаги болеше. Просто бях твърде суха, болеше твърде много. Опитахме всичко, което можахме да измислим — кремове и какво ли не, — но въпреки това ме болеше. Затова използвах пръстите или устните си. Винаги го правех така. Разбираш какво имам предвид.

Кимнах мълчаливо.

Наоко погледна бегло през прозореца към луната, която сега изглеждаше по-голяма и по-ярка.

— Никога не пожелах да поговоря с някого за това — продължи тя. — Исках да го заключа в сърцето си. Ще ми се още да можех да го крия. Но трябва да говоря. Не знам отговора. Струва ми се, че бях достатъчно влажна оня път, когато спах с теб, нали?

— Да — отвърнах.

— Бях влажна от мига, в който ти влезе в стаята ми вечерта на моя двайсети рожден ден. Исках да ме сграбчиш. Исках да свалиш дрехите ми, да ме докосваш навсякъде и да проникнеш в мен. Никога преди не се бях чувствала така. Защо? Защо нещата се случват така? Мисля, че наистина го обичах.

— А мен не — казах аз. — Искаш да разбереш защо си се чувствала така с мен, независимо, че не си ме обичала.

— Извинявай — рече Наоко. — Не исках да те засегна, обаче това поне трябва да разбереш: Двамата с Кидзуки имахме наистина необичайна връзка. Бяхме заедно открай време. Така и пораснахме — все заедно, все разговаряхме, разбирахме се отлично. Първия път, когато се целунахме — бяхме в шести клас, — беше просто прекрасно. Когато за първи път ми дойде мензисът, изтичах при него и се разплаках като малко дете. Бяхме толкова близки. Ето защо, след смъртта му не знаех как да се отнасям с хората. Не знаех какво е да обичаш друг човек.

Тя посегна да вземе чашата си с вино от масата, но успя само да я събори на пода и виното се разля по килима. Аз се наведох, намерих чашата и я поставих на масата. Попитах Наоко дали иска да пие още. Тя помълча известно време, после внезапно избухна в сълзи, тресейки се цялата. Наклони се напред, скри лицето си с шепи и зарида с всичката задушаваща сила като в онази нощ с мен. Рейко остави китарата си, седна до Наоко и започна да я глади по гърба. Още щом сложи ръка през раменете й, Наоко притисна като бебе лице о гърдите на Рейко.

— Знаеш ли — каза ми Рейко, — може би ще е добре да излезеш да се поразходиш. За двайсетина минути. Извинявай, но мисля, че ще помогне.

Кимнах и станах, и навлякох пуловер върху ризата си.

— Благодаря ти, че се намеси — рекох на Рейко.

— Няма защо — отвърна тя и ми намигна. — Вината не е в теб. Не се безпокой, докато се върнеш, тя ще е вече добре.

Тръгнах напосоки по шосето, осветено от удивителната нереална светлина на луната, и се отправих към дърветата. Всички звуци отекваха необичайно под лунната светлина. Приглушеният звук на собствените ми стъпки като че идваше от друга посока и сякаш чувах някой, който върви по морското дъно. От време на време зад себе си долавях припукване и шумолене. Тежка пелена надвисна над горичката, сякаш нощните твари сдържаха дъха си и ме изчакваха да мина.

Там, оттатък дърветата, където пътят стана стръмен, седнах и погледнах към постройката, в която живееше Наоко. Не беше трудно да определя коя бе нейната стая. Трябваше само да открия единствения заден прозорец, където трепкаше слаба светлинка. Дълго останах загледан в тази светла точка. Тя ми навея мисли за последното трепкане на гаснещия пламък на една душа. Поисках да сложа ръце над онова, което бе останало, и да го запазя живо. Продължих да я наблюдавам така, както Джей Гетсби нощ подир нощ бе наблюдавал бледата светлинка на отсрещния бряг.

Когато половин час по-късно застанах на входа на постройката, чух, че Рейко се упражнява на китарата. Изкачих се с тихи стъпки по стълбището и потропах на вратата. Вътре нямаше и следа от Наоко. Рейко седеше сама на килима и свиреше. Тя посочи към вратата на спалнята, за да ми подскаже, че Наоко е вътре. Сетне остави китарата на пода, седна на канапето, прикани ме да седна до нея и раздели по равно остатъка от виното в чашите ни.

— Наоко е добре — каза тя, докосвайки коляното ми. — Не се безпокой, трябва само малко да полежи. Ще се успокои. Просто беше малко разстроена. Какво ще кажеш да се поразходим докато чакаме?

— Добре — отвърнах.

Двамата с Рейко тръгнахме бавно по осветено от улични лампи шосе. Когато стигнахме до тенискортовете и баскетболните игрища, седнахме на една пейка. Рейко извади изпод нея баскетболна топка и я завъртя в ръцете си. След това ме попита дали играя тенис. Знам как се играе, отвърнах, но съм слаб играч.

— А баскетбол?

— Не ми е най-силният спорт — рекох.

— А кой ти е най-силният спорт? — попита тя и една усмивка сбърчи ъгълчетата на очите й. — Освен спането с момичета.

— Аз и в това не съм особено добър — казах, засегнат от думите й.

— Шегувам се — рече тя. — Не се ядосвай. И все пак, в какво си добър?

— В нищо конкретно. Има неща, които обичам да правя.

— Например?

— Да ходя на екскурзия пеша. Да плувам. Да чета.

— Значи обичаш да правиш всичко сам?

— Струва ми се, че да. Никога не са ме вълнували игри, в които участват няколко души. Не мога да се впиша в тях. Загубвам интерес.

— В такъв случай трябва да дойдеш тук през зимата. Провеждаме ски кросове. Сигурна съм, че ти харесва да вървиш цял ден по снега, да се изкачваш плувнал в пот по хълмове. — Под светлината на уличната лампа Рейко се взря в дясната си ръка, сякаш разглеждаше внимателно старинен музикален инструмент.

— Наоко често ли изпада в такова състояние? — попитах.

— От време на време — отвърна Рейко, гледайки сега лявата си ръка. — Понякога започва да се вълнува и се разплаква. Но това е съвсем нормално. Така тя се освобождава от емоциите си. Страшно е, ако не можеш да го правиш. Емоциите се натрупват ли, натрупват и умират в теб. Тогава си вече много зле.

— Да не би да казах нещо, което не биваше да казвам?

— Не, нищо. Не се притеснявай. Просто говори открито какво мислиш. От това по-хубаво няма. Може понякога да причинява болка и някой подобно на Наоко да се развълнува, но в последна сметка така е най-добре. Това и трябва да правиш, ако наистина искаш тя да оздравее. Както ти казах в началото, трябва да мислиш не толкова, че искаш да й помогнеш, колкото, че искаш ти да се възстановиш, като й помогнеш и тя да го стори. Така се постъпва тук. Затова поне докато си тук трябва да си искрен и да казваш всичко, което ти хрумне. Никой не постъпва така навън, права ли съм?

— Мисля, че да — отвърнах.

— През седемте години, които прекарах тук, съм виждала всякакви хора да идват и да си отиват — каза Рейко, — може би твърде много хора. Така че като понаблюдавам един човек, обикновено по интуиция мога да кажа дали ще се възстанови, или не. Но в случая с Наоко не съм сигурна. Нямам ни най-малка представа какво ще й се случи. Доколкото знам, тя може да е напълно здрава следващия месец или пък състоянието й да не се подобри години наред. Затова наистина не мога да ви кажа какво да правите, с изключение на най-общи съвети — да бъдете искрени и да си помагате взаимно.

— Какво прави случая на Наоко толкова тежък за теб?

— Може би това, че много я харесвам. Мисля, че чувства ми пречат и не мога да си създам ясна представа за нея. Струва ми се, че наистина я харесвам. Но освен това тя има куп други проблеми, преплетени така, че е трудно да се разнищи всеки един поотделно. Може да отнеме много време, докато се разрешат, или пък да стане така, че да се разплетат наведнъж. Така горе-долу стоят нещата. По тая причина не мога да съм сигурна за състоянието й.

Тя отново взе баскетболната топка, завъртя я в ръце и я тупна о земята.

— Най-важното е да не допуснеш да станеш нетърпелив. Ето още един съвет, който мога да ти дам: не бъди нетърпелив, не се отчайвай и не се напрягай прекалено дори проблемите да са така заплетени, че да не може нищо да се направи, а започни да изтегляш своя нишка, докато стане лесно за разплитане. Трябва да си дадеш сметка, че този процес ще е дълъг и че ще работиш над проблемите бавно, ще ги решаваш един по един. Смяташ ли, че си в състояние да се справиш?

— Мога да опитам — отвърнах.

— Както разбираш, възможно е да продължи много дълго и дори тогава тя да не се е възстановила напълно. Помислил ли си за това?

Аз кимнах.

— Не е лесно да чакаш — рече тя, тупвайки с топката. — Особено на твоята възраст. Просто седиш и чакаш състоянието й да се подобри. Без крайни срокове и гаранции. Мислиш ли, че можеш да се справиш с това? Обичаш ли достатъчно Наоко?

— Не знам — отвърнах честно. — И аз като нея не съм съвсем сигурен какво означава да обичаш друг човек. Макар че тя е на по-друго мнение. Все пак бих искал да направя всичко възможно. Трябва, иначе няма да знам къде да се дяна. Както самата ти каза преди, двамата с нея трябва да се спасяваме взаимно. Това е единственият начин всеки от нас да се спаси.

— А ще продължаваш ли да спиш със случайно срещнати момичета?

— Не знам как да реша и този проблем — рекох. — Ти как смяташ? Просто да продължа да чакам и да мастурбирам ли? Дори в това не владея положението.

Рейко остави топката на земята и ме потупа по коляното.

— Виж какво — поде тя, — не ти казвам да престанеш да спиш с момичета. Ако това те удовлетворява, всичко е наред. Все пак животът си е твой и сам трябва да си решиш. Ще кажа само, че не бива да си изразходваш силите. Разбираш ли за какво намеквам? Би било много опустошително. Деветнайсетата и двайсетата година са решаващи за оформянето на характера, а ако допуснеш да се извратиш на тази възраст, ще си причиниш впоследствие страдание. Това е самата истина. Така че премисли внимателно. Ако искаш да се грижиш за Наоко, погрижи се и за себе си.

Казах, че ще помисля.

— Някога и аз бях на двайсет години. Много, много отдавна. Можеш ли да си представиш?

— Да. Разбира се.

— Напълно ли?

— Напълно — отвърнах с усмивка.

— И аз бях хубавичка. Не колкото Наоко, но доста привлекателна. Нямах толкова много бръчки.

Уверих я, че много харесвам бръчките й. Тя ми благодари.

— Но не казвай на друга жена, че намираш привлекателни бръчките й — додаде. — На мен ми харесва да го чуя, но аз съм изключение.

— Ще внимавам — рекох.

Тя измъкна от джоба на панталоните си портфейл и ми подаде една снимка. Беше цветна моментална снимка на хубаво момиче на около десет години, което носеше ски и светла ски екипировка и стоеше върху снега с мила усмивка и с лице към фотоапарата.

— Не мислиш ли, че е хубава дъщеря ми? — попита. — Изпрати ми я през януари. Сега е… да, в четвърти клас.

— Има твоята усмивка — рекох и й върнах снимката. Рейко подсмръкна, пъхна портфейла обратно в джоба си, захапа цигара и я запали.

— Възнамерявах да стана концертираща пианистка — подхвана тя. — Като малка имах талант, хората го оцениха и около мен се вдигна шум. Печелех конкурси, имах отлични оценки в консерваторията и бе решено да ме изпратят след дипломирането ми да уча в Германия. Безоблачен хоризонт. Всичко се нареждаше идеално, а пък, ако нещо не се получаваше, все се намираше кой да го уреди. Но един ден нещо се случи и всичко отиде по дяволите. Бях последна година в консерваторията и ми предстоеше много важен конкурс. Подготвях се непрекъснато, но съвсем неочаквано малкият пръст на лявата ми ръка престана да се движи. Не знам защо, просто така стана. Опитвах се да го масажирам, киснех го в гореща вода, прекратих упражненията за няколко дни: нищо не помогна. Тогава се изплаших и отидох на лекар. Опитаха какви ли не неща, но не можаха да стигнат до никакво заключение. Няма му нищо на самия пръст и нервите са наред, казаха те, няма причина да престане да се движи. Проблемът сигурно е психически. Отидох на психиатър, ала и той всъщност не знаеше какво става. Навярно стрес преди конкурса, реши той и ми каза да зарежа за известно време пианото.

Рейко вдиша дълбоко и изпусна дима. После наклони глава за няколко секунди.

— И така заминах да се възстановявам в дома на баба ми, по крайбрежието в Ицу. Мислех си: ще забравя за този конкурс и наистина ще се успокоя, ще прекарам няколко седмици далеч от пианото и ще правя всичко, което ми се иска. Но се оказа отчайващо. Пианото беше всичко, за което мислех. Може би пръстът ми никога вече нямаше да се раздвижи. Как щях да живея, ако това се случеше? Подобни мисли ми се въртяха из главата безспир. И нищо чудно: пианото бе целият ми живот. Бях започнала да свиря на четири години и растях, мислейки само за пианото и за нищо друго. Никога не вършех домакинска работа, за да съм сигурна, че няма да нараня пръстите си. Хората ми обръщаха внимание само заради единственото нещо: моята дарба да свиря на пиано. Отнеми пианото на едно момиче, което е израсло с него, и какво ще остане? И тогава изведнъж — щрак! Разумът ми напълно се размъти. Пълен мрак.

Тя пусна цигарата си на земята и я загаси с крак, после отново наклони за няколко секунди глава.

— Това бе краят на моята мечта да стана концертираща пианистка. Прекарах два месеца в болница. Пръстът ми се раздвижи скоро след това, така че бях в състояние да се върна в консерваторията и да завърша, обаче нещо вътре в мен бе изчезнало. Някаква скъпоценна енергия или нещо подобно се бе разпиляло — беше се изпарило — от тялото ми. Лекарят каза, че ми липсва психическа сила да стана професионална пианистка и ме посъветва да се откажа от това си намерение. Така след дипломирането започнах да давам частни уроци. Ала горестта, която изпитвах, бе мъчителна. Сякаш животът ми бе изтекъл. Бях в началото на двайсетте, а най-добрата част от живота ми бе приключила. Разбираш ли колко ужасно бе това? Бях имала пред себе си такива възможности, а един ден се събудих и всичко това бе изчезнало. Никой нямаше да ме аплодира, никой нямаше да ме превърне в сензация, никой нямаше да ми каже, че съм възхитителна. Прекарвах ден след ден вкъщи, преподавах на съседските деца упражненията на Бейър и къси сонати. Чувствах се толкова нещастна, плачех непрекъснато. Като си помислех само какъв шанс бях пропуснала! Чувах да се говори как хора, далеч по-малко талантливи от мен, печелят конкурси или изнасят рецитали в еди-коя си зала и сълзите се лееха от очите ми.

Родителите ми ходеха на пръсти край мен, тъй като се бояха да не ми причинят болка. Но аз разбирах колко бяха разочаровани. Съвсем внезапно дъщеря им, тяхната гордост, се бе завърнала, изписана от психиатрия. Не можеха дори да ме задомят. Когато живееш с хора, усещаш какво чувстват те. Беше ми крайно неприятно. Страхувах се да изляза, боях се, че съседите ще ме одумват. И тогава изведнъж — щрак! Случи се отново — объркването, мракът. Случи се, когато бях на двайсет и четири години, и този път прекарах седем месеца в един санаториум. Не тук, а в истинска лудница с високи зидове и заключени врати. Отвратително място без пиана. Не знаех какво да правя със себе си. Исках само да се махна оттам колкото се може по-скоро, затова отчаяно се борех да оздравея. Седем месеца: бавни седем месеца. Тогава се появиха бръчките ми.

Рейко разтегли устни в широка усмивка.

— Дълго не бях излизала от болницата, когато срещнах един човек и се омъжих за него. Беше с една година по-млад от мен, инженер, работеше в самолетостроителна компания и бе един от моите ученици. Симпатичен мъж. Не беше словоохотлив, но бе сърдечен и искрен. Взема уроци при мен в продължение на шест месеца и един ден съвсем неочаквано ме помоли да се омъжа за него. Точно така стана — един ден, докато пиехме чай след урока. Представяш ли си? Въобще не бяхме ходили, не бяхме си държали ръцете. С него се чувствах напълно спокойна. Казах му, че не мога да се омъжа. Казах, че го харесвам и мисля, че е мил човек, но че по определени причини не бих могла да се омъжа за него. Той поиска да разбере какви са тези причини и аз му обясних всичко съвсем откровено — че два пъти съм била в болница поради психически разстройства. Казах му всичко — каква е причината, какво ми е състоянието и каква е вероятността това пак да се случи. Той каза, че се нуждае от време, за да си помисли, и аз го насърчих, като му рекох, че има на разположение колкото време му е необходимо. Ала когато след седмица дойде за урока си, каза, че все още иска да се ожени за мен. Помолих го да изчака три месеца. Ще се виждаме през тези три месеца, рекох, и ако още искаш да се оженим, пак ще си поговорим.

Срещахме се веднъж седмично в продължение на три месеца. Ходихме къде ли не и разговаряхме за какво ли не и аз започнах много да го харесвам. Когато бяхме заедно, се чувствах така, сякаш животът ми най-сетне се бе върнал. Да бъда сама с него, бе за мен истинско успокоение: можех да забравя всички ужасии, които ми се бяха случили. Какво като не бях способна да стана концертираща пианистка? Какво като бях престояла известно време в психиатрия? Животът ми не бе свършил. Все още бе изпълнен с прекрасни неща, които не бях преживявала. Бях му много благодарна дори само за това, че ме е накарал да се почувствам така. След трите месеца той пак ме помоли да се омъжа за него. И ето какво му отговорих: „Ако искаш да спиш с мен, нямам нищо против. Никога с никого не съм спала и много държа на теб, така че ако искаш да ме любиш, нямам абсолютно нищо против. Но да се омъжиш за мен е съвсем друга работа. Омъжиш ли се, нагърбваш се с всичките ми проблеми, а те са много по-тежки, отколкото можеш да си представиш“.

Той каза, че не възразява, че не само иска да спи с мен, но и да се ожени за мен, за да споделя с него всичко, което нося у себе си. И при това говореше сериозно. Беше от хората, които говорят само онова, което наистина мислят, и които държат на думата си. Така че дадох съгласието си да се омъжа за него. Какво друго можех да направя. Оженихме се, чакай да си помисля, след четири месеца, струва ми се. Той води дълъг спор с родителите си заради мен и накрая те се отрекоха от него. Беше от старо семейство, което живееше в един провинциален район на Шикоку. Бяха проверили миналото ми и бяха разбрали, че на два пъти съм попадала в болница. Нищо чудно, че се противопоставиха на брака ни. Така че минахме без сватбено тържество. Само отидохме да се разпишем и после направихме екскурзия до Хаконе за две денонощия. Не искахме нищо повече: бяхме щастливи. Бях девствена до деня, в който се омъжих. Бях на двайсет и пет години! Представяш ли си?

Рейко въздъхна и пак взе баскетболната топка.

— Мислех, че ако съм с него, с мен всичко ще е наред — продължи тя. — Стига да съм с него, проблемите ми няма да се появят отново. Това е най-важното нещо при болест като нашата: чувството на взаимно упование. Ако се оставя в ръцете на този човек, мислех си, ще съм добре. А ако състоянието ми започне дори малко да се влошава — ако някоя дъска се разхлопа — той веднага ще забележи и с огромни грижи и търпение ще я намести и отново ще разплете всички объркани нишки. Обградят ли ни с доверие, болестта ни се държи настрани от нас. Никога вече сривове! Бях толкова щастлива! Животът беше прекрасен! Чувствах се така, сякаш някой ме бе извадил от студено, бушуващо море, увил ме бе в одеяло и ме бе положил в затоплено легло. Две години след сватбата родих, и ето че ръцете ми бяха наистина пълни! Почти забравих за болестта си. Ставах сутрин, вършех домакинската работа, грижех се за бебето и поднасях храна на съпруга си, щом се върнеше вечер от работа. Все същото се повтаряше ден подир ден, но аз бях щастлива. Това навярно бе най-щастливият период от живота ми. Колко години продължи, питам се? Поне докато навърших трийсет и една. И после, съвсем внезапно — щрак! Случи се отново. Пак се сринах.

Рейко запали цигара. Вятърът бе утихнал. Димът се издигна право нагоре и изчезна в мрака на нощта. Едва тогава разбрах, че небето е осеяно със звезди.

— Нещо случи ли се? — попитах.

— Да — отвърна тя, — нещо много странно, сякаш ми бе заложен капан. Дори сега ме побиват тръпки — само като се сетя. Рейко разтърка едното си слепоочие със свободната си ръка. — Но извини ме, че те карам да слушаш всички тези неща за мен. Ти си тук, за да се видиш с Наоко, а не да слушаш моята история.

— Но на мен всъщност ми харесва да я слушам — казах. — Ако нямаш нищо против, бих искал да чуя останалото.

— Добре — поде Рейко, — когато нашата дъщеря постъпи в детската градина, аз отново започнах малко по малко да свиря. Само за себе си, за никого другиго. Започнах с кратки произведения на Бах, Моцарт, Скарлати. Разбира се, след толкова продължителен период без упражнения усетът ми за музиката не се възвърна веднага. И пръстите ми не се движеха както някога. Но бях копняла пак да свиря на пианото. С ръце върху клавишите, си дадох сметка колко обичах музиката и как бях жадувала за нея. Чудесно е да си способен да изпълняваш музика за себе си.

Както казах преди, свирех от четиригодишна, обаче ми мина през ума, че нито веднъж не бях свирила само за себе си. Винаги се бях опитвала да изкарам изпит, да упражнявам произведение или да правя впечатление на някого. Разбира се, това са все важни неща, щом искаш да овладееш някой инструмент. Но след определена възраст трябва да започнеш да свириш за себе си. Това е то музиката. Трябваше да отпадна от елитния клас и да минат трийсет и една години, преди най-сетне да го разбера. Изпращах детето на детска градина и бързах да свърша домакинската работа, сетне един-два часа свирех музиката, която обичах. Добре, нали?

Кимнах утвърдително.

— Но един ден у дома дойде жена от квартала, жена, която най-малкото познавах достатъчно добре, за да я поздравя на улицата, и ме помоли да давам уроци по пиано на дъщеря й. Не познавах дъщерята, макар и да живеехме в един и същ квартал, жилищата ни бяха все пак доста далеч едно от друго — но според госпожата дъщеря й често минавала покрай моя дом и обичала да ме слуша как свиря. Освен това ме била видяла някога и сега не оставяла майка си на мира да ме предума да й преподавам уроци. Била втори курс в гимназията и била ходила на уроци при доста хора, но, кой знае, защо нещата не се развили добре и сега тя нямала учител.

Отхвърлих молбата. От няколко години не бях свирила и макар да имаше може би смисъл да поема начинаеща ученичка, не ми беше възможно да се ангажирам с дете, взимало уроци в продължение на много години. Освен това бях твърде заета със собственото си дете. Но все пак не казах на жената, че никой няма да се занимава с ученик, който постоянно сменя учителите си. И тогава тя ме помоли поне да й направя услуга да се срещна веднъж с дъщеря й. Беше доста нахакана госпожа и аз разбрах, че няма лесно да се отърва от нея, затова се съгласих — но само да се срещна с момичето. След три дена то дойде само в дома ми. Беше същински ангел, с чиста, свежа, ясна красота. Никога не бях — и не съм — виждала такова красиво момиче. Имаше дълга лъскава коса, черна като абанос, бе стройна, с изящни ръце и крака, светли очи и нежна малка уста, която изглеждаше като нарисувана. Когато я видях за първи път, се смаях, беше толкова красива. Сядайки на кушетката ми, тя превърна всекидневната в разкошен салон. Беше болезнено да гледаш право в нея: трябваше да присвия очи. Значи това бе тя. И сега мога да си я представя ясно.

Рейко притвори очи, сякаш наистина си представяше момичето.

— Пихме кафе и разговаряхме цял час за какво ли не: за музика, за нейното училище, просто за всичко. Веднага разбрах, че е умница. Знаеше как да води разговор: имаше мнение по всички въпроси и природна дарба да очарова човека. Стряскаща при това. Какво бе онова, което я правеше такава, не можех да кажа. Просто ме порази изумителната й интелигентност. Но в нейно присъствие губех всяка способност за преценка, ако имах такава. Тя беше толкова млада и красива, че се почувствах объркана до степен да гледам на себе се като на нищожество, едно непълноценно човешко същество, способно само на отрицателни мисли, поради собственото си изкривено и опорочено съзнание.

Рейко поклати няколко пъти глава.

— Ако бях на нейно място, ако бях толкова хубава и умна, щях да съм по-обикновено човешко същество. Какво повече би могъл да искаш, щом си толкова интелигентен и красив? Защо е нужно да измъчваш по-несъвършените от теб и да ги презираш, щом всички толкова те обичат? Каква може да е причината да постъпваш така?

— Тя ти е сторила нещо ужасно?

— Ще кажа само, че момичето бе патологична лъжкиня. Чисто и просто беше болна. Измисляше си какво ли не. И макар че съчиняваше историите си, накрая сама започваше да си вярва. И така нагласяваше фактите, че да съответстват на нейната история. Имаше толкова пъргав ум, че можеше винаги да е на крачка пред теб и да мисли за неща, които обикновено изглеждат странни. Никога не би ти минало през ума, че лъже. Преди всичко никой не би допуснал, че такова хубаво момиче ще лъже за най-обикновени неща. Аз определено не се усъмних. За шест месеца тя ми наговори купища лъжи, без да открия дори лек намек, че има нещо смущаващо. Лъжеше за всичко, а аз изобщо не се усъмних. Знам, че звучи абсурдно.

— За какво лъжеше?

— Като казах всичко, имах предвид всичко. — Рейко се засмя саркастично. — Когато хората изрекат лъжа, налага се да измислят куп лъжи, които да я съпътстват. Нарича се митомания. Когато обикновеният митоманиак лъже, лъжите му обикновено са наивни и повечето хора го забелязват. Но не и в случая с това момиче. За да се защити, тя изричаше опасни лъжи, без да й мигне окото. Служеше си с всичко, което можеше да й свърши работа. И лъжеше повече или по-малко, в зависимост от това, с кого разговаря. Майка си или приятелите си, които веднага щяха да разберат, тя почти никога не лъжеше, или ако й се налагаше да излъже, беше много, наистина много предпазлива да изрича лъжи, които няма да бъдат разкрити. Или ако се разкриеха, намираше някакво оправдание или молеше за извинение сърцераздирателно и със сълзи, които се лееха от красивите й очи. И никой не можеше да й се разсърди.

Все още не знам защо избра мен. Дали бях поредната й жертва или спасение? Просто не знам. Разбира се, сега това едва ли има значение. Всичко е минало. И аз съм това, което съм.

Последва кратко мълчание.

— Тя повтори онова, което ми бе казала майка й — че била трогната, когато ме чула да свиря, като минавала покрай дома ми. Освен това ме била виждала няколко пъти на улицата и започнала да ме боготвори. Наистина използва тази дума: да ме боготвори. Това ме накара да се изчервя. Да бъдеш „боготворена“ от толкова красиво момиче! Все пак не смятам, че бе абсолютна лъжа. Разбира се, вече бях навлязла в трийсетте и въобще не можех да се меря с нея по хубост и блясък, а и нямах изключителен талант, но у мен сигурно имаше нещо, което я привличаше, нещо, което, предполагам, й липсваше. Тъкмо то сигурно бе събудило интереса й към мен. Сега, като гледам назад, си мисля, че така си и беше. Не се хваля.

— Да, струва ми се, че разбирам какво имаш предвид.

— Бе донесла ноти и попита дали може да ми посвири. Аз й позволих. Беше Бах. Изпълнението й бе… интересно. Или може би особено? Просто не бе обичайно. Разбира се, не, не гладко. Тя не посещаваше професионална школа и бе вземала уроци нередовно; до голяма степен бе самоука. Техниката й бе несъвършена. Веднага щяха да я отхвърлят, ако се явеше на прослушване в някоя музикална школа. Но изпълнението й въздействаше. Деветдесет процента беше просто ужасно, но останалите десет бяха сносни — тя постигна звученето и това бе музика. И то Бах! Така че ме заинтригува. Поисках да разбера какво представлява всъщност.

Излишно е да казвам, че по света има много деца, които могат да свирят Бах доста по-добре от нея. Двайсет пъти по-добре. Но повечето от изпълненията им нямаше да събудят никакъв интерес. Биха били кухи, празни. Техниката на това момиче беше лоша, но тя притежаваше онова мъничко нещо, което можеше да привлича вниманието на хората — или поне моето внимание — към нейното изпълнение. Ето защо реших, че може да си струва труда да я обучавам. Разбира се, да я подготвя дотолкова, че да стане професионалистка, беше изключено. Но смятах, че не е невъзможно да я превърна в щастлива пианистка, каквато бях аз тогава — и все още съм, — в човек, който с удоволствие свири за себе си. Ала това се оказа напразна надежда. Тя не беше от онези, които ще се заловят да вършат нещо само за себе си. Това бе едно дете, което си правеше тънки сметки да си послужи с всички възможни средства, за да прави впечатление на другите. Тя знаеше точно какво трябва да стори, за да накара хората да й се възхищават и да я възхваляват. Знаеше точно какво изпълнение би ми допаднало. Беше пресметнала всичко. И влагаше всичко от себе си, когато изпълняваше нееднократно най-значимите за мен пасажи. Виждам я да го прави.

Все пак, дори сега, след като всичко това ми е ясно, смятам, че изпълнението й бе забележително и че бих усетила същите студени тръпки по гърба си, ако можех пак да го чуя. Бих усетила същото, въпреки че знаех всичко за нейните недостатъци, за нейното лукавство и за лъжите й. Виждаш ли какви неща стават по света?

Рейко прочисти с леко покашляне гърлото си и ненадейно прекъсна разказа си.

— И какво, прие ли я за ученичка? — попитах.

— Разбира се. По един урок седмично. Всяка събота сутрин. Съботата й беше свободен ден. Не пропусна нито един урок, никога не закъсня, беше образцова ученичка. Винаги се подготвяше за уроците си. След всеки урок похапвахме кейк и си бъбрехме приятелски.

Точно тогава Рейко погледна часовника си, сякаш внезапно се сети за нещо.

— Не смяташ ли, че трябва да се връщаме? Малко съм притеснена за Наоко. Нали не си я забравил?

— Разбира се, че не съм — засмях се. — Просто историята ти ме погълна.

— Ако искаш да чуеш останалото, ще ти го разкажа утре. Това е дълга история — твърде дълга, за да може да се разкаже на един път.

— Ти си същинска Шехерезада.

— Знам — рече тя и сля смеха си с моя. — Никога няма да си заминеш за Токио.

Върнахме се обратно по същата пътека през гората. Свещите бяха угасени, а осветлението във всекидневната — изключено. Вратата на спалнята бе отворена и лампата на нощното шкафче бе включена, а бледата й светлина достигаше до всекидневната. Наоко седеше сама на канапето в мрака. Беше облякла широка синя нощница с яка, пристегната около врата й, и бе седнала с подвити крака. Рейко се приближи към нея и постави ръка върху главата й.

— Добре ли си вече?

— Добре съм. Съжалявам — отвърна съвсем тихо Наоко. След това се обърна към мен и повтори извинението си.

— Сигурно те изплаших.

— Малко — казах с усмивка.

— Ела при мен — рече тя.

Когато седнах до нея, Наоко се наведе към мен и лицето й почти докосна ухото ми, сякаш тя се канеше да сподели с мен някаква тайна. После ме целуна нежно по ухото.

— Извинявай — повтори сподавено, този път направо в ухото ми. После се дръпна от мен — Понякога толкова се обърквам, че не знам какво става.

— На мен ми се случва постоянно — казах.

Наоко се усмихна и ме погледна.

— Ако нямаш нищо против — рекох, — бих искал да ми разкажеш повече за себе си. За живота ти тук. За всекидневните ти занимания. За хората, с които се срещаш.

И тя заговори с кратки, но съвсем ясни изречения. Ставане в шест сутринта. Закуска в стаята. Почистване на курника. После обикновена земеделска работа — грижела се за зеленчуците. Преди или след обяд имала или едночасов разговор със своя лекар, или групова дискусия. Следобед можела да избира измежду курсове, които й били интересни, работа на открито или спорт. Посещавала няколко курса: по френски език, плетене, пиано, древна история.

— Рейко ми преподава уроци по пиано. Тя преподава и китара. Всички сме поред ученици или учители. Някой, който говори свободно френски, изнася уроци, а друг, запознат с обществените науки, преподава история, трети, на когото се удава плетенето, преподава това. Имаме доста забележително училище. За съжаление нямам какво да преподавам.

— Аз също — рекох.

— В тукашните си занимания влагам много повече енергия, отколкото преди време в колежа. Работя упорито и това ми доставя удоволствие — и то голямо.

— Какво правиш след вечеря?

— Разговарям с Рейко, чета, слушам грамофонни плочи, ходя по другите стаи и играем разни игри, такива неща.

— Аз се упражнявам на китарата и пиша автобиографията си — каза Рейко.

— Автобиография ли?

— Шегувам се — засмя се тя. — Лягаме си към десет часа. Много здравословен начин на живот, не мислиш ли? Спим като бебета.

Погледнах часовника си. Беше девет без нещо.

— Предполагам, че скоро ще ви се доспи.

— Няма проблеми. Днес можем да останем до по-късно — рече Наоко. — Не съм те виждала толкова отдавна, искам още да си говорим. Хайде говори.

— Когато ме оставихте сам тук, съвсем неочаквано започнах да мисля за миналото — казах аз. — Спомняш ли си, когато двамата с Кидзуки ти дойдохме на свиждане в болницата? Онази на морския бряг. Мисля, че бяхме втора година в гимназията.

— Когато ми направиха операция на гръдния кош — рече Наоко с усмивка. — Разбира се, че си спомням. Двамата с него дойдохте на мотоциклет. Ти ми донесе кутия шоколадови бонбони и всичките се бяха разтопили. Беше толкова трудно да ги изяде човек! Не знам, струва ми се, че това се е случило много отдавна.

— Да, наистина. Мисля, че тогава ти пишеше стихотворение. Едно такова дълго.

— Всички момичета на тази възраст пишат стихотворения — изкиска се Наоко. — Защо така изведнъж си спомни за това?

— И аз се чудя. Ароматът на морския вятър, олеандрите — докато се усетя, те просто ме опияниха. Кидзуки много пъти ли ти идва на свиждане в болницата?

— Не! Впоследствие имахме голяма разправия затова. Той дойде веднъж, после дойдохте двамата, и толкоз. Беше невъзможен. А първия път не го свърташе на едно място и стоя само десетина минути. Донесе ми няколко портокала, мънка разни глупости, които не можах да разбера, обели ми един портокал, побъбри още малко и си тръгна. Каза, че не можел да понася болници. — Наоко се засмя. — Остана дете по отношение на тези неща. Че кой харесва болниците, а? Та нали затова хората ходят на посещение в тях — за да накарат болните да се почувстват по-добре, да ги окуражат и прочие. Обаче Кидзуки просто не разбра това.

— Все пак, когато двамата ти дойдохме на свиждане, той не беше толкова лош. Просто си беше такъв по природа.

— Защото ти беше с него — каза Наоко. — Пред теб той винаги беше такъв. Опитваше се да прикрие недостатъците си. Сигурна съм, че много държеше на теб. Считаше за важно да го виждаш само откъм най-добрата му страна. Но не беше такъв с мен. Просто преставаше да се самонаблюдава. Можеше да бъде наистина в лошо настроение. В един момент бърбори безспир и след това изпада в депресия. Това се случваше непрекъснато. Такъв си беше от малък. Но не преставаше упорито да се опитва да се промени, да се поправи.

Наоко кръстоса крака на канапето.

— Стараеше се, но това не помагаше и той наистина ставаше гневен и тъжен. У него имаше много доброта и красота, но така и не можа да намери сигурността, от която се нуждаеше. „Трябва да направя това, трябва да променя онова“ — мислеше непрекъснато, чак до края. Бедният Кидзуки!

— Все пак — рекох аз, — ако е вярно, че винаги се е старал да ми показва най-добрата си страна, бих казал, че успя. Най-добрата му страна бе всичко, което можах да видя.

Наоко се усмихна.

— Щеше да се развълнува, ако можеше да те чуе. Ти беше единственият му приятел.

— И Кидзуки беше моят единствен приятел — отвърнах. — Никога не е имало човек, когото наистина да мога да нарека приятел, преди или след него.

— Затова обичах да съм с двама ви. Тогава и аз виждах само най-добрата му страна. Можех да се отпусна и да престана да се притеснявам. Тези бяха любимите ми моменти. Не знам ти какво усещаше.

— Аз обикновено се безпокоях какво ти мислиш — казах и поклатих глава.

— Проблемът беше, че подобно нещо не можеше да продължи вечно — рече Наоко. — Такива идеални малки компании не се запазват задълго. Кидзуки го знаеше, знаех го и аз, а и ти също. Права ли съм?

Кимнах в знак на съгласие.

— Но честно казано — продължи Наоко, — обичах и неговата слаба страна. Обичах я колкото добрата. У него нямаше абсолютно нищо зло и подло. Беше слабохарактерен: това е всичко. Опитах се да му го кажа, но той не ми повярва. Винаги ми казваше, че така ми се струвало, защото сме заедно от много отдавна. Познавах го доста добре: не бих могла да посоча разликата между силните страни и недостатъците му, те бяха еднакви за мен. Въпреки всичко той не можа да промени мнението ми за него. Продължих да го обичам по същия начин и никога не се интересувах от другиго.

Наоко ме погледна с тъжна усмивка.

— Нашата приятелска връзка беше наистина необичайна. Сякаш телата ни бяха свързани. Ако се случеше да сме разделени, някаква особена гравитационна сила пак ни притегляше един към друг. Изглеждаше съвсем естествено, когато станахме приятели. Нищо не ни се налагаше да обсъждаме или да решаваме. Започнахме да се целуваме на дванайсет и да се натискаме на тринайсет. Ходех при него или той идваше при мен и аз му го правех с ръце. Никога не ми мина през ума, че сме преждевременно развити. Просто го правехме като нещо съвсем естествено. Ако той искаше да поиграе с гърдите или вагината ми, аз нямах нищо против, или ако искаше да се облекчи, бях съгласна да му помогна и тогава. Сигурна съм, че и двамата щяхме да се шокираме, ако някой ни бе обвинил, че вършим нещо нередно. Тъй като не вършехме нищо нередно. Просто правехме онова, което трябваше. Винаги си бяхме показвали един на друг всяка част от телата си. Сякаш ни бяха почти общи. Въпреки това известно време поне се уверявахме взаимно, че няма да отидем по-далеч от онова, което бях позволила. Бояхме се да не забременея и по онова време почти не знаехме как да се предпазваме… Във всеки случай Кидзуки и аз пораснахме заедно, ръка за ръка, като неразделна двойка. Почти не усещахме гнета на пола или терзанието от внезапното укрепване на егото, което изпитват нормалните деца, щом навлязат в пубертета. Бяхме напълно отворени към секса, а колкото до егото, не го осъзнавахме ясно. Разбираш ли какво искам да кажа?

— Мисля, че да — отвърнах.

— Не понасяхме раздялата. Ако Кидзуки беше жив, сигурна съм, че щяхме да сме заедно, да се обичаме и постепенно да ставаме все по-нещастни.

— Нещастни ли? Защо?

Наоко няколко пъти приглади с пръсти косата си назад. Беше снела баретата си и косата й се разпиля по лицето й, когато наведе глава.

— Защото трябваше да върнем на света онова, което му дължахме — рече тя и ме погледна в очите. — Терзанието на порастването. Не платихме, когато трябваше, а сметките трябваше да се уредят. Затова Кидзуки се самоуби, а аз съм тук. Бяхме като деца, които растат голи на необитаем остров. Щом огладнеехме, просто си откъсвахме някой банан; ако се чувствахме самотни, спяхме в обятията си. Но това не продължава вечно. Пораснахме бързо и трябваше да влезем в обществото. Затова ти беше толкова важен за нас. Бе звеното, свързващо ни със света. Борехме се чрез теб да се приспособим колкото се може по-добре към него. Това, разбира се, не стана.

Аз кимнах.

— Но не бих искала да смяташ, че те използвахме. Кидзуки наистина те обичаше. Просто така се случи, че с теб беше първата ни връзка с друг човек. И все още е. Кидзуки може да е покойник, но ти все още си ми единствената връзка с външния свят. И аз те обичам точно толкова, колкото той те обичаше. Не сме се и канили да ти причиним болка, но сигурно в крайна сметка не сме успели и сме ти нанесли дълбока рана в сърцето. Никога не си помислихме, че нещо такова може да се случи.

Наоко пак наведе глава и замлъкна.

— Слушайте, хайде да изпием по чаша какао — предложи Рейко.

— Добре. С удоволствие — рече Наоко.

— Аз ще пийна от брендито, което съм донесъл, ако нямате нищо против — казах аз.

— О, разбира се — продума Рейко. — Може ли една глътка за мен?

— Да — отвърнах през смях.

Рейко донесе две чаши и ние се чукнахме. После тя отиде в кухнята да направи какао.

— Може ли да говорим за нещо по-весело? — попита Наоко.

В този момент нямах нищо весело за казване. Ех, ако Есесовеца беше тук! — помислих си. Това момче можеше да роди куп истории. Някои от тях щяха да ни накарат да се почувстваме по-добре. Най-доброто, което аз пък можех да сторя, беше да разкажа надълго и нашироко за порочните навици на момчетата в пансиона. Ставаше ми лошо само като говорех за такива гадости, но Наоко и Рейко почти паднаха от смях, защото всичко това бе съвсем ново за тях. Сетне Рейко имитира побъркани пациенти. И това беше много забавно. В единайсет на Наоко й се доспа, затова Рейко свали облегалката на канапето и ми даде възглавница, чаршафи и одеяла.

— Ако посред нощ ти се прииска да изнасилиш някоя от нас, гледай да не ни сбъркаш — каза Рейко. — Гладкото тяло на лявото легло е на Наоко.

— Лъжкиня! Аз спя на дясното легло — рече Наоко.

Рейко добави:

— Впрочем аз уредих да се измъкнем от някои от следобедните си ангажименти. Защо тримата не си направим малък пикник? Знам едно приятно местенце наблизо.

— Добра идея — казах.

Двете си измиха една след друга зъбите и се прибраха в спалнята. Аз си налях малко бренди и се изтегнах на кушетката, припомняйки си случките от деня — от сутринта до вечерта. Денят ми се стори страшно дълъг. Стаята продължи да се осветява в бяло от луната. С изключение на лекото скърцане от време на време на някое легло, от спалнята на Наоко и Рейко не се чуваше почти никакъв звук. Когато затворих очи, в мрака заплуваха миниатюрни форми във вид на диаграма и до слуха ми достигнаха затихващи тонове от китарата на Рейко, но те не траяха твърде дълго. Сънят дойде и ме пренесе в дълбока топла кал. Сънувах върби. От двете страни на планинското шосе имаше по ред върби. Невероятно много върби. Духаше доста силен вятър, но върбовите клони изобщо не се поклащаха. Защо ли? — чудех се аз и после забелязах, че всеки клон бе отрупан с дребни птички. Тежестта им не позволяваше на клоните да се движат. Грабнах един прът и ударих с него близкия клон, надявайки се да пропъдя птичките и да му позволя да се залюлее. Но птичките не се махнаха. Вместо да отлетят, те се превърнаха в метални късове с форма на птички, които паднаха и се разбиха на земята.

Когато отворих очи, се чувствах така, сякаш виждах продължението на съня си. Лунната светлина изпълваше стаята със същата мека белота. Като по рефлекс, седнах в леглото и почнах да търся металните птички, които, разбира се, не бяха там. Вместо тях видях Наоко да седи смълчана в долния край на канапето и да гледа през прозореца. Беше вдигнала колене и подпираше брадичката си на тях. Приличаше на гладно сираче. Потърсих часовника си, който бях оставил до възглавницата, но той не беше на мястото си. Прецених по ъгъла на лунните лъчи, че сигурно е два или три часът след полунощ. Мъчеше ме зверска жажда, но реших да си мълча и да продължа да наблюдавам Наоко. Тя беше със същата синя нощница и от едната страна косата й се крепеше от баретата с форма на пеперуда, разкривайки красотата на лицето й на лунна светлина. Странно, помислих си, тя бе свалила баретата, преди да си легне.

Наоко остана като замръзнала на място, дребно нощно животинче, примамено от лунната светлина, която подчертаваше силуета на устните й. Съвършено нежен, той вибрираше едва забележимо в такт с туптенето на сърцето й или с вълненията на душата й, сякаш тя шептеше на мрака безгласни думи.

Преглътнах, надявайки се да намаля жаждата, но в тишината на нощта звукът, който издадох, беше силен. Това сякаш бе сигнал за Наоко. Тя стана и тръгна крадешком към горния край на канапето, а нощницата й леко шумолеше, после коленичи на пода до възглавницата ми, с очи, вперени в моите. Аз също се втренчих в нея, ала погледът й не ми говореше нищо. Странно прозрачни, очите й изглеждаха като прозорци към отвъдното, но колкото и дълго да се взирах в техните дълбини, нищо не можех да видя. Нашите лица бяха на не повече от двайсетина сантиметра едно от друго, но тя бе на светлинни години от мен.

Протегнах ръка и се опитах да я докосна, ала Наоко се дръпна назад и устните й леко потрепнаха. Миг по-късно тя доближи ръцете си и започна бавно да разкопчава нощницата си. Имаше общо седем копчета. Докато гледах как тънките й, прелестни пръсти ги откопчават от горе на долу едно по едно, се почувствах така, сякаш това бе продължението на моя сън. Седем малки бели копчета — тя ги откопча и нощницата се свлече от раменете й така, сякаш насекомо сменяше ципата си. Под нощницата бе съвсем гола. На нея остана само баретата с форма на пеперуда. Вече гола и коленичила до леглото ми, тя ме погледна. Обляно от меката светлина на луната, тялото на Наоко бе нежно и лъскаво като на новородено.

Когато тя едва незабележимо помръдна, светлините и сенките по тялото й се промениха едва доловимо. Изпъкналата заобленост на гърдите й, малките зърна, вдлъбнатината на пъпа й, хълбоците и окосмяването — всички те хвърляха обли сенки, очертанията на които продължиха да се променят като вълнички по спокойната повърхност на езеро.

Какво съвършено тяло! — помислих си. Кога Наоко бе придобила такова съвършено тяло? Какво се бе случило с тялото, което държах в обятията си онази нощ миналата пролет?

Онази нощ, докато нежно я разсъбличах, а тя плачеше, тялото на Наоко бе оставило у мен усещане за несъвършенство. Гърдите й изглеждаха твърди, зърната — особено изпъкнали, а хълбоците силно сковани. Тя бе красиво момиче, разбира се, тялото й — прекрасно и съблазнително. Онази нощ то ме възбуди и ме заплени разтърсващо. Но въпреки това, докато я прегръщах, галех и целувах голото й тяло, почувствах едно непознато и силно усещане за непропорционалност и тромавост. Държейки Наоко в обятията си, аз исках да й обясня: „Сега с теб имаме полов контакт. Аз съм вътре в теб. Но това всъщност не е нищо. То няма значение. То не е нищо друго, освен сливане на две тела. Единственото, което правим, е да си казваме неща, които могат да бъдат изричани само при триенето на две несъвършени парчета месо. Като правим това, ние споделяме своето несъвършенство“. Но, разбира се, изобщо не бих могъл да кажа такова нещо и да се надявам да бъда разбран. Просто продължих да я прегръщам силно. И усещах в тялото й нещо студено и непознато, нещо, към което изобщо не можех да се приближа. И това усещане, от една страна, изпълни сърцето ми с Наоко, а от друга, придаде на ерекцията ми страхотно напрежение.

Сега обаче тялото на Наоко пред очите ми нямаше нищо общо с онова, което прегръщах онази нощ. Плътта й бе претърпяла много промени, за да се роди отново абсолютно съвършена под светлината на луната. Всички признаци на момичешка заостреност бяха изчезнали след смъртта на Кидзуки — това бе плътта на зряла жена. Физическата красота на Наоко бе толкова съвършена, че не възбуди у мен никакво сексуално желание. Можех единствено да се взирам слисан в прелестната извивка от кръста до бедрата, в заоблената пищност на гърдите, в лекото движение на корема й при всеки неин дъх и в неясната черна сянка на окосмяването под него.

Тя разкри голотата си пред мен за може би пет минути, а после се загърна пак в нощницата си и я закопча от горе до долу. След като и последното копче бе закопчано, тя стана и тръгна тихо към спалнята, отвори безшумно вратата и се изгуби вътре.

Аз останах неподвижен доста време, докато ми хрумна да стана от леглото. Намерих часовника си там, където беше паднал на пода, и го обърнах към лунната светлина. Бе четири без двайсет. Отидох в кухнята и изпих няколко чаши вода, след което отново се изтегнах на леглото, ала сънят дойде чак когато светлината на утрото проникна във всяко кътче на стаята, разсейвайки всички следи от бледата лунна светлина. Канех се да заспя, когато Рейко дойде и като ме плесна по бузата, извика: „Съмна се! Съмна се!“

Докато Рейко оправяше канапето ми, Наоко отиде в кухнята и се залови да приготви закуска. Тя ми се усмихна и каза: „Добро утро“. „Добро утро“, отвърнах. Стоях и я гледах как сложи да вари вода и наряза хляб, тананикайки си през цялото време, но не можах да усетя нищо в държането й, което да загатва, че снощи ми бе показала голото си тяло.

— Очите ти са зачервени — рече ми, докато наливаше кафето. — Добре ли си?

— Събудих се посред нощ и не можах пак да заспя.

— Сигурна съм, че хъркахме — каза Рейко.

— Никак даже — рекох аз.

— Аа, добре — каза Наоко.

— Просто се опитва да бъде учтив — подхвърли Рейко, прозявайки се.

Отначало си помислих, че Наоко е смутена или се преструва заради Рейко, но поведението й не се промени, когато Рейко излезе за момент от стаята с ведър поглед, както обикновено.

— Как спа? — попитах Наоко.

— Като пън — отвърна тя съвсем непринудено. Носеше обикновена шнола без украса.

Не знаех как да го разбирам и продължих да се чувствам така, докато закусвахме. Докато си мажех филията с масло или белех яйце, поглеждах бегло през масата към Наоко в търсене на някакъв знак.

— Защо непрекъснато ме гледаш така? — попита тя с усмивка.

— Мисля, че е влюбен — подхвърли Рейко.

— Влюбен ли си? — попита ме Наоко.

— Може би — рекох и на свой ред й се усмихнах.

Двете взеха да се шегуват за моя сметка и аз се отказах от опитите си да разбера какво се беше случило през нощта и се съсредоточих върху хляба и кафето си.

След закуската Рейко и Наоко казаха, че възнамеряват да нахранят птиците в курника. Предложих помощта си. Те се преоблякоха с джинси и работни престилки и си обуха бели гумени ботуши. Курникът се намираше в един малък парк зад тенискортовете и в него имаше всякакви птици — от ярки и гълъби до пауни и папагали — и бе обграден с цветни лехи, храсти и пейки. Двама мъже около четирийсетте, явно също пациенти на санаториума, събираха нападалите по пътеките листа. Жените се приближиха към тях да им кажат „добро утро“ и Рейко ги разсмя с някаква шега. Космоси цъфтяха в цветните лехи, а храстите бяха необикновено добре поддържани. Като зърнаха Рейко, птиците започнаха да цвърчат и да хвърчат насам-натам в кафеза.

Жените влязоха в бараката до кафеза и излязоха с чувал, пълен с фураж, и с един градински маркуч. Наоко завинти маркуча за един кран и пусна водата. Като внимаваха птиците да не излетят, двете се пъхнаха в кафеза, Наоко отмиваше с маркуча нечистотиите, а Рейко търкаше пода с твърда четка. Пръските искряха в ослепителния блясък на утринното слънце. Пауните махаха с криле из кафеза, за да не бъдат изпръскани. Една пуйка вдигна глава и ме погледна намръщено като някой своенравен старец, а един папагал на пръта горе изкрещя пронизително своето недоволство и удари криле. Рейко измяука на папагала, който се прокрадна към другия ъгъл, ала скоро извика: „Благодаря! Луд! Скапаняк такъв!“

— Чудя се, кой го научи на тези приказки? — каза Наоко с въздишка.

— Не аз — отвърна Рейко. — Никога не бих сторила такова нещо. — Тя отново взе да мяука и папагалът млъкна. После обясни през смях: — Това мъжкарче веднъж има свада с една котка. Сега ужасно го е страх от котки.

След като почистиха, двете сложиха на земята сечивата си и започнаха да пълнят хранилките. Като прецапа през локвите на пода, пуйката се втурна към кутията с храната и заби глава в нея, твърде заета с ядене, за да се обезпокои от ударите на Наоко по опашката й.

— Всяка сутрин ли правиш това? — попитах Наоко.

— Всяка сутрин! — каза тя. — Обикновено дават тази работа на новодошли жени, защото е лесна. Като да гледаш зайци, нали?

— Да — рекох. Заешкият кафез беше зад курника. Вътре имаше около десет заека, които спяха върху сламата. Наоко смете изпражненията им, сложи фураж в хранилките, после взе едно от малките и го отърка о бузата си.

— Не е ли съкровище? — прехласна се тя. Даде ми го да го подържа. Топлата малка топчица от козина се сви от страх в ръцете ми, мърдайки носле.

— Не се безпокой, той няма да те нарани — каза тя на зайчето, като почука с пръст главичката му и ми се усмихна. Бе толкова лъчезарна усмивка, без следа от сянка, че аз не можех да не се усмихна в себе си. Ами Наоко снощи? — запитах се. Знаех със сигурност, че това беше истинската Наоко, а не някакъв сън: тя несъмнено бе свалила дрехите си и ми бе показала голото си тяло.

Рейко си подсвиркваше чудесна интерпретация на „Славната Мери“, тъпчеше найлонова торба с боклуците, а накрая върза отвора й. Аз им помогнах да пренесат инвентара и чувала с фуража до бараката.

— Утрото ми е любимото време от деня — рече Наоко. — Сякаш всичко започва отново. Към обед ставам тъжна и не ми е никак приятно, когато слънцето залязва. Живея със същите усещания ден след ден.

— И докато живеете с тези усещания, вие, младите, остарявате също като мен — каза Рейко с усмивка. — Мислиш си, че е утро или нощ и следващото нещо, което разбираш, е, че си вече стар.

— Но ти обичаш да остаряваш — рече Наоко.

— Всъщност не — каза Рейко. — Но определено не бих желала пак да съм млада.

— Защо не? — попитах.

— Защото е толкова досадно! — отвърна тя. После хвърли метлата си вътре и затвори вратата на бараката, подсвирквайки си през цялото време „Славната Мери“.

Като се върнахме в жилището, жените смениха гумените ботуши с кецове и казаха, че отиват до стопанството. Рейко предложи да остана да почета някоя книга или нещо подобно, тъй като работата не била забавна за гледане и те щели да я вършат в група.

— И докато чакаш, можеш да изпереш купчината мръсно бельо, което оставихме до мивката — добави тя.

— Шегуваш се — казах слисан.

— Разбира се, че се шегувам — засмя се тя. — Толкова си сладък. Нали е сладък, Наоко?

— Да, така е — отвърна Наоко, смеейки се заедно с нея.

— Ще поработя върху немския си — казах с въздишка.

— Да, напиши си домашното като добро момче — каза Рейко. — Ще се върнем преди обед.

Двете излязоха, кискайки се сподавено. Чух стъпките и гласовете на много хора, преминаващи покрай къщата.

Влязох в банята и отново измих лицето си, после взех назаем една нокторезачка и подрязах ноктите си. За баня, която ползваха две жени, предметите вътре бяха невероятно прости. С изключение на няколко прилежно подредени шишенца с почистващ крем, овлажнител за устни и крем против изгаряне, нямаше почти нищо, което можеше да се назове козметика. След като си подрязах ноктите, си направих малко кафе и го изпих на масата в кухнята с разтворен пред мен учебник по немски. Съблякох се по тениска в слънчевата кухня и тъкмо запаметявах усилено всички форми в една граматическа таблица, когато ме завладя странно усещане. Стори ме се, че огромно разстояние отделя неправилните немски глаголни форми от тази кухненска маса.

Двете жени се върнаха от стопанството в единайсет и половина, взеха поред душ и си облякоха чисти дрехи. Тримата отидохме в столовата на обяд, после се разходихме до портала. Този път в караулното помещение имаше дежурен. Той седеше на стола си и ядеше с апетит обяда си, който сигурно му бе донесен от столовата. От транзистора на рафта звучеше стара сантиментална поп мелодия. Щом се приближихме, пазачът ни махна с ръка с едно приветливо „Здрасти“ и ние отвърнахме на поздрава му.

Рейко му обясни, че възнамеряваме да се разходим извън парка и че ще се върнем след три часа.

— Чудесно — каза той. — Внимавайте с времето. И стойте настрана от шосето. Поройният дъжд направо го подрива. Но другаде няма проблеми.

Рейко записа своето име и това на Наоко заедно с датата и часа в един дневник на излизащите.

— Приятно прекарване — рече пазачът. — И умната.

— Симпатичен човек — казах аз.

— Малко е чалнат тук горе — обади се Рейко, докосвайки главата си.

Но той се оказа прав за времето. Небето беше яркосиньо, с една-единствена следа от бяло облаче, прилепнало към небесния купол подобно на тъничка ивица прясно нанесена боя. Известно време вървяхме покрай ниския каменен зид на общежитие „Ами“, после се отдалечихме от него, за да се изкачим в колона по един по стръмна тясна пътека. Рейко водеше, Наоко бе в средата, а аз вървях последен. Рейко се движеше нагоре с уверената крачка на човек, който познава всеки кът на всяка планина в областта. Съсредоточени върху вървенето, ние почти не разговаряхме. Наоко бе със сини джинси и бяла блуза и носеше якето си в ръка. Гледах как дългата й права коса се полюлява наляво и надясно на раменете. От време на време тя се обръщаше, поглеждаше ме бегло и се усмихваше, когато погледите ни се срещаха. Пътеката продължи нагоре толкова дълго, че почти ми се зави свят, но Рейко не забави крачка. Наоко бързаше, за да не изостане от нея, бършейки потта по лицето си. Тъй като известно време не се бях отдавал на такива занимания на открито, установих, че се задъхвам.

— Често ли правите това? — попитах Наоко.

— Може би веднъж седмично — отвърна тя. — Трудно ли ти е?

— Малко — отвърнах.

— Почти стигнахме — каза Рейко. — Изминахме почти две трети от пътя. Хайде, нали си млад?

— Да, но не съм във форма.

— Ами като непрекъснато се забавляваш с момичета — измърмори Наоко сякаш на себе си.

Исках да й отвърна, но бях твърде запъхтян, за да говоря. От време на време над пътеката прехвръкваха червени качулати птички, блестящи на фона на небесната синева. Ливадите край нас бяха осеяни с бели, сини и жълти цветя, пчели жужаха навсякъде. Напредвайки крачка по крачка, не мислех за нищо друго, освен за гледките, нижещи се пред очите ми.

Нанагорнището свърши след десет минути и навлязохме в равно плато. Там си починахме, избърсахме потта си, поехме си дъх и пихме вода от манерките си. Рейко намери някакво листо и си направи от него свирка.

Пътеката премина в леко надолнище сред високи полюшващи се гъсти треви. Продължихме още петнайсетина минути и влязохме в едно селце. Там нямаше и следа от хора, а десетки къщи бяха в различни стадии на разруха. Висока до кръста трева растеше между тях. Към дупките в стените им бяха полепнали сухи бели купчинки от курешки на гълъби. Единствено стълбовете бяха оцелели от някои рухнали постройки, но други къщи изглеждаха годни за обитаване, стига да се отвореха кепенците. Тези стари безлюдни къщи свиваха пътя от двете му страни и ние се промъквахме между тях.

— Преди седем-осем години тук са живели хора — осведоми ме Рейко. — Това наоколо е обработваема земя. Но всички са се махнали. Животът им е бил твърде тежък. Не са можели да се измъкнат, когато през зимата се натрупвали преспи. И почвата не е особено плодородна. Намерили са по-добър живот в града.

— Каква пустош — казах аз. — Някои от къщите изглеждат напълно обитаеми.

— По едно време някакви хипита се опитаха да живеят тук, но се отказаха. Не можели да понасят зимите.

Малко след края на селцето стигнахме до обширна заградена площ, която, изглежда, беше пасище. От другата страна на пътя съзрях няколко пасящи коня. Тръгнахме покрай оградата и едър пес дотърча при нас, махайки опашка. Той се изправи на задните си лапи, опря се на Рейко, подуши лицето й, после скочи игриво на Наоко. Аз свирнах и той дойде при мен и взе да ближи ръката ми с дългия си език, Наоко го потупа по главата и обясни, че животното било собственост на пасището.

— Обзалагам се, че е на почти двайсет години — рече тя. — Зъбите му са толкова развалени, че не може да яде почти нищо твърдо. Спи по цял ден пред магазина и дотичва, щом чуе стъпки.

Рейко взе парче сирене от раницата си. Кучето усети миризмата му, подскочи към нея и го лапна.

— Няма да виждаме този приятел много време — каза Рейко, потупвайки животното по главата. — В средата на октомври натоварват конете и кравите на камиони и ги закарват до обора. Само през лятото ги оставят да пасат, когато отварят малки кафенета за туристите. „Туристи“! Може би по двайсет планинари на ден. Слушайте, какво ще кажете да пийнем по нещо, а?

— Добра идея — казах аз.

Кучето ни придружи до кафенето — малка, бяла къщичка с веранда отпред и избеляла табела във форма на чаша за кафе, висяща от стряхата. То ни поведе нагоре по стъпалата и се изтегна на верандата, притваряйки очи. Когато седнахме край маса, едно момиче в пуловер и сини джинси, и с прическа тип конска опашка излезе и поздрави Рейко и Наоко като стари приятелки.

— Това е един приятел на Наоко — каза Рейко, представяйки ме.

— Здрасти — рече тя.

— Здрасти — отвърнах.

Докато трите жени си бъбреха, аз потупвах по врата кучето под масата. Бе здрав, жилав врат на стар пес. Когато почесах разрошената козина, кучето затвори очи и въздъхна от удоволствие.

— Как се казва? — попитах момичето.

— Пепе — отвърна тя.

— Хей, Пепе — извиках на кучето, но то не помръдна.

— Трудно чува — рече момичето. — Трябва да говориш високо, иначе не може да те чуе.

— Пепе! — извиках. Кучето отвори очи и показа с лай, че е разбрало.

— Няма нищо, Пепе — рече момичето. — Спи повече и ще живееш по-дълго — и той пак се строполи в краката ми.

Наоко и Рейко си поръчаха по чаша студено мляко, а аз поисках бира.

— Хайде да послушаме радио — каза Рейко. Момичето включи усилвател и избра станция на УКВ. „Кръв, пот и сълзи“ — пееше се в песента, която зазвуча.

Рейко изглеждаше доволна и сякаш казваше: „Ето за какво сме тук! Нямаме радио по стаите, затова ако не идвам от време на време тук, няма да знам какво става по света“.

— Тук ли нощуваш? — попитах момичето.

— Не! — засмя се тя. — Бих умряла от скука, ако прекарам нощта тук. Пастирът ме откарва до града и на сутринта пак ме връща — тя посочи към един камион, паркиран пред близкия пост на пастира.

— Скоро ти предстои отпуска, нали? — попита Рейко.

— Да, много скоро ще затворим заведението — рече момичето. Рейко й предложи една цигара и двете запушиха.

— Ще ми липсваш — каза Рейко.

— Ще се върна пак през май — рече момичето през смях.

Сякаш сметана потече от радиото с „Бяла стая“. След реклама последва „Панаирът в Скарбъро“.

— Харесвам я — каза Рейко, когато песента свърши.

— Аз гледах филма — обадих се.

— Кой участва?

— Дъстин Хофман.

— Не съм го чувала — каза тя и поклати леко глава. — Светът се променя с бясна скорост и аз не знам какво се случва.

Тя поиска китара от момичето.

— Разбира се — рече то, изключи радиото и извади една стара китара. Кучето вдигна глава и подуши инструмента.

— Не става за ядене каза Рейко с мнима строгост. Лек ветрец с мирис на трева премина през верандата. Планините се простираха пред нас — стръмни хребети, забучени в небето.

— Прилича на сцена от Мелодията — казах на Рейко, докато настройваше инструмента.

— Какво е това? — попита тя.

После подрънка на китарата в търсене на началния акорд на „Панаира в Скарбъро“. Това явно бе първият й опит с тази песен, но след няколко погрешни начални тонове започна да я свири без засечки. На третия път се справи чудесно и дори прибави няколко импровизации.

— Добър слух, а — подхвърли тя с намигане. — Обикновено мога да изсвиря почти всичко, ако го чуя три пъти.

Тананикайки си тихо мелодията, Рейко изпълни от начало до край „Панаира в Скарбъро“. Тримата й ръкопляскахме и тя отвърна със скромни поклони с глава.

— Едно време получавах повече аплодисменти за някой концерт на Моцарт — каза.

— Млякото ти ще е за сметка на заведението, ако изсвириш „Слънцето изгрява“ на Бийтълс — рече момичето.

Рейко кимна и се зае възторжено с песента. Не пееше с пълен глас, а при толкова пушене гласът й бе станал леко дрезгав, ала беше приятен, с истинско присъствие. Почти усетих, че слънцето като че пак изгрява, докато седях, слушах, пиех бира и гледах планините. Бе едно нежно, топло чувство.

Рейко върна китарата и поиска пак да пуснат радиото. После предложи двамата с Наоко да поскитаме за час из местността.

— Искам още малко да послушам радио и да си поприказвам с нея. Ако се върнете след три часа, ще бъде чудесно.

— Дали е редно да оставаме сами толкова дълго? — попитах.

— Е, да, всъщност против правилника е, но какво пък толкова. В края на краищата аз не съм придружителка на Наоко. Мога да се възползвам от почивка. А ти идваш чак от Токио и съм сигурна, че има куп неща, за които искаш да поговорите.

Междувременно Рейко запали още една цигара.

— Хайде да вървим — рече Наоко и се изправи.

Станах и тръгнах подире й. Кучето се събуди и ни последва донякъде, но скоро изгуби интерес и се върна на мястото си на верандата. Ние вървяхме бавно по равния път покрай оградата на пасището. От време на време Наоко ме хващаше за ръка или под ръка.

— Като някога, а? — каза тя.

— Не беше „някога“ — засмях се аз. — Беше през пролетта на тази година! Ако това е някога, тогава случилото се преди десет години щеше да е в древността.

— Имам чувството, че е било през древността — каза Наоко. — Но както и да е, съжалявам за снощи. Не знам, бях много неспокойна. Наистина не биваше да постъпвам така, след като ти дойде тук чак от Токио.

— Няма значение — отвърнах. — И двамата имаме много чувства, от които трябва да се освободим. Така че ако искаш да си ги изкараш на някого, изкарай си ги на мен. Тогава може да се разбираме по-добре.

— И какво, ако ме разбираш по-добре?

— Мисля, че не ме разбра. Въпросът не е „какво“. Някои хора намират голямо удоволствие да четат разписанието на влаковете и по цял ден само това и правят. Други създават огромни макети на кораби от кибритени клечки. Тогава какво му е лошото, че на света се е случило да има човек, на когото доставя удоволствие да се опитва да те разбере?

— Нещо като хоби? — подхвърли тя развеселена.

— Да, струва ми се, че можеш да го наречеш хоби. Повечето обикновени хора биха го назовали приятелство или любов, или нещо подобно, но ако ти искаш да го наречеш хоби, не възразявам.

— Кажи ми — рече Наоко, — ти също харесваше Кидзуки, нали?

— Разбира се — отвърнах.

— А Рейко?

— Много ми харесва. Тя е настина симпатична.

— Как става така, че все харесваш такива хора — хора като нас имам предвид? Всички сме някак особени, смахнати и затъващи — аз, Кидзуки, Рейко. Защо не харесваш по-нормални хора?

— Защото не ви възприемам като ненормални — рекох аз, след като помислих малко. — Нито ти, нито Кидзуки или Рейко ми се струвате „смахнати“. Хората, които смятам за смахнати, беснеят с пяна на уста.

— Но ние сме смахнати — каза Наоко. — Нали виждам.

Повървяхме смълчани известно време. Пътят се отдалечи от оградата и излезе на обрасла с трева ливада, заобиколена от дървета. Наподобяваше малко езеро.

— Понякога се будя посред нощ много изплашена — подхвана Наоко, притискайки се към ръката ми. — Страх ме е, че никога повече няма да оздравея. Завинаги ще си остана смахната като сега, ще остарея и ще се погубя тук. Става ми студено, сякаш замръзвам. Ужасно е… толкова студено…

Притеглих я към себе си и я прегърнах.

— Имам усещането, че Кидзуки протяга ръка към мен от мрака и ми вика: „Хей, Наоко, ние не можем да бъдем разделени“. Щом го чуя да казва това, не знам какво да правя.

— И какво правиш?

— Ами… но не го разбирай погрешно.

— Добре, няма.

— Моля Рейко да ме прегърне. Събуждам я, пъхвам се в леглото й и я оставям да ме прегърне силно. И плача. А тя ме гали, докато ледът се разтопи и аз пак се стопля. Смяташ ли, че е перверзно?

— Не, не е перверзно. Но бих искал аз да съм този, който те прегръща — казах.

— Тогава прегърни ме. Сега. Тук.

Ние седнахме на сухата трева на ливадата и се прегърнахме. Бяхме обгърнати от високите треви и не виждахме нищо освен небето и облаците над нас. Положих леко Наоко и я взех в обятията си. Тя беше нежна и топла. Протегна ръце към мен. Целунахме се с истинска страст.

— Кажи ми нещо, Тору — прошепна тя в ухото ми.

— Какво? — попитах.

— Желаеш ли ме?

— Разбира се, че те желая — отвърнах.

— Можеш ли да почакаш?

— Разбира се, че мога.

— Преди пак да го направим, искам да съм по-наясно със себе си. Искам да се превърна в човек, по-подходящ за това твое хоби. Ще почакаш ли, докато го…

— Разбира се, че ще почакам.

— Сега твърд ли си?

— Имаш предвид по характер ли?

— Глупчо — изкиска се Наоко.

— Ако питаш дали имам ерекция, разбира се, че имам.

— Ще ми направиш ли услуга да престанеш да казваш „разбира се“?

— Добре, ще престана.

— Трудно ли е?

— Кое?

— Да бъдеш твърд.

— Дали е трудно ли?

— Имам предвид дали ти е неприятно?

— Ами зависи от гледната точка?

— Искаш ли да ти помогна да се облекчиш?

— С ръка ли?

— Аха. Право да си кажа — рече Наоко, — още щом легнахме, го усетих как се заби в мен. Чак ме заболя.

Аз се отдръпнах леко.

— Така по-добре ли е?

— Благодаря.

— Знаеш ли? — казах аз.

— Какво?

— Искам да го направиш.

— Добре — рече тя с мила усмивка. Сетне разтвори ципа на панталона ми и взе в ръка втвърдения ми пенис.

— Топъл е — рече.

И започна да движи ръката си, но аз я спрях и разкопчах блузата й, после се присегнах да разкопчая сутиена й. Целунах нежните й розови зърна. Тя затвори очи и започна бавно да движи пръстите си.

— Много си добра в това — казах.

— Бъди добро момче и млъкни — рече Наоко.

След като свърших, я подържах в прегръдките си и отново я целунах. Наоко оправи сутиена и блузата си и затвори ципа ми.

— Сега по-лесно ли ще ти е да вървиш? — попита.

— На теб го дължа.

— Тогава, господинчо, ако ти понася, ще вървим ли малко по-бързо?

— Непременно.

Пресякохме ливадата, после една горичка и друга ливада. Наоко разказваше за покойната си сестра, обяснявайки, че макар да не е казала на никого за това, чувствала, че трябва да го сподели с мен.

— Беше с шест години по-голяма и двете бяхме съвсем различни по характер, но въпреки това бяхме много близки. Никога не сме се карали, нито веднъж дори. Така е. Разбира се, при такава голяма разлика нямаше за какво толкова да се караме.

Сестра й била едно от онези момичета, които са първенци във всичко — отличничка в университета, отлична спортистка, доста популярна, лидер, добра, откровена, момчетата я харесвали, учителите я обичали, стените в дома им били покрити с нейни грамоти. Във всяко държавно училище имало по някое момиче като нея.

— Не казвам това, защото ми е сестра, но тя никога не си позволи да се поглези или поне да стане фукла. Просто каквато и задача да й се възложеше, тя, естествено, я свършваше по-добре от всеки.

Като малка, реших да съм сладко глезено момиченце — Наоко усука стръкче трева, докато говореше. — Искам да кажа, че пораснах, чувайки всички да говорят колко била умна, добра спортистка, популярна. Разбира се, започнах да мисля, че не бих могла да й съпернича в нищо. Лицето ми не беше толкова красиво като нейното, затова, предполагам, родителите ми решиха да ме направят добро дете. От самото начало ме пратиха в онова училище. Обличаха ме в рокли от кадифе и блузи, украсени с много волани, обуваха ме с лачени обувки и ме водеха на уроци по пиано и балет. Това само направи сестра ми още по-луда по мен — бях нейната сладка сестричка. Тя ми правеше мили подаръчета, водеше ме навсякъде със себе си и ми помагаше да си напиша домашните. Дори ме вземаше на срещите си с момчета. Беше най-добрата по-голяма сестра на света.

Никой не разбра защо се самоуби. Също като с Кидзуки. Съвсем същото. И тя беше на седемнайсет години и с нищо не показа, че възнамерява да се самоубие. Дори не остави бележка. Наистина, съвсем същото е, не мислиш ли?

— Така изглежда.

— Всички казваха, че е много умна и че много чете. И тя четеше много. Имаше купища книги. Прочетох доста от тях след смъртта й и това бе толкова тъжно. По полетата имаше нейни бележки, цветя, притиснати между страниците, и писма от нейни приятели и всеки път, щом се натъкнех на нещо такова, се разплаквах. Плаках много.

Наоко млъкна за няколко секунди, навивайки отново на пръста си стръкче трева.

— Тя беше от хората, които винаги се справят сами. Никога не искаше съвет или помощ от когото и да било. Това, мисля, не беше гордост. Тя просто правеше онова, което й се струваше естествено. Родителите ми бяха свикнали и смятаха, че ако я оставят на спокойствие, с нея всичко ще е наред. Отивах при сестра си за съвет и тя винаги беше готова да ми го даде, но самата тя никога не се обърна за съвет към никого. Вършеше онова, което трябва да се свърши, сама. Никога не се гневеше и не изпадаше в лошо настроение. Всичко това е истина, не преувеличавам. Повечето момичета, когато са неразположени, стават кисели и си го изкарват на другите, но не и тя. Не изпадаше в лошо настроение, а ставаше много потисната. Може би веднъж на два-три месеца й се случваше следното: затваряше се в стаята си и не ставаше от леглото, не ходеше на училище, почти нищо не ядеше, изключваше осветлението и изпадаше в унес.

Обаче не беше в лошо настроение. Когато се прибирах от училище, тя ме викаше в стаята си, слагаше ме да седна близо до себе си и ме разпитваше как е минал денят ми. Аз й разказвах всичко до най-незначителните дреболии — на какви игри съм играла с приятелките си или какво е казал учителят, или какви оценки съм изкарала на тестовете, такива неща. Тя се спираше на всяка подробност, правеше коментари и даваше предложения, но още щом излезех — да играя например с някоя приятелка или да отида на урок по балет, — тя пак се унасяше. След два дена се съвземаше и отиваше на училище. Това продължи, не знам, може би четири години. Отначало родителите ми бяха притеснени и мисля, че се консултираха с лекар, но тъй като след два лена тя се чувстваше съвсем добре, те решиха, че ако я оставят на мира, това ще отшуми от само себе си. Беше толкова умно и спокойно момиче.

След смъртта й обаче чух родителите ми да си говорят за един по-малък брат на баща ми, който починал много отдавна. Той също бил много умен, но останал затворен вкъщи в продължение на четири години — от седемнайсетата до двайсет и първата си година. Един ден внезапно излязъл от къщи и скочил под влак. Баща ми каза: „Може би е наследствено — от моята страна“.

Докато Наоко говореше, пръстите й неволно разчепкаха свилата на ериантусова трева, разпръсквайки влакънцата й по вятъра. Когато стъбълцето се оголи напълно, тя го нави около пръстите си.

— Аз намерих сестра си мъртва — продължи тя. — Беше есен, бях в шести клас. През ноември. В един навъсен, дъждовен ден. По онова време сестра ми беше в последния клас на гимназията. Върнах се вкъщи от урок по пиано в шест и половина. Майка ми приготвяше вечерята. Каза ми да предам на сестра си, че вечерята е готова. Аз се качих на горния етаж, почуках на вратата и извиках: „Вечерята е готова“, но отговор не последва. Стаята й беше съвсем притихнала. Стори ми се странно, затова пак почуках, отворих вратата и надникнах вътре. Помислих си, че тя още спи. Но я нямаше в леглото. Стоеше до прозореца и гледаше навън, а вратът й бе наклонен на една страна. Сякаш разсъждаваше. В стаята бе тъмно, лампите бяха загасени и почти нищо не се виждаше. „Какво правиш? — рекох й. — Вечерята е готова.“ Тогава забелязах, че изглежда по-висока от обикновено. Какво става? — запитах се: беше толкова странно! На пръсти ли бе застанала. Или бе стъпила на нещо? Приближих се и тъкмо се канех да й проговоря отново, когато видях: от главата й нагоре имаше въже. То висеше право надолу от една греда на тавана — стори ми се, че беше удивително право, сякаш на това място някой бе теглил с линийка черта. Сестра ми беше с бяла блуза — да, една обикновена бяла блуза като тази — и със сива пола, а пръстите й сочеха надолу, като на балерина, но имаше разстояние от може би петнайсет-двайсет сантиметра между върховете на пръстите на краката й и пода. Забелязах всяка подробност. Загледах се в лицето й. Не можех да не го сторя. Помислих си: Трябва веднага да сляза долу и да кажа на майка ми. Трябва да изпищя. Но тялото ми не ми се подчини. То се движеше по своя воля, независимо от моята. Опитваше се да я свали от въжето, докато умът ми настояваше бързо да сляза долу. Разбира се, нямаше как едно малко момиче да има силата да направи такова нещо и затова просто останах там и гледах, без да виждам, в продължение на пет-шест минути, пълна пустота, сякаш нещо в мен бе умряло. Просто стоях така със сестра си на онова студено, мрачно място, докато майка ми дойде да види какво става.

Наоко поклати глава.

— След това три дни не можех да говоря. Просто лежах в леглото като мъртва, с широко отворени очи, и се взирах в пространството. Не знаех какво се случва — Наоко се притисна към ръката ми. — Нали ти писах в писмото си? Аз съм много по-увреден човек, отколкото смяташ. Болестта ми е много по-тежка, отколкото си мислиш — има далеч по-дълбоки корени. Затова искам да продължиш напред без мен, ако можеш. Не ме чакай. Ако искаш, спи с други момичета. Не позволявай на мислите за мен да те възпират. Просто прави каквото искаш. В противен случай в крайна сметка може да те повлека след себе си, а това е нещо, което не искам да се случи. Не искам да ти се меся в живота. Не искам да се меся в ничий живот. Както казах по-рано, искам да идваш да се виждаме от време на време и никога да не ме забравяш. Не желая нищо повече.

— Но това не е всичко, което аз искам — казах.

— Пропиляваш живота си, като се занимаваш с мен.

— Нищо не пропилявам.

— Но аз може никога да не се оправя. Вечно ли ще ме чакаш? Можеш ли да чакаш десет, двайсет години?

— Боиш се от толкова много неща — рекох. — Мрачните лоши сънища, властта на мъртвите. Трябва да ги забравиш. Сигурен съм, че ще се оправиш, ако го сториш.

— Ако мога — каза Наоко и поклати глава.

— Ако успееш да се измъкнеш оттук, ще живееш ли с мен? — попитах. — Тогава аз ще те пазя от мрака и от лошите сънища. Тогава в тежки моменти аз вместо Рейко ще те прегръщам.

Наоко се притисна още по-силно към мен.

— Би било прекрасно — рече тя.

Върнахме се в кафенето малко преди три часа. Рейко четеше книга и слушаше по радиото втория концерт за пиано на Брамс. Имаше нещо прекрасно в изпълнението на музика на Брамс в края на тревиста ливада без жива душа наоколо, докъдето стигаше погледът. Рейко си подсвиркваше заедно с виолончелото в началото на третата част.

— Открит нужник и Бьом — обади се тя. — Аз съсипах тази грамофонна плоча доста отдавна. Буквално. Издрасках я, вслушвайки се във всеки звук. Изсмуках музиката от нея.

Наоко и аз поръчахме кафе.

— Много ли си приказвахте? — попита Рейко.

— Много — отвърна Наоко.

— Кажи ми всичко за неговия, ъъ, ти знаеш, хайде по-късно.

— Не правихме нищо такова — рече Наоко, изчервявайки се.

— Наистина ли? — попита Рейко. — Съвсем нищо?

— Нищо — казах аз.

— Брей каква досада! — рече тя с отегчено изражение.

— Ами да — казах, сръбвайки от кафето си.

Гледката в столовата беше същата като предния ден — настроението, гласовете, лицата. Само менюто бе друго. Оплешивяващият мъж в бяло, който вчера бе говорил за секрецията на стомашни сокове при състояние на безтегловност, се присъедини към масата на нас тримата и дълго говори за зависимостта между големината на мозъка и интелигентността. Докато ядяхме сандвичи с кюфтета от соя, чухме всичко за обема на мозъците на Бисмарк и Наполеон. Оплешивяващият измести чинията си и си послужи с химикалка и бележник, за да начертае схеми на мозъците. Начертаваше нещо, после заявяваше: „Не, не е точно така“ и започваше наново. И така няколко пъти. Когато свърши, прибра внимателно бележника в джоба на бялото си сако и пъхна химикалката в горния му джоб, където имаше общо три химикалки плюс моливи и една линийка. Докато се хранеше, повтори онова, което ми бе казал предния ден: „Зимите тук са приятни. Сигурно ще дойдете пак, когато настъпи зимата“. После излезе от столовата.

— Този човек лекар ли е, или пациент? — попитах Рейко.

— Ти как мислиш?

— Наистина не мога да кажа. Във всеки случай не изглежда съвсем нормален.

— Лекар е — рече Наоко. — Доктор Мията.

— Да — потвърди Рейко, — но аз съм сигурна, че е най-смахнатият тук.

— Господин Омура, портиерът, също е доста луд — обади се Наоко.

— Така е — каза Рейко, поклащайки глава, докато набождаше с вилица броколито в чинията си. — Прави безумна гимнастика всяка сутрин, крещейки безсмислици колкото му глас държи. А преди да дойдеш ти, Наоко, имаше едно момиче в управлението, госпожица Киношита, която се опита да се самоубие. Миналата година пък изгониха един санитар, Токушима, който имаше сериозен проблем с алкохола.

— Звучи така, сякаш пациенти и персонал могат да си разменят местата — отбелязах.

— Именно — отсече Рейко и размаха вилицата си във въздуха. — Струва ми се, че най-накрая започваш да разбираш как стоят нещата тук.

— И аз така мисля.

— Онова, което ни прави съвсем нормални — каза Рейко, — е убеждението, че не сме нормални.

Като се върнахме в жилището им, ние с Наоко играхме карти, а Рейко упражняваше Бах на китарата си.

— Утре по кое време си заминаваш? — попита тя, като прекъсна за малко и запали цигара.

— Веднага след закуска — отвърнах. — Автобусът пристига в девет и нещо. Така ще успея да се върна навреме за нощната си смяна утре.

— Жалко. Бих се радвала, ако можеше да останеш още.

— Заседя ли се твърде дълго, накрая, току-виж, съм заживял тук — рекох през смях.

— Навярно си прав — каза Рейко. Сетне тя се обърна към Наоко: — Ах, да, трябваше да отида у семейство Ока да взема малко грозде. Съвсем забравих.

— Искаш ли да дойда с теб? — попита я Наоко.

— А дали ще ми позволиш да взема със себе си твоя млад г-н Ватанабе?

— Добре — отвърна Наоко.

— Чудесно. Хайде тогава двамцата да излезем за още една вечерна разходка — каза Рейко и ме хвана за ръка. — Вчера почти стигнахме там. Нека тази вечер да извървим целия път.

— Прекрасно — рече Наоко и се засмя сподавено. — Правете каквото искате.

Вечерният въздух бе хладен. Рейко носеше над шемизетата си светлосиня плетена жилетка и вървеше, пъхнала ръце в джобовете на джинсите си. Тя погледна към небето и подуши въздуха като куче. После заяви, че мирише на дъжд. Аз също се опитах да подуша, но не долових нищо. Вярно, че имаше много облаци, които скриваха луната.

— Останеш ли тук достатъчно дълго, можеш по мириса във въздуха доста точно да отгатваш какво ще е времето — обясни ми тя.

Навлязохме в гористата зона, където се намираха жилищата на хората от персонала. Рейко ме накара да изчакам, приближи се до входната врата на една къща и натисна звънеца. На вратата се появи жена — без съмнение стопанката на дома — и известно време двете с Рейко си бъбриха и кикотеха. После жената се скри вътре и се върна с голяма найлонова торба. Рейко й благодари и й пожела лека нощ, след това се върна на мястото, където аз стоях.

— Виж — рече тя и отвори торбата.

В нея имаше голямо количество грозде.

— Обичаш ли грозде?

— Да, разбира се.

Тя ми подаде най-горната чепка:

— Можеш спокойно да го ядеш. Измито е.

Продължихме пътя си, като ядяхме грозде и плюехме на земята ципите и семките. Зърната бяха свежи и много вкусни.

— От време на време давам уроци по пиано на тяхното момче, а те ми дават разни неща. Виното, което пихме, беше от тях. Понякога ги моля да ми купят това-онова от града.

— Бих искал да чуя останалата част от историята, която ми разказа вчера — помолих.

— Добре. Но ако продължаваме да се прибираме късно вкъщи, Наоко може да стане подозрителна.

— Готов съм да поема този риск.

— Добре тогава. Но искам да съм на завет. Тази вечер е малко хладно.

Стигнахме до тенис кортовете и тя пое наляво. Тръгнахме по тясно стълбище и излязохме на едно място с редица от складове. Рейко отвори вратата на най-близкия, влезе и запали лампата.

— Ела — рече ми. — Макар мястото да не е нищо особено. В склада имаше наредени на редове ски за скибягане, обувки и щеки, а на пода бяха струпани инструменти за чистене на сняг и чували с каменна сол.

— Идвах тук да свиря на китара, когато исках да остана сама. Приятно и уютно е, не мислиш ли?

Рейко седна върху чувалите с каменна сол и ме подкани да седна до нея. Така и направих.

— Тук не се проветрява добре, но имаш ли нещо против да запаля?

— Не, пуши си — рекох.

— Това е навик, от който явно не мога да се отуча — каза тя намръщена, но запали цигарата с явно удоволствие. Не са много хората, които се наслаждават като нея на тютюна. Аз ядях гроздето си, като внимателно откъсвах зърната едно по едно и хвърлях ципите и семките в тенекиена кутия, която служеше за кошче за отпадъци.

— И така, припомни ми докъде бяхме стигнали снощи.

— Била тъмна и бурна нощ и ти си се катерела по стръмна урва, за да задигнеш гнездото на птицата.

— Удивително е как можеш да се шегуваш с такава сериозна физиономия — каза Рейко. — Чакай да си спомня, мисля, че бях стигнала. Да, до уроците по пиано, които давах на момичето всяка събота сутрин.

— Така е.

— Да приемем, че хората по света могат да бъдат разделени в две групи — на такива, които умеят да преподават, и такива, които не умеят. Аз горе-долу спадам към първата група. Като млада, изобщо не мислех така и май не ми се искаше да повярвам, че мога да преподавам, но го осъзнах, когато на определена възраст стигнах до някакво самопознание. Добре се справям с преподаването. Наистина се справям добре.

— Сигурен съм, че е така.

— Имам много по-голямо търпение за другите, отколкото за себе си, и съм много по-добра да открия най-доброто у другите, отколкото у себе си. Просто съм си такава. Аз съм драскалото на кибритена кутийка. И това е хубаво. Нямам нищо против. По-добре да си качествена кибритена кутийка, отколкото некачествена клечка кибрит. Бих казала, че ясно осъзнах това, след като започнах да давам уроци на момичето. Като по-млада бях давала уроци на няколко други деца — нещо като странично занимание, без да смятам, че това ми е призванието. Едва когато се захванах да й преподавам, започнах да се възприемам по този начин. Затова уроците минаваха толкова добре.

Както казах вчера, момичето нямаше кой знае какви умения и не можеше и дума да става, че ще стане професионална музикантка, та затова не ми беше лесно да склоня да я взема за своя ученичка. Освен това тя посещаваше такова девическо училище, в което всеки със среден успех автоматично постъпваше в колеж. С други думи, не бе необходимо да си дава много зор, а и майка й бе напълно съгласна тя да не се престарава с уроците. Така че аз не я насилвах да върши музикални подвизи. Разбрах още първия път, че е момиче, което не можеш да заставиш да направи нещо против волята му, че е дете, което би било самата прелест и когато се съгласява, и когато категорично отказва да се подчини. Затова първото нещо, което сторих, беше да я оставя да изсвири някой откъс така, както иска — напълно самостоятелно. После изсвирвах същия откъс по разни начини и двете обсъждахме кой е по-добър или кой й харесва най-много. След това я карах пак да изсвири откъса и нейното изпълнение беше десет пъти по-добро от първия път. Тя сама разбираше кое е най-сполучливо и се стараеше да подражава.

Рейко направи кратка пауза и се загледа в горящия край на цигарата си. Аз продължих мълчаливо да ям грозде.

— Знам, че имам доста добър музикален слух, но тя беше по-добра от мен. Смятах, че това си е чисто прахосване на талант. Мислех си: „Ако бе направила първите си стъпки с добър учител и беше получила подходящата подготовка, щеше да е напреднала много повече!“ Обаче грешах. Тя не беше дете, способно да понесе подходящата подготовка. Просто има такива хора. Те са дарени с изумителен талант, ала не могат да положат усилие да го систематизират. И в края на краищата го прахосват напълно. Виждала съм такива хора. Отначало човек си мисли, че са изключителни. Например могат на прима виста да разчетат някой ужасно труден откъс и да го изпълнят невероятно добре. И ти се изумяваш. Мислиш си: „Не бих могъл да го направя и след милион години“. Но те стигат дотук и спират. Не могат да отидат по-далече. И защо? Защото не полагат нужното усилие. Защото нямат необходимата дисциплина. Защото са разглезени. Имат достатъчно талант, могат без особено усилие да свирят добре и още докато са малки, се намират хора да им казват колко са велики, така че упоритата работа им се струва пълна глупост. Те вземат някое произведение, върху което друго дете трябва да работи в продължение на три седмици, и се справят за половината време, а учителят си мисли, че са положили достатъчно усилия и им позволява да преминат към друго. Усвояват и него за половината време и продължават със следващото. Никога не разбират какво значи да бъдеш напердашен от учителя. Но цяла трагедия е, ако се запънат на някой важен за образа в творбата елемент. И с мен беше така, но за щастие имах много строг учител, така че се оправих.

Във всеки случай беше радост да я обучавам. Подобно на шофирането по магистрала с мощен състезателен автомобил, който реагира и на най-лекото докосване — може би понякога реагира дори прекалено бързо. Да умееш да работиш с такива деца, не значи да ги хвалиш прекалено. Толкова са свикнали на похвали, че те не означават нищо за тях. Трябва да си пестелив и разумен. И да не им налагаш нищо, а да ги оставиш сами да избират. Не бива и да им позволяваш да преминават бързо от едно на друго нещо, а ги накарай да спрат и да помислят. Само тогава ще постигнеш добри резултати.

Рейко пусна угарката на пода и я угаси с крак. После, сякаш за да се успокои си пое дълбоко дъх.

— След урока пиехме чай и си бъбрехме. Понякога й показвах някои джазови стилове на пианото — например това е Бъд Пауъл или това е Телониус Монк. Но обикновено тя говореше. А каква бъбрица беше! Можеше направо да те омая. Вчера, мисля, ти казах, че повечето от приказките й, бяха пълни измислици, но затова пък — интересни. Беше много наблюдателна, умееше да си служи с езика, беше остроумна и забавна. Знаеше как да те развълнува. Да, наистина, в това бе особено добра — да събужда емоциите на хората, да ги затрогва. Разбираше, че притежава такава способност. Опитваше се да си служи с нея колкото се може по-ловко и ефективно. Можеше да те накара да се чувстваш какъвто тя искаше — гневен или тъжен, състрадателен, разочарован или щастлив. Манипулираше чувствата на хората само за да изпробва собствената си власт. Аз, естествено, го разбрах по-късно. Но тогава нямах представа какво върши тя с мен.

Рейко поклати глава и изяде няколко зърна грозде.

— Беше болест — продължи тя. — Момичето беше болно. Беше като гнила ябълка, която разваля останалите. И никой не можеше да й помогне. Щеше да страда от тази болест до сетния си час. В този смисъл бе едно тъжно малко създание. Щеше да ми е жал за нея, ако не бях една от жертвите й. Щях аз да гледам на нея като на жертва.

Рейко хапна още малко грозде. Изглежда мислеше как ще е най-добре да продължи своята история.

— Е, във всеки случай в течение на шест месеца ми бе хубаво с нея. Понякога намирах, че някои нейни приказки са малко изненадващи или странни. Или тя говореше, а аз изпитвах пристъп на ужас, разбирайки, че омразата й към някой човек е силна и безпричинна, или ми минаваше през ума, че тя е твърде умна и се питах какво в действителност мисли. Но в края на краищата всеки си има недостатъци, нали? И какво всъщност ми влизаше в работата да изпитвам личността или характера й? Бях просто нейна учителка по пиано. Единственото, за което трябваше да ме е грижа, беше дали се упражнява, или не. А освен това аз наистина я харесвах. Харесвах я много.

Все пак внимавах да не й кажа нещо твърде лично за себе си. Просто имах инстинктивното усещане, че е по-добре да избягвам да говоря за такива неща. Тя ми задаваше стотици въпроси — умираше да научи повече за мен — но аз й разкривах само най-безобидните неща, например за момичешките си години или къде съм учила и прочие. Заяви, че иска да знае повече за мен, но аз й отвърнах, че няма нищо за разправяне: водя еднообразен живот, имам обикновен съпруг, обикновено дете и много домакинска работа. „Но много ми харесваш“ — казваше тя и ме поглеждаше настойчиво право в очите. Тръпки ме побиваха, когато правеше това — приятни тръпки. Но все пак никога не й казах повече, отколкото е нужно.

И така, един ден — през май мисля беше — по средата на урок тя каза, че й е лошо. Видях, че беше пребледняла и се потеше и я попитах дали иска да си отиде вкъщи, но тя отвърна, че й се струва, че ще се почувства по-добре, ако просто си полегне за малко. Затова я заведох — почти я занесох — в спалнята. Имахме такова малко канапе, че леглото бе единственото място, където можеше да легне. Тя се извини за неудобството, но аз я уверих, че това не е никакво неудобство, и я попитах дали не иска нещо за пиене. Отвърна, че не иска, искала само да остана за малко близо до нея и аз й казах, че ще ми е приятно да го сторя.

Няколко минути по-късно тя ме помоли да й разтрия гърба. Звучеше така, сякаш действително страда, и бе станала вир-вода, затова се залових да й направя една хубава разтривка. Сетне тя се извини и ме попита дали имам нещо против да й сваля сутиена, защото я убивал. Не знам, но го направих. Носеше много тясна блуза и трябваше да я разкопчая и да протегна ръце, за да откопчая кукичките на сутиена. За тринайсетгодишно момиче тя имаше едри гърди. Два пъти по-едри от моите. И не носеше момичешки сутиен, а истински дамски модел, скъп при това. Аз, разбира се, тогава не обърнах на това особено внимание и като идиот просто продължих да разтривам гърба й. Тя продължи да се извинява със същия жален глас, сякаш действително страдаше, а аз продължих да й повтарям, че всичко е наред.

Рейко чукна с пръст поредната цигара и пепелта падна на пода. Бях престанал да ям грозде и слушах разказа й с цялото си внимание.

След малко тя се разрида. „Какво има?“ — попитах я. „Нищо“ — отвърна. „Явно не е нищо — настоях. — Кажи ми истината. Какво те безпокои?“ А тя отвърна: „Просто понякога изпадам в такова състояние. Не знам какво да правя. Толкова съм самотна и тъжна, а не мога да говоря с никого, а и никой не го е грижа за мен. И от това така много ме боли, че просто ми става лошо. Нощем не мога да спя и нямам апетит. Уроците тук са единственото нещо, което очаквам с нетърпение“. А аз казвах: „Можеш да споделиш с мен. Кажи ми защо ти се случва това?“ — „Нещата вкъщи не отиват на добре“ — рече тя. Не можела да обикне родителите си и те не я обичали. Баща й се виждал с друга жена и почти не се прибирал вкъщи, а това вбесявало майка й и тя си го изкарвала на нея — биела я почти всеки ден и затова мразела да се прибира вкъщи. Тя вече наистина ридаеше, а очите й бяха пълни със сълзи, онези нейни прекрасни очи. При тази гледка и божество някакво би могло да заплаче с глас. Казах й, че щом е толкова ужасно да се прибира вкъщи, може да идва при мен винаги когато пожелае. Като чу това, тя се хвърли на шията ми и каза: „Ах, извинявай, но ако те нямаше, не знам какво щях да правя. Моля те, не ми обръщай гръб. Направиш ли го, няма да имам къде да отида“.

— И ето че не знам, но държа главата й, милвам я и казвам: „Хайде, хайде, не плачи“, а тя ме прегръща и ме глади по гърба и не след дълго започвам да се чувствам много странно, цялото ми тяло пламва изведнъж. И ето че двете с това красиво като картина момиче сме на леглото и се прегръщаме, а ръцете й галят гърба ми по такъв невероятно чувствен начин, както собственият ми съпруг не би могъл да го прави. Усещам, че от докосването й всичките ми стави отмаляват и преди да се усетя, тя сваля блузата и сутиена ми и ме гали по гърдите. Едва тогава най-сетне ме поразява мисълта, че е абсолютна, стопроцентова лесбийка. Това вече ми се бе случвало веднъж, в гимназията, с едно момиче от по-горен клас. Тогава й казах да престане.

— „О, моля те — рече тя, — само още малко. Аз съм толкова самотна. Толкова самотна съм, моля те, повярвай ми, ти си ми единствена, о, моля те, не ми обръщай гръб“, и тя взима ръцете ми и ги постави върху гърдите си — нейните много добре развити гърди, и, разбира се, аз съм жена, но сякаш ток преминава през мен, когато ръката ми ги докосва. Не знам какво да правя. Просто продължавам да си повтарям не, не, не, не, не, като идиот. Като парализирана съм, не мога да се движа. Бях успяла да отблъсна момичето в гимназията, ала сега нищо не мога да сторя. Тялото ми не се подчинява на команди. Тя държи дясната ми ръка с лявата си ръка, целува и ближе зърната ми, а дясната й ръка гали гърба ми, талията и задника. И ето ме в спалнята със спуснати завеси, а едно тринайсетгодишно момиче почти ме е разсъблякло — сваляше от самото начало дрехите ми и ме докосва навсякъде, а аз се гърча от удоволствие. Сега, като си спомням, това ми изглежда невероятно. Безумно е, не мислиш ли? Но тогава тя сякаш ме беше омагьосала.

Рейко направи пауза, за да си дръпне от цигарата.

— За първи път го разказвам на мъж — подзе тя, гледайки ме. — Казвам ти го, защото мисля, че така трябва, но го намирам за ужасно смущаващо.

— Съжалявам — рекох, защото не знаех какво друго да кажа.

— Това продължи известно време, после дясната й ръка взе да се движи надолу и тя ме докосна през пликчетата. Дотогава вече бях напълно влажна. Срам е да го кажа, но никога преди или след това не съм била толкова влажна. Винаги съм смятала, че сексът ми е, общо взето, безразличен, ето защо се смаях, че съм толкова възбудена. И тъй, тя постави своите тънки, нежни пръсти в пликчетата ми и… е, не мога да си наложа да предам с думи това. Имам предвид, че то по нищо не приличаше на усещането, когато мъж постави грубите си ръце там. Беше изумително. Наистина. Като перушина или пух. Помислих си, че всички бушони в главата ми ще изгърмят. Все пак някъде в моя напълно замъглен мозък се появи мисълта, че трябва да сложа край на това. Ако позволя да се случи веднъж, никога нямаше да спра, а ако трябваше да пазя подобна тайна, разумът ми пак щеше да се размъти напълно. Помислих си и за дъщеря си. Ами ако тя ме видеше така? Трябваше да е в дома на моите родители до три часа всяка събота, но ако нещо се случеше и тя ненадейно се прибереше вкъщи? Това ми помогна да се окопитя и да се изправя на леглото. „Престани веднага, моля те, престани!“, извиках.

Но тя не преставаше. Вместо това дръпна рязко пликчетата ми и започна да си служи с език. Рядко бях позволявала дори на съпруга ми да прави това, намирах го за много смущаващо, но сега едно тринайсетгодишно момиче ме лижеше. Просто се предадох. Единственото, което можех да сторя, беше да изкрещя. Беше истинско райско блаженство.

— „Престани!“, извиках още веднъж и я плеснах по бузата. С все сила. Накрая тя спря, изправи се и ме погледна в очите. Двете бяхме чисто голи, коленичили в леглото, втренчени една в друга. Тя беше на тринайсет години, аз бях на трийсет и една, но, не знам, като гледах тялото й, се чувствах напълно изумена. Този образ е все още жив в паметта ми. Не можех да повярвам, че гледам тялото на тринайсетгодишно момиче, и все още не мога да го повярвам. В сравнение с нейното тяло, моето можеше да те накара да се разплачеш. Повярвай ми.

Нямах какво да кажа и премълчах.

— „Какво има? — попита ме тя. — Нали ти харесва така? Разбрах, че ти харесва, още като те видях за първи път. Знам, че ти харесва. Нали е по-добре, отколкото да го правиш с мъж? Виж колко си влажна. Мога да те накарам да се почувстваш още по-добре, ако ми позволиш. Така е. Мога да те накарам да се чувстваш така, сякаш тялото ти се разтапя. Искаш да направя това, нали?“ И тя не грешеше. Да върша това с нея, беше много по-приятно, отколкото да го правя със съпруга си. И аз исках тя да го прави още! Но не можех да позволя да се случи. „Хайде да го правим веднъж седмично — рече тя. — Само веднъж седмично. Никой няма да разбере. Ще бъде нашата малка тайна.“

Но аз се измъкнах от леглото, облякох пеньоара си и й казах да се маха и никога повече да не се връща. Тя само ме погледна. Очите й бяха напълно безизразни. Никога преди не ги бях виждала такива. Като че ли бяха нарисувани на картон. Бяха лишени от дълбочина. След като ме гледа втренчено известно време, тя събра дрехите си, без да каже и дума, и съвсем бавно, сякаш правеше зрелище от това, ги облече една по една. После се върна в стаята, където беше пианото, и извади четка от чантата си. Среса косата си и избърса кръвта от устните си с носна кърпа, обу си обувките и излезе. Когато си тръгваше, каза: „Ти си лесбийка, знаеш го. Това е факт. Може да се опитваш да го прикриваш, но ще си останеш лесбийка до последния си ден“.

— Вярно ли е? — попитах.

Рейко изкриви устни и помисли малко.

— Е, вярно е и не е вярно. Определено се чувствах по-добре с нея, отколкото със съпруга си. Това е факт. Имаше един период, когато действително се измъчвах над този въпрос. Може би наистина съм лесбийка и дотогава просто не бях обърнала внимание на това. Но вече не мисля така. Което не означава, че нямам такива наклонности. Навярно ги имам. Обаче не съм лесбийка в истинския смисъл на думата. Никога не изпитвам желание, когато погледна жена. Разбираш ли какво имам предвид?

Аз кимнах.

— Някои момичета обаче са отзивчиви към мен и мога да усетя това, когато се случва. Само тогава то се проявява в мен. Все пак мога да държа Наоко в прегръдките си и да не изпитвам нищо особено. Когато е горещо, ние ходим из апартамента почти голи и се къпем двете заедно, понякога дори спим на едно легло, ала нищо не се случва. Нищо не чувствам. Виждам, че има хубаво тяло и това е всичко. Всъщност Наоко и аз веднъж играхме една игра. Опитахме се да се убедим, че сме лесбийки. Искаш ли да чуеш?

— Да. Разкажи ми.

— Когато й разправих историята, която ти току-що изслуша — знаеш, че си споделяме всичко една на друга, Наоко реши да направи експеримент. Двете се съблякохме и тя се опита да ме погали, но нищо не се получи. Просто ме беше гъдел. Помислих си, че ще умра от смях. Само като се сетя за това, и чувствам сърбеж. Тя беше толкова несръчна! Сигурна съм, че ти е приятно да го чуеш.

— Да, честно казано.

— Е, във всеки случай така си беше — каза Рейко, почесвайки се по едната вежда с върха на кутрето си. — След като момичето напусна дома ми, аз намерих един стол, седнах и се помъчих да дойда на себе си, питайки се какво да правя. Чувах глухите удари на сърцето си. Ръцете и краката ми сякаш тежаха един тон, а в устата ми имаше вкус, като да бях глътнала муха или нещо подобно, толкова беше пресъхнала. Замъкнах се все пак до ваната, защото знаех, че дъщеря ми скоро ще се прибере. Исках да почистя онези места, където момичето ме бе докосвало и близало. Натърках се многократно със сапун, но, изглежда, не можех да се избавя от противното усещане, което тя бе оставила. Знаех, че вероятно си въобразявам, но това не помогна. Същата вечер накарах съпруга си да ме люби, нещо като начин да се отърва от мръсотията. Разбира се, нищо не му казах — не можех. Единственото, което му рекох, бе, че искам да го прави бавно, по-дълго от обикновено. И той го направи. Наистина се съсредоточи върху всеки малък детайл, наистина го прави много, много дълго, и начинът, по който онази нощ свърших, о да, беше нещо, което никога преди не бях изпитвала, нито веднъж по време на целия ни брак. И защо, мислиш, беше това? Защото докосването на пръстите на онова момиче бе все още там, по тялото ми. Така беше.

О, човече, колко се притеснявам! Виж, плувнала съм в пот! Не мога да повярвам, че казвам тези неща — той „ме люби“, аз „свърших“! — Рейко се усмихна, устните й отново се изкривиха.

— Но и това не помогна. Изминаха два дена, три дена, а нейното докосване бе още там. А последните й думи отекваха в главата ми безспир.

Тя не дойде у дома следващата събота. Сърцето ми биеше силно през целия ден, докато чаках и се питах какво щях да правя, ако се появеше. Върху нищо не можех да съсредоточа вниманието си. Тя обаче изобщо не дойде. Естествено. Беше гордо момиче, а аз я бях разочаровала. Не дойде и следващата седмица, нито по-следващата и така мина месец. Смятах, че като изтече достатъчно време, ще съм в състояние да забравя случилото се, но не можах да забравя. Когато оставах сама вкъщи, чувствах присъствието й и нервите ми се изопваха. Не можех да свиря, не можех да мисля, не можех да правя нищо през този първи месец. И един ден осъзнах, че всеки път, когато излизам от къщи, нещо не е наред. Съседите ми от квартала ме гледаха по нов, странен начин. В погледите им се четеше непозната студенина. Поздравяваха ме учтиво, както винаги, но имаше нещо различно в тона и в държането им към мен. Съседката ми, която обикновено ме посещаваше специално, сега сякаш ме отбягваше. Въпреки това се опитах да не допусна тези неща да ме обезпокоят. Започнеш ли да им обръщаш внимание, значи се появяват първите признаци на болестта.

Един ден ме посети друга съседка, с която бях в приятелски отношения. Бяхме на една възраст, тя беше дъщеря на приятелка на майка ми, а нейното дете ходеше в същата детска градина като моето, така че бяхме доста близки. Просто един ден тя дойде и ме попита дали зная за ужасния слух, който се носи за мен. Отвърнах, че нямам представа.

— Какъв слух? — попитах.

— Не мога да го кажа, толкова е отвратително — рече тя.

— Е, щом стигна дотук, кажи ми и останалото.

Тя продължи да се опъва, но накрая изкопчих всичко от нея. Струва ми се, че бе дошла с единственото намерение да ми каже какво е чула, така че, разбира се, щеше в крайна сметка да изплюе камъчето. Според нея хората приказвали, че съм била активна лесбийка и че по тая причина съм била в психиатрична клиника. Разправяли, че съм разкъсала дрехите на ученичката си по пиано и съм се опитала да й правя разни неща, и тъй като тя оказала съпротива, съм я зашлевила толкова силно, че лицето й отекло. Те, разбира се, бяха преиначили случилото се, което само по себе си бе достатъчно лошо, но онова, което наистина ме шокира, беше, че хората знаеха, че съм била хоспитализирана.

Моята приятелка казвала на всички, че ме познава откакто се помни и че не съм такава, но родителите на момичето повярвали на неговата версия и я разпространявали из квартала. В добавка, те били проверили миналото ми и установили, че съм имала сериозни психически проблеми.

Според разказа на моята приятелка, един ден — същия ден, разбира се, момичето се прибрало вкъщи от урок — с подпухнало лице, сцепена и изцапана с кръв устна, липсващи копчета на блузата. Дори долните й дрехи били изпокъсани. Можеш ли да си представиш? Тя бе извършила всичко това, разбира се, за да подкрепи разказа си, който майка й трябвало да изтръгне от нея. Просто я виждам да го прави — да цапа с кръв блузата си, да къса копчетата, да разпаря връвта на сутиена си, да плаче насила, докато очите й се зачервят, да разрошва косата си, да казва на майка си куп лъжи.

Не че виня хората, задето й вярват. Аз също бих й хванала вяра, на тази красива кукла с дяволски език. Тя се прибира вкъщи разплакана, отказва да говори, тъй като това е твърде смущаващо, но после изпява всичко. Естествено, че ще й повярват. И на всичко отгоре е истина, че аз съм била в болница поради психически проблеми и че я зашлевих по лицето с все сила. Кой ще повярва на мен? Може би само съпругът ми.

Изминаха няколко дни, докато се преборя с колебанието дали да му кажа, или не, но когато му казах, той ми повярва. Естествено. Аз му разправих всичко, случило през онзи ден — какви лесбийски неща ми е правила, как съм я зашлевила по лицето. Разбира се, не му казах какво бях изпитала. Нямаше как да мога да му кажа това. Във всеки случай той много се ядоса и заяви, че ще отиде право при семейството на момичето. Рече: „В края на краищата ти си семейна. Ти си моя жена. И си майка. Не е възможно да си лесбийка. Що за гнусна шега!“

Но аз не го оставих да отиде. Той само щеше да влоши нещата. Наистина, знаех това. Знаех, че е болна. Бях виждала стотици болни хора, така че го знаех. Момичето бе загнило отвътре. Олющи слой от тази красива кожа, и ще намериш само разложена плът. Знам, че звучи ужасно, но е вярно. Знаех също, че обикновените хора никога нямаше да узнаят истината за нея, че не беше възможно ние да спечелим. Тя беше специалистка по манипулиране на чувствата на възрастните около нея, а ние не можехме по никакъв начин да докажем правотата си. Първо, кой щеше да повярва, че една тринайсетгодишна девойка залага хомосексуален капан за жена в трийсетте? Каквото и да кажехме, хората щяха да повярват на онова, на което искаха да повярват. Колкото повече се борехме, толкова по-уязвими щяхме да бъдем.

„Остава ни само едно-единствено решение — казах. — Да отидем да живеем другаде.“ Останех ли в този квартал, напрежението щеше да ме надвие и пак щях да превъртя. Това вече се случваше. Трябваше да се махнем оттам, да отидем някъде далеч, където никой не ме познава. Но моят съпруг не беше склонен да замине. Все още не му бе станало ясно колко сериозно е положението ми. И моментът беше много неподходящ: той обичаше работата си и най-сетне бе успял да ни настани в наше собствено жилище (живеехме в малък панелен апартамент) и дъщеря ни се чувстваше добре в своята детска градина. „Чакай малко — каза той, — не можем просто така да си съберем багажа и да се преместим. Не бих могъл да намеря работа точно като тази. Ще се наложи да продадем жилището си и да намерим друга детска градина. Това ще отнеме най-малко два месеца.“

„Не мога да чакам два месеца — рекох му аз. — Това ще ме довърши окончателно. Не се шегувам. Повярвай ми, знам какво говоря.“ Симптомите вече се проявяваха: ушите ми пищяха и чувах разни гласове, не можех да спя. Той предложи аз да замина първа, да отида някъде сама, а той по-късно да ме последва, след като уреди всичко.

„Не — казах, — не искам да заминавам никъде сама. Ще се разпадна, ако съм без теб. Нуждая се от теб. Моля те, не ме оставяй сама.“

Той ме прегърна и ме помоли да почакам още малко. „Само един месец“, рече. Щял да се погрижи за всичко — да напусне работата си, да продаде апартамента, да уреди нещата с детската градина, да намери нова работа. Може би имало някаква служба в Австралия, която можел да заеме. Просто искаше да изчакам месец и всичко щяло да се оправи. Не можах да кажа нищо повече. Ако се опитах да възразя, щях само още повече да се изолирам.

Рейко въздъхна и се загледа в лампата на тавана.

— Но аз не можех да чакам цял месец. И един ден пак се случи: щрак! Този път беше наистина много зле. Взех приспивателни и пуснах газта. Събудих се в болнично легло и всичко свърши. Трябваше да минат месеци, докато се успокоя достатъчно, че да съм в състояние да разсъждавам, после поисках развод със съпруга си. Казах му, че така ще е най-добре и за него, и за нашата дъщеря. Той отвърна, че няма намерение да се разведе с мен.

„Можем да започнем всичко отначало — рече той. — Можем да заминем някъде, само тримата, и да заживеем нов живот“.

„Твърде късно е — казах му аз. — Всичко свърши, когато ме помоли да изчакам месец. Ако действително искаше да започнеш отново, не трябваше да ми го казваш. Сега вече, независимо къде ще отидем, независимо колко далече ще се преместим, същото ще се случва отново и отново. И аз пак ще те моля и ще те карам да страдаш. Повече не искам да правя това.“

— И така, ние се разведохме. Или по-скоро аз се разведох с него. След две години той се ожени повторно. Все пак съм доволна, че го накарах да ме напусне. Наистина. Разбрах, че до края на живота ми ще е както тогава, и не исках никого да повлека надолу със себе си. Не исках да принуждавам никого да живее в постоянен страх, че всеки момент може да си загубя ума.

Той беше чудесен човек, идеален съпруг, верен, силен и търпелив, мъж, на когото можех да се уповавам напълно. Беше сторил всичко по силите си, за да ме излекува, а аз бях сторила всичко възможно да бъда излекувана заради него и заради дъщеря ни. И бях повярвала в изцелението си. Бях щастлива шест години по време на брака ни. Той ме разбираше деветдесет и девет процента, но останалият един процент бе лудост. Щрак! Всичко, което бяхме създали, стана на пух и прах. За част от секундата всичко се превърна в нищо. И онова момиче бе тази, която причини това.

Рейко събра фасовете, които бе смачкала с крак, и ги хвърли в тенекиената кутия.

— Отвратителна история. Работехме толкова упорито, толкова упорито, съзиждайки нашия свят тухла по тухла. И когато той се разпадна, стана точно така. Докато се усети човек, всичко изчезна — Рейко се изправи и пъхна ръце в джобовете на панталона си. — Хайде да се връщаме. Стана късно.

Небето беше по-мрачно, облачната покривка по-плътна от преди, луната — невидима. Тогава разбрах, че и аз като Рейко можех да подуша дъжда. С него се смеси свежият дъх на гроздето в торбата, която носех в ръка.

— Затова не мога да напусна това място — рече тя. — Страхувам се да замина и да стана част от света вън оттук. Страх ме е да се запознавам с нови хора и да изпитвам нови чувства.

— Разбирам — казах аз. — Но мисля, че можеш да се опиташ да го направиш. Струва ми се, че можеш да излезеш и да опиташ.

Рейко се усмихна, но не отвърна.

Наоко беше на канапето с книга. Бе кръстосала крака и бе притиснала с ръце слепоочията си, докато четеше. Пръстите й като че докосваха и проверяваха всяка дума, която влизаше в главата й. Отделни капки дъжд почваха да почукват по покрива. Светлината на лампата обгърна Наоко, въртейки се около нея подобно на ситен прашец. След продължителния ми разговор с Рейко младостта на Наоко ме впечатли по нов начин.

— Извинявай, че толкова се забавихме — каза Рейко и поглади Наоко по главата.

— Добре ли си прекарахте? — попита Наоко, като вдигна поглед от книгата.

— Разбира се — отвърна Рейко.

— Какво правихте? — попита ме Наоко — … само двамата.

— Не ми е позволено да кажа, госпожице — заявих.

Наоко се подсмихна и остави книгата. Сетне тримата ядохме грозде под звуците на дъжда.

— Когато вали така — обади се Наоко, — имам чувството, че сме единствените на този свят. Искам просто да продължи да вали, та тримата да останем заедно.

— Ами да — каза Рейко, — и докато вие двамата се отдавате един на друг, аз ще трябва да ви вея с ветрило или да свиря на китарата музика за фон като някоя безропотна слугиня. Не, мерси!

— О, аз ще ти го отстъпвам от време на време — рече Наоко през смях.

— Добре тогава, пишете и мен — каза Рейко. — Лей се, дъжд, като из ведро!

Дъждът не спираше да се лее. Сегиз-тогиз гръмотевица разтърсваше сградата. Когато изядохме гроздето, Рейко пак запали цигара, издърпа китарата изпод леглото си и засвири — първо „Десафинадо“ и „Момичето от Ипанема“, после малко „Бакара“ и няколко песни на Ленън и Маккартни. Рейко и аз отново си пийнахме вино, а когато то свърши, и останалото в манерката ми бренди. Едно топло, сърдечно настроение ни обзе и тримата, докато разговаряхме в нощта, и аз започнах да желая като Наоко дъждът да продължи да вали.

— Ще дойдеш ли пак да ме видиш? — попита тя и ме погледна.

— Разбира се, че ще дойда — отвърнах.

— А ще пишеш ли?

— Всяка седмица.

— А ще добавяш ли по някой ред и за мен? — попита Рейко.

— Непременно — казах. — Ще ми бъде приятно.

В единайсет часа Рейко свали облегалката на канапето и пак като предната вечер ми приготви постелята. Пожелахме си лека нощ, загасихме осветлението и си легнахме. Тъй като не ми се спеше, взех „Вълшебната планина“ и едно джобно фенерче от раницата си и почетох малко. Точно преди полунощ вратата на спалнята се открехна, Наоко дойде и се пъхна в леглото до мен. За разлика от предишната нощ сега тя беше обичайната Наоко. Очите й бяха бистри, движенията й — чевръсти. Като доближи уста до ухото ми, тя прошепна:

— Не знам защо, но не мога да заспя.

— И аз — рекох. Оставих книгата си, загасих фенерчето и я прегърнах и целунах. Тъмнината и звуците на дъжда ни обгърнаха.

— Ами Рейко?

— Не се безпокой, тя май е заспала. А когато спи, спи непробудно — после Наоко попита: — Наистина ли пак ще дойдеш да ме видиш?

— Да, със сигурност.

— Дори нищо да не мога да направя за теб?

Аз кимнах в мрака. Усещах допира на гърдите й. Минах с длан по очертанието на тялото й през нощницата. Прокарах много пъти ръка от рамото до задната страна на бедрата й, запечатвайки в ума си извивките и нежността на тялото й. След като известно време постояхме така, кротко прегърнати, Наоко докосна с устни челото ми и се измъкна от леглото. Видях как светлосинята й нощница просветна в мрака като риба.

— Чао — извика тя слабо.

Слушайки дъжда, потънах в спокоен сън.

На другата сутрин още валеше — ситен, почти невидим есенен дъжд, не като пороя предната вечер. Разбираше се, че вали само по вълничките в локвите и по капчуците. Станах и видях, че прозорецът е обгърнат от млечнобяла мъгла, но с изгрева на слънцето лек ветрец я отнесе и околните дървета и хълмове взеха да се очертават.

Както и предишния ден, тримата закусихме и се запътихме да нагледаме курника. Наоко и Рейко носеха жълти найлонови дъждобрани с качулки. Аз си облякох пуловер и непромокаемо яке. Въздухът навън беше влажен и хладен. Птиците като че също страняха от дъжда, сгушени една до друга в задната част на кафеза.

— Става студено, когато вали, нали? — казах на Рейко. — С всеки дъжд ще става все по-студено, докато не го обърне на сняг — рече тя. — Облаците от Японско море стоварват много сняг, когато преминават тук.

— Какво правите с птиците през зимата?

— Държим ги вътре, разбира се. Какво друго да правим — да ги заровим в снега ли, за да останат замразени до пролетта? Размразяваме ги и ги съживяваме и после им извикваме: хайде всички да идват и да започват да кълват!

Бутнах телената мрежа и папагалът размаха криле и изпищя: „Скапаняк такъв! Благодаря! Ненормален!“

— Сега ми се ще да замразя този тук — каза Наоко с тъжен поглед. — Наистина мисля, че ще се побъркам, ако трябва да чувам това всяка сутрин.

След почистването на курника се върнахме в жилището. Докато стягах багажа си, жените облякоха работните си дрехи. Излязохме от постройката заедно и се разделихме малко след тенис корта. Те завиха надясно, а аз продължих направо. Взехме си сбогом и аз обещах пак да дойда. Наоко се усмихна бегло и се скри зад ъгъла.

На път към портала срещнах доста хора, всички носеха като Наоко и Рейко същите жълти дъждобрани и всички бяха с вдигнати качулки. В дъжда цветовете блестяха необикновено ярки. Почвата бе наситено черна, клоните на боровете искрящо зелени, хората, обвити в жълто, приличаха на особени привидения, на които бе позволено да бродят по земята само в дъждовни сутрини. Те се движеха по земята мълчаливо, носеха земеделски сечива и кошници и нещо като чували.

Портиерът си спомни името ми и го отбеляза на излизане в списъка на посетителите.

— Виждам, че си от Токио — рече старецът. — Веднъж ходих там. Само веднъж. Предлагат страхотни свински пържоли.

— Така ли? — попитах, понеже не бях сигурен какво да му отговоря.

— Почти нищо от онова, което ядох в Токио, не ми хареса, но свинските пържоли бяха пръстите си да оближеш. Предполагам, че ги приготвят по някакъв специален начин, а?

Казах, че не знам, чувам това за пръв път.

— Впрочем кога ходихте в Токио?

— Хъм, чакай да си помисля — рече той, вирвайки глава. — Дали не беше, когато Негово Величество престолонаследникът се ожени? Синът ми беше в Токио и каза, че трябва да видя града поне веднъж. Тогава беше. През петдесет и девета.

— А, ясно, ами да, пържолите по онова време сигурно са били вкусни — рекох.

— А сегашните? — попита той.

Отвърнах, че не съм сигурен и не съм чувал нищо определено по този въпрос. Изглежда отговорът ми малко го разочарова. Той даде да се разбере, че много иска да продължим нашия разговор, но аз му обясних, че бързам да хвана автобуса и тръгнах по посока към шосето. На отделни места по него там, където то граничеше с реката, все още пълзеше мъгла, но вятърът я отвяваше към стръмните склонове на близката планина. От време на време, докато вървях, спирах и се обръщах, и тежко въздишах без особена причина. Чувствах се почти така, сякаш бях дошъл на планета, където гравитацията бе малко по-различна. Да, разбира се, казах си с тъга: сега съм във външния свят.

Върнах се в пансиона в четири и половина, веднага се преоблякох и се отправих към магазина за грамофонни плочи в Шинджуку, за да изкарам смяната си. Пазих магазина от шест часа до десет и половина и продадох няколко плочи, но главно седях замаян и гледах навън невероятното разнообразие от хора, движещи се в непрекъснат поток. Минаваха семейства, двойки, пияници, гангстери, весели на вид момичета с къси поли, брадясали хипита, съдържателки на барове и разни неопределими субекти. Винаги когато пусках хардрок, хипита и разхайтени хлапета се събираха отвън да танцуват и да смъркат разредител за боя или просто да кибичат на земята, а когато пусках Тони Бенет, изчезваха.

В съседство имаше друг магазин, където един човек на средна възраст със сънен поглед продаваше „играчки за възрастни“. Не можех да си представя защо някой ще иска да купи някоя от секс принадлежностите, които предлагаше, но той, изглежда, печелеше добре. В тясната уличка диагонално на магазина за плочи видях пиян студент да повръща. В игралния център напреки на нас, в другия ъгъл готвачът от местната закусвалня убиваше времето си за почивка в игра на бинго, в която се приемаха парични залози. Под стрехите на магазин, затворен за през нощта, някакъв мургав бездомник стоеше свит неподвижно. Девойка с бледорозово червило, очевидно в прогимназиална възраст, влезе и поиска да пусна „Подскачаща играчка“ на Ролинг Стоунс. Когато намерих плочата и я пуснах за нея, тя взе да щрака с пръсти и да поклаща бедра и затанцува из магазина. После ме помоли за цигара. Дадох й една от цигарите на управителя, която тя изпуши с видимо удоволствие, и когато плочата свърши, излезе от магазина, без да каже нищо повече от едно „мерси“. Приблизително на всеки петнайсет минути чувах сирена на линейка или на полицейска кола. Трима пияни чиновници с костюми и вратовръзки преминаха, смеейки се гръмогласно всеки път, щом се провикваха „Задник и половина!“ по адрес на симпатично, дългокосо момиче в телефонна кабина.

Колкото повече гледах, толкова повече ми се замайваше главата. За какво, по дяволите, бе всичко това? — чудех се. Какво ли можеше да значи?

Управителят се върна от вечеря и ми рече:

— Знаеш ли какво, Ватанабе? По-миналата вечер изчуках мацката от бутика — от известно време бе хвърлил око на млада жена, която работеше в съседен бутик, и от време на време вземаше по някоя грамофонна плоча от магазина да й направи подарък.

— Браво — казах му, при което той ми разправи с подробности за своето завоевание.

— Ако наистина ми се иска да сваля някоя мадама, ето какво правя подзе той, много доволен от себе си. — Първо й правя някое и друго подаръче. Сетне й купувам питие. Ама истинско питие, не к’во да е. После просто правим заварката, и толкоз. От лесно по-лесно, разбираш ли.

С все още замаяна глава се качих на работническия влак и се върнах в пансиона. Пуснах пердетата, угасих осветлението, изтегнах се на леглото. Имах чувството, че всеки момент Наоко може да дойде и да се мушне при мен. Усетих със затворени очи меката изпъкналост на гърдите й върху своите, чух я да ми шепне и почувствах в ръцете си очертанията на тялото й. В тъмното се върнах към нейния малък свят. Долових аромата на тревата, чух ромона на дъжда в нощта. Представих си я гола, както я бях видял на лунна светлина, видях я да чисти курника и да полага грижи за зеленчуците с онова нейно красиво тяло, загърнато в жълтия дъждобран. Улових еректиралия си член и си представях Наоко, докато свърша. Това като че ли малко проясни ума ми, но не ми помогна да заспя. Чувствах се изтощен, дори отмалял за сън, но това не помогна.

Станах от леглото, отидох до прозореца и отправих разсеян поглед към пилона. Без националното знаме, прикрепено към него, пилонът приличаше на огромен бял кокал, забучен в нощната тъма. Какво ли прави сега Наоко, запитах се. Спи, естествено, спи дълбоко, обгърната от мрака на своя странен малък свят. Дано не я споходят лоши сънища, казах си с надежда.

7

В часа по физкултура на следващата сутрин, в четвъртък, преплувах няколко пъти петдесетметровия басейн. Усиленото упражняване на мускулите избистри съзнанието ми и засили апетита ми. След като излапах доста обилен обяд в една студентска закусвалня, известна с големите си порции, се запътих към библиотеката на филологическия факултет, за да направя проучване, когато се натъкнах на Мидори Кобаяши. Не беше сама, а с едно миньонче с очила, но щом ме забеляза, сама дойде при мен.

— Накъде си тръгнал? — попита.

— Към библиотеката на филологическия — отвърнах.

— Защо не зарежеш тая работа и не дойдеш да обядваме заедно?

— Вече обядвах.

— Е, и? Пак обядвай.

В крайна сметка ние се отправихме към едно кафене наблизо, където Мидори си поръча ястие с къри, а аз — кафе. Тя носеше бяла шемизета с дълги ръкави под жълта вълнена жилетка с вплетено изображение на риба, тясна златна огърлица и часовник в стил Дисни. Явно обичаше къри. Изпи с него три чаши вода.

— Къде се изгуби толкова време? — попита. — Не знам колко пъти ти звънях по телефона.

— Искаше да ми кажеш нещо ли?

— Не, нищо особено. Просто исках да се чуем.

— Да.

— Какво да?

— Нищо. Просто „да“ — казах. — Някакви пожари напоследък?

— Беше голяма забава, а? Не нанесе големи щети, но пък целия този пушек го направи истински, тъй да се каже. Страхотно нещо — Мидори изгълта още една чаша вода, пое си дъх и разглежда лицето ми известно време. — Ей, какво ти е? — попита. — Струваш ми се толкова отнесен. Очите ти са разфокусирани.

— Добре съм — рекох. — Просто се върнах от едно пътуване и съм малко уморен.

— Гледаш така, сякаш току-що си видял призрак.

— Да.

— Хей, имаш ли занятия днес следобед?

— Немски и вероучение.

— Кога свършват?

— В два.

— Добре. Какво ще кажеш да отидем след това да пийнем по нещо?

— Да пийнем по нещо в два часа следобед?!

— За разнообразие, защо не? Изглеждаш толкова отнесен. Хайде, миличък, ела да пийнем. Ще се поободриш. И аз това искам — да пийна и да се поободря. К’во ще кажеш?

— Окей, да идем — казах с въздишка. — Ще се срещнем в двора на университета в два.

След урока по немски взехме автобус до Шинджуку и отидохме в един подземен бар, на име ЦИЦАТА. Беше след книжарница „Кинокуния“. И двамата започнахме с две водки с тоник.

— Идвам тук от време на време — рече тя. — Защото не те карат да се чувстваш неловко, че пиеш следобед.

— Често ли го правиш?

— Понякога — рече тя, подрънквайки с леда в чашата си. — Понякога, когато животът стане тежък, идвам тук за една водка с тоник.

— Става ли тежък животът?

— Понякога — отвърна Мидори. — Имам си свои дребни проблеми.

— Какви по-точно?

— Семейни, с момчетата, с нередовен мензис. Такива неща.

— Да пием по още едно.

— Добре.

Махнах с ръка на сервитьора и поръчах още две водки с тоник.

— Спомняш ли си, че ме целуна онази неделя? — попита Мидори. — Мислех за това. Беше приятно. Наистина приятно.

— То си е приятно.

— То си е приятно — изимитира ме тя. — Говориш толкова особено!

— Така ли?

— Както и да е, мислех за онзи път. Мислех си колко прекрасно би било, ако тогава за първи път ме целуваше момче. Ако можех да пренаредя събитията в живота си, непременно, непременно бих направила тази целувка първа. И после щях да изживея останалата част от живота си, умувайки примерно така: „Хей, чудя се какво ли прави сега, когато е на петдесет и осем години, онова момче на име Ватанабе, на което подарих първата си целувка на оная тераса?“ Не би ли било прекрасно?

— Да, наистина — рекох и строших един шамфъстък.

— Ей, какво става с теб? Защо си толкова занесен? Още не си ми отговорил.

— Вероятно все още не съм се приспособил напълно към света — отвърнах, след като поразмислих. — Не знам, чувствам се така, сякаш това не е реалният свят. Хората, обстановката — просто не ми изглеждат реални.

Мидори се облакъти на бара и ме погледна.

— Сигурна съм, че в една песен на Джим Морисън се пее за нещо подобно.

— „Хората са странни, когато си странник“.

— Почивка — рече Мидори.

— Почивка — казах аз.

— Наистина трябва да дойдеш с мен в Уругвай — подзе тя все още облакътена на бара. — Гаджето, семейството, училището — просто ги зарежи.

— Идеята не е лоша — казах със смях.

— Не мислиш ли, че би било чудесно да се избавиш от всичко и всички и просто да отидеш някъде, където не познаваш никого? Понякога ми се иска да направя това. Наистина, наистина искам да го направя понякога. Да кажем например, че ме отведеш някъде далече — далече оттук. Аз ти раждам цяла сюрия деца, яки като бичета. И всички си живеем доволно и честито, шапка на тояга.

Разсмях се и изпих третата си водка с тоник.

— Но ми се струва, че ти всъщност не искаш сюрия деца, яки като бичета — рече Мидори.

— Безкрайно съм заинтригуван — казах, — ще ми се да ги видя как ще изглеждат.

— Добре де, не е необходимо да ги искаш — рече Мидори, ядейки шамфъстък. — Ето ме мен, пия следобед, говоря каквото ми скимне: „Искам да зарежа всичко и да забягна нанякъде. Какъв смисъл има да се ходи в Уругвай? Там няма нищо, освен магарешки фъшкии.“

— Може би си права.

— Навсякъде магарешки фъшкии. Тук една фъшкия, там друга фъшкия, целият свят една магарешка фъшкия. Ей, не мога да разчупя този. Ти го вземи — Мидори ми подаде един шамфъстък с твърда черупка. Доста се помъчих, докато го разчупя. — Но я гледай каква приятна промяна настъпи миналата неделя! Да се кача на терасата с теб, да гледам пожара, да пия бира, да пея песни. Не знам колко е продължило това, тъй като имах усещане за пълна промяна. Хората все се опитват да ми налагат разни неща. Още щом ме видят, започват да ми казват какво да правя. Поне ти не се опитваш да ме караш да върша каквото и да било.

— Не те познавам достатъчно добре, та да ти казвам какво да правиш.

— Искаш да кажеш, че ако ме познаваше по-добре, щеше като всички останали да ми диктуваш какво да правя, така ли?

— Възможно е — отвърнах. — То е нещо нормално за хората в реалния свят: да се заставят да правят това или онова.

— Ти не би го направил. Сигурна съм. Аз съм специалистка, когато става въпрос да принуждаваш някого да върши нещо или той да те принуждава. Ти просто не си такъв човек. Ето защо мога да се отпусна с теб. Знаеш ли колко хора има по света, които обичат да командват другите и самите тях са ги командвали? Много! И сетне вдигат голяма врява: „Аз я накарах“, „Ти ме накара“! На тях това им харесва. Но аз не го харесвам. Просто го върша, щото се налага.

— Какви неща си принуждавала хората да вършат или те са те принуждавали?

Мидори постави в устата си кубче лед и го смука известно време.

— Искаш ли да ме опознаеш по-добре? — попита тя.

— Да, донякъде.

— Ей, виж какво, току-що те попитах: „Искаш ли да ме опознаеш по-добре?“ Какъв, по дяволите, е този твой отговор.

— Да, Мидори, бих искал да те опозная по-добре — казах.

— Наистина ли?

— Да, наистина.

— Дори да се наложи да извърнеш очи от онова, което видиш?

— Толкова ли си лоша?

— В известно отношение да — рече тя намръщено. — Искам още едно питие.

Повиках сервитьора и поръчах четвърти питиета. Докато дойдоха, Мидори остана облакътена на бара, подпряла с ръка брадичката си. Аз мълчах и слушах Телониус Монк, неговата песен „Орловите нокти пораснаха“. Имаше още петима или шестима клиенти, но само ние се наливахме с алкохол. Силен аромат на кафе придаваше интимна атмосфера на мрачния интериор.

— Свободен ли си тази неделя? — попита Мидори.

— Струва ми се, че ти казах преди — всяка неделя съм свободен. До шест часа, когато отивам на работа.

— Добре тогава, тази неделя ще се пошляем ли заедно?

— Разбира се — казах аз.

— Ще дойда да те взема от пансиона ти в неделя сутринта. Не съм сигурна точно в колко часа обаче. Съгласен ли си?

— Добре — отвърнах. — Няма проблеми.

— А сега нека те попитам: знаеш ли какво ми се иска да направя в момента?

— Не мога да предположа.

— Първо, искам да лежа на голямо, широко, пухено легло. Искам да съм съвсем спокойна и пияна, да няма никакви магарешки фъшкии наоколо и ти да лежиш до мен. Сетне, малко по малко да свалиш дрехите ми. Мнооого нежно. Така, както майка сваля пелените на бебе. Мнооого ласкаво.

— Хъммм…

— И аз просто се унасям и наистина ми е приятно, докато, съвсем внезапно, разбера какво се случва и ти извикам: „Престани, Ватанабе!“ После казвам: „Наистина ми харесваш, Ватанабе, но се срещам с друг. Не мога да направя това. Ако щеш вярвай, но съм много консервативна в това отношение, така че, ако обичаш, престани“. Обаче ти не преставаш.

— Но аз бих престанал — казах аз.

— Знам. Няма значение, това е просто една моя фантазия — рече Мидори. — И тогава ти ми го показваш. Твоя де. Стърчащ нагоре. Аз начаса затулвам очи, разбира се, но не мога да не го зърна за част от секундата. И казвам: „Престани! Не прави това! Не искам нещо толкова голямо и твърдо!“

— Не е чак толкова голям. Съвсем нормален е.

— Няма значение, това е фантазия. После ти много се натъжаваш, на мен ми става жал за теб и се опитвам да те утеша: „Хайде, хайде, миличък“.

— И ти ми казваш, че искаш да го направиш сега?

— Да, така е.

— Ох, братче.

Излязохме от бара след пет водки с тоник. Когато се опитах да платя, Мидори ме плесна по ръката и плати с една нова-новеничка банкнота от десет хиляди йени, която извади от дамската си чанта.

— Всичко е наред — каза тя. — Аз те поканих и аз плащам. Разбира се, ако си редови фашист и отказваш да позволиш на една жена да ти купи питие…

— Не, не, съгласен съм.

— Така че не ти дадох да го вкараш.

— Защото е много голям и твърд — рекох аз.

— Правилно — каза Мидори. — Защото е много голям и твърд.

Леко пияна, Мидори пропусна едно стъпало и ние насмалко да паднем надолу по стълбището. Слоят облаци, които преди бяха забулили небето, сега се бяха разсеяли и следобедното слънце лееше мека светлина върху градските улици. Двамата с Мидори се пошляхме по тях. Тя каза, че иска да се покатери на някое дърво, но за жалост в Шинджуку нямаше дървета, ставащи за катерене, а Имперският парк на Шинджуку беше затворен.

— Жалко — заяви тя. — Обичам да се катеря по дървета.

Продължихме да се разхождаме и да зяпаме по витрините, и скоро уличната обстановка взе да ми се струва по-реална отпреди.

— Радвам се, че се срещнахме — казах аз. — Мисля, че сега съм малко по-адаптиран към света.

Мидори спря за малко и ме погледна втренчено.

— Вярно — рече тя. — Очите ти гледат много по-фокусирано от преди. Виждаш ли? Шляенето с мен ти е от полза.

— Несъмнено — промълвих аз.

В пет и половина Мидори каза, че трябва да се прибира вкъщи, за да приготви вечеря. Аз рекох, че ще хвана автобус до пансиона си и че ще я придружа чак до гарата.

— Знаеш ли какво ми се прави сега? — попита ме тя, преди да си тръгне.

— Нямам абсолютно никаква представа какво ти е на ума — отвърнах.

— Ще ми се да ни пленят пирати. После да ни съблекат и чисто голи да ни притиснат с лице един към друг и да намотаят въжета около нас.

— Защо ще правят такова нещо?

— Извратени пирати — каза тя.

— Ти си извратена — рекох.

— А после ни заключват в трюма и викат: „След един час ще ви хвърлим зад борда, така че се позабавлявайте дотогава“.

— И…

— И така, ние си прекарваме приятно час, като се валяме из трюма и сплитаме тела.

— И това ли ти се иска да направиш сега?

— Това.

— Ох, братче — казах аз, поклащайки глава.

Мидори дойде да ме вземе в девет и половина в неделя сутринта. Току-що се бях събудил и още не си бях измил лицето. Някой потропа на вратата ми и извика: „Ей, Ватанабе, жена е!“ Слязох до фоайето и съзрях Мидори с невероятно къса джинсова пола да седи там с кръстосани крака и да се прозява. Всяко момче, което преминаваше оттам на път към столовата, забавяше крачка, за да се вторачи в дългите й, стройни крака. Имаше наистина хубави крака.

— Подраних ли? — попита тя. — Сигурна съм, че току-що си се събудил.

— Ще ми дадеш ли петнайсет минути? Ще си измия лицето и ще се избръсна.

— Нямам нищо против да почакам, но всички тези момчета ме зяпат в краката.

— А ти какво очакваш, като идваш в мъжки пансион с толкова къса пола? Разбира се, че ще те зяпат.

— Добре, няма проблеми. Днес нося наистина готини пликчета — розови, с много воланчета и дантели.

— Това още повече влошава нещата — казах с въздишка. Върнах се в стаята си, измих се и се избръснах с максимална бързина, облякох синя риза със скрити копчета и сив спортен костюм от туид, сетне пак слязох долу и бързо изведох Мидори през портала на пансиона. Обливаше ме студена пот.

— Кажи ми, Ватанабе — подзе тя, вдигайки поглед към сградите на пансиона, — тук всички момчета ли мастурбират?

— Вероятно — отвърнах.

— Когато го правят, за момичета ли мислят?

— Предполагам. Малко се съмнявам, че когато мастурбира, някой мисли за пазара на акции, за спрежения на глаголи или за Суецкия канал. Почти съм сигурен, че всички мислят за момичета.

— Суецкият канал ли?

— Примерно.

— И предполагам, че си мислят за определени момичета, така ли е?

— Защо не питаш приятеля си за това? — казах. — Защо аз трябва да обяснявам тези неща в неделя сутрин?

— Просто ми беше любопитно — рече тя. — Освен това той много ще се ядоса, ако го питам за нещо такова. Ще каже, че момичетата не бива да задават подобни въпроси.

— Напълно нормално, бих казал.

— Но аз искам да знам. От чисто любопитство. Мислят ли момчетата за определени момичета, когато мастурбират?

Отказах се от опита си да отклоня въпроса.

— Добре де, аз мисля. Не знам как е при другите.

— Някога мислил ли си за мен, когато си го правил? Кажи ми истината. Няма да се разсърдя.

— Не, не съм, честно казано — отвърнах искрено.

— И защо? Не съм достатъчно привлекателна ли?

— Аа, напротив, много си привлекателна. Ти си сладка и еротичното облекло ти стои добре.

— Тогава защо не мислиш за мен?

— Ами първо, гледам на теб като на приятелка, така че не искам да те въвличам в сексуалните си фантазии и второ…

— Има някоя друга, за която се налага да си мислиш.

— Така е горе-долу — рекох.

— Запазваш добрите си маниери дори когато се заговори за подобно нещо — каза Мидори. — Ето кое ми харесва у теб. Все пак не би ли могъл да ми позволиш само едно кратко появяване? Искам да бъда в някоя от сексуалните ти фантазии или блянове, или както там ги наричаш. Искам това от теб, тъй като сме приятели. От кого другиго да поискам такова нещо? Не мога просто да отида при някого и да кажа: „Когато мастурбираш довечера, ще бъдеш ли така добър да си представиш мен за малко? Моля те за това, тъй като те считам за приятел. И искам да ми кажеш по-късно как беше. Какво си правил и прочие“.

Въздъхнах.

— Но не може да го вкарваш. Щото сме само приятели. Нали? Стига да не го вкарваш, можеш да правиш всичко друго, което пожелаеш, да си мислиш всичко, каквото искаш.

— Не знам, никога преди не съм го правил с толкова много ограничения — казах.

— Само ще си мислиш за мен, нали?

— Добре, ще мисля за теб.

— Знаеш ли, Ватанабе, не искам да оставаш с погрешно впечатление… че съм нимфоманка или незадоволена, или че се заяждам и прочие. Просто ми е любопитно. Искам да знам повече за това. Пораснах, както знаеш, заобиколена само от момичета в девически училища. Искам да разбера какво мислят момчетата и как са устроени телата им. И то не просто от притурките към дамските списания, а от опит.

— От опит? — казах с пъшкане.

— Ала на моя приятел не му харесва, когато искам да науча нещо или да опитам разни неща. Той се вбесява, нарича ме нимфоманка или ненормална. Дори не ми дава да му духам. Сега обаче умирам да разбера това нещо.

— Ъхъ.

— А на теб неприятно ли ти е да ти духат?

— Не, всъщност не, не ми е неприятно.

— Можеш ли да кажеш, че ти харесва?

— Да, бих казал. Но защо не поговорим за това другия път? Ето, прекрасна неделна утрин е и не искам да я разваля с разговори за мастурбация и духане. Да поговорим за нещо друго. Твоят приятел в нашия университет ли учи?

— Не, в друг, разбира се. Запознахме се в гимназията на една забава. Аз бях в девическо училище, а той в училище за момчета, знаеш как ги правят тези неща, общи забави и прочие. Но след като завършихме, станахме сериозни приятели. Ей, Ватанабе?

— Какво?

— Направи го само веднъж. Просто си мисли за мен, съгласен ли си?

— Съгласен съм. Ще пробвам следващия път — отвърнах, признавайки се за победен.

Хванахме работническия влак за Очаномицу. Когато се прекачихме в Шинджуку, купих тънък сандвич от една сергия на гарата, за да закуся със закъснение. Кафето, което изпих, имаше вкус на сварено печатарско мастило. Влаковете в неделя сутрин бяха пълни с приятелски двойки и със семейства, заминаващи на екскурзия. Група момчета с бейзболни бухалки и с еднакво облекло лудуваха из вагона. Няколко от момичетата във влака бяха с къси поли, но не толкова къси като на Мидори. Тя подръпваше своята от време на време, за да я смъкне надолу. Някои от мъжете се заглеждаха в бедрата й, нещо, което ме караше да се чувствам неловко, но тя, изглежда, не обръщаше внимание.

— Знаеш ли какво искам да направя в момента? — прошепна ми тя, след като пътувахме десетина минути.

— Нямам представа — отвърнах. — Но ако обичаш, не говори за това тук. Някой ще те чуе.

— Жалко. Този път е нещо диво — рече Мидори видимо разочарована.

— Във всеки случай, защо отиваме в Очаномицу?

— Просто ела и ще разбереш.

При толкова много училища около гара Очаномицу в неделя районът гъмжеше от ученици в прогимназията и гимназисти, отиващи на практически изпити или на занятия. Мидори си пробиваше път през тълпите, стиснала здраво с една ръка презрамката на дамската си чанта, а с другата — моята ръка.

Съвсем ненадейно тя ме попита:

— Хей, Ватанабе, можеш ли да обясниш каква е разликата между конюнктива в сегашно и в минало време в английския?

— Мисля, че мога — отвърнах.

— Нека да те питам тогава каква служба изпълнява тази дяволия във всекидневния живот?

— Никаква — рекох. — Може да не изпълнява никаква конкретна служба, но ти дава нещо като подготовка за, общо взето, по-систематично разбиране на нещата.

Известно време Мидори сериозно мисли върху това.

— Ти си невероятен — каза тя. — Това никога преди не ми е хрумвало. Винаги съм смятала за напълно безполезни и много досадни неща като конюнктива, диференциалното смятане и химическите формули. Затова никога не съм им отделяла внимание. Сега ми се налага да се запитам дали целият ми живот не е сбъркан.

— Не си им отделяла внимание ли?

— Да, сякаш за мен те не съществуват. Нямам ни най-малка представа какво означава „синус“ и какво „косинус“.

— Не може да бъде! Как тогава си завършила гимназия? Как влезе в колеж?

— Не ставай смешен — рече Мидори. — Не е необходимо да знаеш каквото и да било, за да изкараш приемните изпити! Трябва да имаш само малко интуиция — а аз имам страхотна интуиция. „Изберете верния отговор от следните три.“ Моментално разбирам кой е верният.

— Моята интуиция не е толкова добра като твоята, затова трябва да се уча да мисля донякъде систематично. Както някоя врана събира парчета стъкло в хралупата си.

— И за какво служи това?

— Знам ли. Навярно улеснява някои неща.

— Кои например?

— Абстрактното мислене, да речем. Усвояването на няколко езика.

— Каква полза от това?

— Зависи от човека. На един е от полза, на друг — не. Но, общо взето, е тренировка на ума. Друг въпрос е дали служи за нещо, или не, както казах.

— Брей — възкликна Мидори, явно впечатлена. Тя ме хвана за ръка и ме поведе по хълма. — Знаеш ли какво, Ватанабе, ти наистина умееш да обясняваш добре нещата.

— Съмнявам се — казах.

— Така е. Питала съм стотици хора за какво служи конюнктивът в английския, и никой не ми даде добър и ясен отговор като твоя. Даже учители по английски. Те дори се смущаваха, ядосваха се или се измъкваха със смях от неудобното положение. Никой не ми даде сносен отговор. Ако някой като теб ми беше под ръка, когато задавах този въпрос, и ми бе дал задоволително обяснение, можеше дори да проявя интерес към конюнктива. Мамка му!

— Хъм — възкликнах.

— Чел ли си някога Капитала?

— Да. Не целия, разбира се, но отчасти, като повечето хора.

— И схвана ли нещо?

— Схванах някои неща, други не. Човек трябва да се сдобие с необходимия интелектуален заряд, за да чете книга като Капитала. Все пак мисля, че разбирам основната идея на марксизма.

— Смяташ ли, че първокурсник, който не е чел подобни книги, може да разбере Капитала от първо четене?

— Това е почти изключено, бих казал.

— Знаеш ли, когато постъпих в университета, се записах в един кръжок по народна музика. Просто ми се пееше. Ала членовете бяха банда шарлатани. Тръпки ме побиват само като се сетя за тях. Първото нещо, което ти казват, когато се запишеш в кръжока, е, че трябва да прочетеш Маркс. „За следващия път подготви от тази и тази до тази и тази страница.“ Някой изнесе лекция за това, че народните песни трябва да бъдат дълбоко свързани с обществените проблеми и радикалното движение. И така, прибрах се вкъщи и се напрегнах, колкото ми позволяваха силите, да чета Маркс, но нищо не схванах. Беше по-зле, отколкото с конюнктива. Отказах се след три страници. На другата седмица отидох на сбирката като добро дете и казах, че съм го чела, но не съм могла да го разбера. От този момент насетне те се държаха с мен като с идиот. Казаха, че съм нямала критическа осъзнатост на класовата борба, че съм била много боса по обществените въпроси. Приех това на сериозно. И всичко това, защото казах, че не съм могла да разбера откъс от книга. Не смяташ ли, че бяха отвратителни?

— Ъхъ — отвърнах.

— И тъй наречените им дискусии също бяха отвратителни. Всички си служеха с гръмки фрази и се правеха, че знаят какво става. Но всеки път, когато нещо не ми беше ясно, аз задавах въпроси. „Каква е тази империалистическа експлоатация, за която говорите? Свързана ли е по някакъв начин с Източноиндийската компания?“; „Разрушаването на учебно-промишления комплекс означава ли, че няма да работим за някоя компания, след като завършим колежа?“ И прочие. Обаче никой не искаше да ми обясни каквото и да било. Тъкмо напротив — те се дразнеха от въпросите ми. Представяш ли си?

— Да — казах.

— Едно момче ми извика: „Ти, тъпа кучко, как може да живееш с толкова малко акъл?“ Това вече препълни чашата на търпението ми. Нямах намерение да понасям безропотно това. Окей, не съм особено умна. От работническата класа съм. Но нали тъкмо работническата класа движи света и тъкмо работническата класа е експлоатирана. Що за революция е това, по дяволите, ако само се бълват гръмки речи, които хората от работническата класа не могат да разберат? Що за социална революция е това, по дяволите. Аз също бих искала да направя света по-добър. Ако някой действително е подложен на експлоатация, ние трябва да й сложим край. Ето в какво вярвам и ето защо задавам въпроси. Права ли съм, или не?

— Права си.

— Почувствах се много засегната. Тези момчета са банда лъжци. Мислят само как да впечатлят новодошлите момичета с гръмки думи, а после да ги опипват. А когато станат студенти в последния курс, се подстригват късо и отиват на групи да работят за „Мицубиши“, „Ай Би Ем“ или „Фуджи Банк“. Вземат си за съпруги хубави жени, които никога не са чели Маркс, и имат деца, които кръщават с измислени нови имена, от които може да ти се доповръща. Да разрушим кой учебно-промишлен комплекс? Я не се излагай! И новите членове бяха същата стока. И те нищо не разбираха, обаче си даваха вид, че разбират, и ми се присмиваха. След сбирката ми казваха: „Не ставай за смях! Какво като не разбираш? Просто се съгласявай с всичко, което се говори“. Ей, Ватанабе, мога да ти разкажа една история, която ме вбеси напълно. Искаш ли да чуеш?

— Да, защо не?

— Веднъж те организираха политическа сбирка късно вечерта и казаха на всяко момиче да направи по двайсет оризови кюфтета за нощна закуска. Помислих си, че е полова дискриминация, и то каква! Но реших за разнообразие да си замълча и отидох като послушно девойче с двайсет оризови кюфтета с пълнеж от умебоши и поръсени с нори[7]. И какво, мислиш, получих за старанията си? Впоследствие хората негодували, задето в моите оризови кюфтета имало умебоши, а не съм била донесла нещо, което върви с тях. Другите момичета напълнили техните с хайвер и сьомга и добавили хубави, дебели парчета пържени яйца. Толкова се ядосах, че дума не можах да изрека! Къде, по дяволите, се намират тези продавачи на „революция“, та правят голям въпрос от оризовите кюфтета? Трябва да бъдат благодарни за онова, което занесох. И те ми приказват за умиращите от глад деца в Индия!

Аз се засмях.

— И какво стана с твоя кръжок?

— Зарязах го през юни, бях адски вбесена — каза Мидори. — Повечето от тези университетски типове са пълни шарлатани. Ужасно ги е страх някой да не разбере, че нищо не разбират. Всички четат едни и същи книги, бръщолевят едни и същи неща и заспиват, като слушат Джон Колтрейн или гледат филми на Пазолини. Това ли се нарича „революция“?

— Хей, не питай мен, аз всъщност никога не съм виждал революция.

— Ако това е революция, здраве му кажи. Те навярно биха ме разстреляли, задето сложих умебоши в оризовите си кюфтета. Навярно и теб биха разстреляли, задето си наясно с конюнктива.

— Това не би могло да се случи.

— Повярвай ми, знам какво говоря. Аз съм от работническата класа. И да стане, и да не стане революция, работническата класа ще трябва да продължи да мизерства в същите стари скапани бордеи. А какво е революция? Със сигурност не е просто смяна на името на градския съвет. Но тия момчета не го знаят. Тия момчета с техните високопарни речи. Кажи ми, Ватанабе, някога виждал ли си данъчен служител?

— Не, не съм.

— А пък аз съм виждала. Много пъти. Влизат тежко-тежко и си придават важност. „За какво е тази счетоводна книга?“; „Ама много небрежно се отнасяте към документацията“; „Наричате това текущ разход?“; „Искам веднага да видя всички те ви квитанции“. Междувременно ние стоим свити в ъгъла, а когато дойде време за вечеря, ги гощаваме с домашно суши[8]. Ще ти кажа обаче, че баща ми нито веднъж не измами с данъците си. Той си е такъв, истински консервативен изряден платец. Но иди кажи това на данъчния. Той може само да се рови, да се рови и пак да се рови. „Доходите тук са малко ниски, не смятате ли?“ „Ами, разбира се, че ще са ниски, когато не се изкарват никакви пари!“ Идеше ми да изкрещя: „Върви да вършиш това там, където са изкарали някакви пари!“ Мислиш ли, че манталитетът на данъчния служител би се променил, ако стане революция?

— Много се съмнявам, много се съмнявам.

— Тогава за мен този въпрос е решен. Няма да повярвам в никаква проклета революция. Любовта е всичко, в което вярвам.

— Почивка — казах аз.

— Почивка — рече Мидори.

— Кажи ми къде отиваме? — попитах.

— В болницата — отвърна тя. — Баща ми е там. Мой ред е да стоя с него целия ден.

— Баща ти ли?! Мислех, че е в Уругвай!

— Излъгах те — каза Мидори, сякаш това бе нещо съвсем обикновено. — Той все се заканваше да се пресели в Уругвай завинаги, но никога не го направи. Не е в състояние да напусне Токио.

— Много ли е зле? — попитах.

— Просто е въпрос на време — рече тя.

Направихме няколко крачки в мълчание.

— Знам какво говоря. Същото нещо имаше и майка ми. Тумор в мозъка. Можеш ли да повярваш? Едва са минали две години, откакто я погуби мозъчен тумор, а сега пък той.

Коридорите на Университетската болница бяха шумни и претъпкани с неделни посетители и по-леко болни пациенти и навсякъде се носеше онази особена миризма на болница — облаци от дезинфектанти, букети, носени от посетители, урина и спарени дюшеци. А сестрите притичваха насам-натам, потрепвайки монотонно с токчетата си.

Бащата на Мидори беше в стая за двама, в леглото близо до вратата. Легнал, той приличаше на смъртоносно ранено дребно създание. Лежеше отпуснат на една страна, с провесена лява ръка, във вената на която бе забита игла. Беше мършав дребен човек, създаващ впечатление, че ще става още по-мършав и по-дребен. Бял бинт бе увит около главата му, а бледите му ръце бяха осеяни с точки, оставени от инжекциите или от интравенозните системи за хранене. Полуотворените му очи бяха втренчени някъде в пространството, но щом влязохме в стаята, силно зачервените му очни ябълки помръднаха по посока към нас. Те останаха фокусирани за около десет секунди, после се зареяха обратно към точка в пространството.

При вида на тези очи ставаше ясно, че той скоро щеше да умре. Нямаше нищо в плътта му освен жалки останки от онова, което някога е било живот. Тялото му приличаше на порутена стара къща, от която са изкарали всичко и която очаква единствено да я съборят окончателно. Около пресъхналите му устни никнеха като плевели мустачки. Значи, помислих си, дори след като жизнената му сила се е почти изчерпала, брадата на мъжа продължаваше да расте.

Мидори поздрави възпълния пациент на леглото до прозореца. Той кимна и се усмихна — явно не беше в състояние да говори. Изкашля се няколко пъти и след като сръбна малко вода от чаша до възглавницата си, се обърна на една страна и се загледа в прозореца. Отвън се виждаше само електрически стълб и няколко жици, нищо повече, дори не и облаче в небето.

— Как се чувстваш, татко? — попита Мидори в ухото на баща си така, сякаш изпробваше микрофон. — Как си днес?

Устните на баща й шавнаха.

— Не съм добре — отвърна той не толкова с думи, колкото със свистене, излизащо от дъното на гърлото му. — Главата — прошепна.

— Боли те главата ли? — попита Мидори.

— Аха — рече той, явно неспособен да произнесе наведнъж повече от една-две срички.

— Ами нищо чудно — каза тя. — Нали наскоро те оперираха. Разбира се, че ще боли. Тежко е, но се опитай да потърпиш още малко. Това е приятелят ми Ватанабе.

— Приятно ми е — казах аз. Устните на бащата на Мидори се разтвориха леко, после пак се сбраха.

Мидори посочи с жест към покрита с изкуствена кожа табуретка близо до долния край на леглото и ми предложи да седна. Така и направих. Тя даде на баща си чаша вода и го попита дали не иска парченце плод или десерт от желирани плодове.

— Не — отвърна той, а когато тя настоя той да хапне нещо, отвърна: — Ядох.

До горния край на леглото имаше масичка с шише за вода, чаша, чиния и малък часовник. От голяма книжна кесия под масичката Мидори извади чиста пижама, бельо и други неща, сгъна ги и ги постави в шкафчето до вратата. На дъното на кесията имаше храна за болния: два грейпфрута, плодово желе и три краставици.

— Краставици?! Какво правят те вътре? — попита Мидори. — Не знам какво е разбрала сестра ми. Казах й по телефона точно какво искам да купи и съм сигурна, че изобщо не споменах за краставици! Трябваше да донесе киви.

— Може би те е разбрала погрешно — предположих.

— Да, може би, но ако бе помислила малко, щеше да се досети, че не трябва да се носят краставици. Как си представяш болен да седи в леглото и да дъвче сурови краставици? Хей, татко, искаш ли краставица?

— Не — отвърна той.

Мидори седна в горния край на леглото, за да му разкаже новини от дома. Картината на телевизора се влошила и тя повикала техник; леля й от Такайдо била казала, че ще дойде на гости след няколко дни; аптекарят, г-н Мияваки, бил паднал от колелото си и прочие. Баща й отвърна с мърморене.

— Сигурен ли си, че не искаш нещо за ядене?

— Да — изхриптя той.

— А ти, Ватанабе? Един грейпфрут?

— Не, не искам — отвърнах.

След няколко минути тя ме заведе в стая, където болните гледаха телевизия, и изпуши една цигара на кушетката. Трима болни по пижами също пушеха и гледаха политически дебат.

— Хей — прошепна Мидори с весели пламъчета в очите. — Онзи старчок с патериците ме зяпа в краката още откакто влязохме тук. Оня с очилата, със синята пижама.

— А ти какво очакваш, като си с такава пола?

— Все пак е приятно. Сигурна съм, че умират от скука, а пък това навярно им е от полза. Може би възбудата им помага по-бързо да оздравеят.

— Освен ако няма обратен ефект.

Мидори се втренчи в дима от цигарата си, издигащ се право нагоре.

— Знаеш ли — поде тя, — баща ми не е никак лош човек. Понякога ме е яд на него, защото приказва ужасни неща, но е добър по душа и наистина обичаше майка ми. По свой си начин живя крайно интензивно. Може би е малко слабохарактерен, няма абсолютно никакви делови умения и хората не го харесват особено, но е много, много по-добър от мошениците и лъжците, които си оправят положението само защото са такива мазници. И аз като него държа докрай на своето, затова двамата много се караме, но той всъщност не е лош човек.

Мидори ме хвана за ръката, сякаш вдигаше нещо, изпуснато на улицата, и я постави върху полата си. Половината ми ръка лежеше в скута й, а другата докосваше бедрото й. Тя ме погледна в очите за малко.

— Извинявай, че те доведох на такова място — рече, — но нали не възразяваш да поостанеш с мен?

— Ще остана целия ден, ако искаш — отвърнах. — До пет часа. С теб ми е приятно, а и нямам друга работа.

— Обикновено как прекарваш неделите?

— Пера — рекох. — И гладя.

— Струва ми се, че май не ти се иска особено да ми разкажеш за нея… за твоята приятелка, де?

— Да, така е. Сложно е за обяснение и не смятам, че бих могъл да го обясня много добре.

— Окей. Не е нужно нищо да обясняваш — каза Мидори. — Но имаш ли нещо против да ти кажа какво си представям, че става?

— Не, карай нататък. Подозирам, че всичко, което си представяш, ще е интересно.

— Мисля, че тя е омъжена.

— Така ли?

— Да, на трийсет и две или и три години е и е заможна и красива, носи кожени палта и обувки „Чарлс Джордан“ и копринено бельо и умира за секс — харесва й да прави наистина шантави неща. Двамата се срещате в делничните следобеди и се скъсвате от секс. Но в неделя съпругът й си е вкъщи, затова тогава тя не може да се среща с теб. Права ли съм?

— Много, много интересно.

— Тя те кара да я връзваш, да й слагаш превръзка на очите и да лижеш всеки квадратен сантиметър от тялото й. После те кара да й слагаш разни неща, застава в невероятни пози като акробат и ти я снимаш с полароид.

— Звучи забавно.

— Непрекъснато копнее за това и прави всичко, което й хрумне. И мисли за тези неща всеки ден. Свободното й време е неограничено, така че постоянно крои планове: Хъм, следващия път, когато Ватанабе дойде, ще направи това, или ще направим онова. Ти лягаш на леглото и тя пощурява, опитва всички пози и свършва по три пъти във всяка. И ти вика: „Нямам ли страхотно тяло, а? Вече няма да можеш да се задоволиш с момичета. Те няма да направят това за теб, нали? Или това. Хубаво ли ти е? Но не свършвай още!“

— Гледаш прекалено много порнофилми — казах със смях.

— Така ли мислиш? Действат ми малко смущаващо, но иначе обичам порнофилми. Ще ме заведеш ли другия път на някой?

— Добре — отвърнах. — Другия път, когато си свободна.

— Наистина ли? Ще чакам с нетърпение. Хайде да отидем на някой истински садо-мазо филм, в който шибат жената с камшик и я карат да пикае пред очите на всички. Този ми е любим.

— Ще отидем.

— Знаеш ли какво най-много ми харесва в порното?

— Нямам представа.

— Всеки път, когато започва секссцена, се чува „Гъл-гъл!“ Всички преглъщат едновременно — рече Мидори. — Обичам този звук! Толкова е приятен!

Като се върнахме в болничната стая, Мидори отново насочи поток от думи към баща си, а той отвръщаше или със сумтене, или с мълчание. Към единайсет часа съпругата на мъжа на другото легло дойде да смени пижамата му, да му обели плод и прочие. Тя беше кръглолика и изглеждаше симпатична и двете с Мидори си размениха няколко изречения. Дойде една сестра с нова банка за интравенозно хранене и преди да излезе, поговори известно време с Мидори и другата жена. Аз блуждаех с поглед из стаята и навън, към електрическите жици. От време на време долитаха врабци и накацваха по жиците. Мидори говореше на баща си, бършеше потта по челото му, помагаше му да се изхрачи в хартиена кърпичка, бъбреше със съпругата на съседа по легло и със сестрата, а от време на време казваше нещо и на мен и проверяваше системата.

Лекарят мина на визитация в единайсет и половина, затова двамата с Мидори излязохме да изчакаме в коридора. Когато той излезе, Мидори го попита как е баща й.

— Наскоро излезе от операция и му даваме болкоуспокояващи, така че е доста изтощен — обясни лекарят. — Ще са ми нужни още два-три дена, докато преценя резултатите от операцията. Ако се окаже сполучлива, той ще се оправи, ако не, ще се наложи да вземем някои решения тогава.

— Няма пак да му отваряте черепа, нали?

— Всъщност не мога да кажа, преди да дойде моментът — отвърна лекарят. — Ау, каква къса пола носите!

— Нали е готина?

— А какво правите, като се качвате по стълбищата? — попита докторът.

— Нищо особено. Излагам всичко на показ — каза Мидори. Сестрата се изкикоти зад лекаря.

— Невероятно. Май трябва да дойдете тия дни да отворим вашия череп, за да видим какво става вътре. Направете ми услуга и ползвайте асансьора, докато сте в болницата. Не мога да допусна да имам още пациенти. Твърде зает съм и без това.

Скоро след визитацията дойде време за обяд. Една медицинска сестра тикаше натоварена с храна количка и обикаляше от стая в стая. На бащата на Мидори дадоха крем супа, плодове, варена обезкостена риба и зеленчуци, смлени на пюре. Мидори го обърна по гръб и го повдигна, използвайки лоста в долния край на леглото. После започна да му дава супата с лъжица. След пет-шест глътки той се извърна настрани и даде да се разбере, че не иска повече.

— Трябва да изядеш поне това — рече Мидори.

— По-късно — продума той.

— Ти си непоправим… ако не се храниш достатъчно, няма да укрепнеш. Не ти ли се ходи по малка нужда?

— Не — каза той.

— Ей, Ватанабе, хайде да слезем до ресторанта.

Съгласих се, но всъщност много-много не ми се ядеше. Ресторантът бе претъпкан с лекари, сестри и посетители. Дълги редици от столове и маси запълваха огромната подземна пещера без прозорци и всички ядяха и приказваха — без съмнение за болести, а гласовете отекваха като в тунел. От време на време радиоуредбата преодоляваше кънтенето — викаха лекар или сестра. Докато търсех маса, Мидори купи храна за двамата и я донесе на алуминиев поднос. Крокети със сметанов сос, картофена салата, настъргано зеле, варени зеленчуци, ориз и супа от мисо: блюдата бяха наредени в подноса в еднакви бели пластмасови чинии, в каквито се хранеха и болните. Изядох почти половината храна, а другата оставих. Затова пък Мидори изяде с апетит всичко до последната хапка.

— Май не си особено гладен? — попита тя, сръбвайки горещ чай.

— Всъщност не — отвърнах.

— В болница сме — каза тя и се огледа наоколо. — Така е като не си свикнал с мястото. Миризмите, звуците, застоялият въздух, лицата на болните, напрежението, раздразнението, разочарованието, болката, умората — и ето ти резултата. Стомахът ти се свива и апетитът ти се убива напълно. Но свикнеш ли веднъж, обстановката престава да е проблем. Освен това не можеш да се грижиш за болен, ако не се храниш добре. Така е. Знам какво говоря, защото съм го преживяла и с дядо ми, и с баба ми, и с майка ми и сега и с баща ми. Никога не знаеш кога ще ти се наложи да пропуснеш някое хранене, затова е важно да ядеш, щом имаш възможност.

— Разбирам — казах.

— Роднините идват на свиждане, ядат с мен тук и също като теб оставят половината. И винаги възкликват: „О, Мидори, колко хубаво, че имаш такъв апетит. Аз така се притесних, че не мога да ям“. Но сериозно погледнато, аз съм тази, която всъщност се грижи тук за болния! Те просто се отбиват за малко, колкото да демонстрират съчувствие. Аз съм тази, която бърше лайната, изхвърля храчките и подсушава болния. Ако съчувствието стигаше, за да се почистват лайната, щях да проявявам петдесет пъти по-голямо съчувствие от всички останали! Но не, те ме гледат, че изяждам всичко, зяпат ме удивени и казват: „О, Мидори, колко хубаво, че имаш такъв апетит“. За каква ме смятат, за магаре, което тегли каруца ли? Те са достатъчно възрастни, за да знаят как стоят нещата, така че защо проявяват такава глупост? Лесно е да се говори на едро, но важното е дали чистиш лайната, или не. Мога да се засегна, както ти е известно. Мога да се почувствам изтощена като всеки друг. Освен това може да ми стане толкова зле, че да ми се доплаче. Опитвай се да си представиш как група лекари се събират и отварят нечий череп, когато няма друга надежда да се помогне на човека, и как разместват разни неща извътре и го правят отново и отново, и всеки път, когато го правят, състоянието на болния се влошава и той става малко по-луд отпреди, и да видим дали ще ти хареса! А като капак на всичко разбираш, че спестяванията ти отиват на кино. Не знам дали ще мога да продължа следването си още три години и половина. А и при това положение няма начин сестра ми да може да си позволи сватбено тържество.

— Колко дни седмично си тук? — попитах.

— Обикновено четири — отвърна Мидори. — Тук претендират, че полагат всички грижи за пациента и че болногледачите са чудесни, но истината е, че имат прекалено много работа и не могат да смогнат. И член на семейството трябва да е под ръка, за да поеме част от работата. Сестра ми наглежда книжарницата, аз ходя на лекции. Все пак тя успява да дойде тук три дни седмично, а аз четири А от време на време си открадваме малко време за среща с приятел. Повярвай ми, караме на пълна заетост!

— Как успяваш да отделиш време за мен, щом като си толкова заета?

— Обичам да съм с теб — отвърна тя, играейки си с пластмасова чаша за чай.

— Излез за няколко часа и се поразходи — казах. — Аз ще се грижа за баща ти, докато те няма.

— Защо?

— Имаш нужда да се махнеш от болницата и да си починеш — да не говориш с никого, за да ти се поизбистри умът.

Мидори помисли малко и кимна.

— Хм, може би си прав. Но знаеш ли какво трябва да правиш, как да се грижиш за него?

— Гледах те. Горе-долу разбрах какво се прави. Проверяваш системата, даваш му вода, забърсваш потта и му помагаш да се изхрачи. Подлогата е под леглото, а ако огладнее, ще го нахраня с остатъка от обяда. Ако не ми е ясно нещо, ще попитам сестрата.

— Мисля, че ще се справиш — рече Мидори с усмивка. — Но има още нещо. Той започва леко да се смахва и от време на време приказва странни работи, които никой не може да разбере. Не се притеснявай, ако това се случи.

— Ще проявя разбиране — казах.

Щом се върнахме в стаята, Мидори обясни на баща си, че има някаква работа и че аз ще остана при него, докато я няма. Той явно нямаше какво да отвърне. Може би му беше все едно. Просто си лежеше по гръб, втренчен в тавана. Ако от време на време не премигваше, можеше да мине за мъртвец. Очите му бяха кървясали, сякаш беше пил, и всеки път, когато си поемаше дълбоко въздух, носът му съвсем леко се издуваше. Иначе не помръдна и не направи усилие да отвърне на Мидори. Нямаше как да разбера какви мисли или чувства се таят в мрачните глъбини на съзнанието му.

След като Мидори излезе, ми хрумна да се опитам да поговоря с баща й, но не знаех какво да му кажа и как да му го кажа, така че просто продължих да мълча. Не след дълго той затвори очи и заспа. Седнах на табуретката до горния край на леглото и почнах да следя случайното потрепване на носа му, като се надявах, че няма да умре точно сега. Колко странно би било, помислих си, ако този човек изпусне сетния си дъх и само аз съм до него. Все пак тъкмо се бях срещнал с него за пръв път в живота си и единственото нещо, което ни свързваше, беше Мидори, едно момиче, с което се бях запознал случайно на лекция по история на драмата.

Той обаче не умираше, просто спеше дълбоко — доближах ли ухо до лицето му, можех да чуя слабото му дишане. Това ми позволи да се поотпусна и да побъбря със съпругата на мъжа от съседното легло. Тя ми говори само и единствено за Мидори, тъй като предполагаше, че съм нейният приятел.

— Наистина е прекрасно момиче — каза. — Грижи се чудесно за баща си; мила, чувствителна и сериозна е, а и е хубава. Отнасяй се добре с нея. Не я оставяй да си тръгне. Няма да намериш втора като нея.

— Ще се отнасям добре с нея — отсякох.

— Аз имам син и дъщеря. Той е на седемнайсет, а тя на двайсет и една и никой от двамата не си и помисля да дойде в болницата. Свършат ли им занятията в училище, дим да ги няма — карат сърфове, срещат се с приятели… ужасни. Измъкват всичките ми джобни пари, до които могат да се докопат, и изчезват.

В един и половина излезе и отиде да напазарува. И двамата мъже спяха дълбоко. Мека следобедна светлина обля стаята. Имах чувството, че всеки момент ще се понеса върху табуретката, на която седях. Бели и жълти хризантеми във ваза на масата до прозореца даваха да се разбере, че е есен. Във въздуха се носеше приятна миризма на варената риба, останала недокосната от обяда. Сестрите продължиха да тропат насам-натам по коридора, разговаряйки помежду си с ясни, пронизителни гласове. От време на време надзъртаха в стаята и ми се усмихваха, като виждаха, че и двамата болни спят. Щеше ми се да имам нещо за четене, но в стаята нямаше нито книги, нито списания или вестници, само един календар висеше на стената.

Помислих си за Наоко. Представих си я гола, само с баретата на главата. Припомних си извивката на талията й и тъмното очертание на окосмяването й. Защо ми се беше показала така? Да не би да се разхождаше насън? Или това беше само моя фантазия? Колкото повече време минаваше и колкото повече този малък свят се отдалечаваше, ставах все по-несигурен, че събитията от онази нощ действително се бяха случили. Кажех ли си, че са били действителни, вярвах, че са такива, но ако си кажех, че са плод на въображението ми, те заприличваха на илюзия. Бяха твърде ярки и детайлни, за да бъдат плод на въображението ми, и твърде цялостни и красиви, за да са реални — тялото на Наоко и лунната светлина.

Бащата на Мидори внезапно се събуди и започна да кашля, с което се сложи край на моето фантазиране. Помогнах му да се изхрачи в кърпичка и попих потта по челото му.

— Пие ли ви се вода? — попитах, на което той отвърна с четиримилиметрово кимване. Държах малкото стъклено шише с вода, така че да може да пийне малко — пресъхналите му устни трепереха, а адамовата му ябълка подскачаше. Изпразни до дъно водата в шишето, която ми се стори хладка.

— Искате ли още? — попитах. Той като че ли се помъчи да отговори и аз доближих ухо.

— Достатъчно — промълви едва чуто, с глас още по-тих и по-сух отпреди.

— Защо не хапнете нещо? Сигурно сте гладен?

Той отвърна с леко кимване. По примера на Мидори повдигнах леглото с лоста и почнах да го храня, редувайки лъжица пюре с варена риба. Отне невероятно много време, докато свършим с половината храна. По едно време той поклати леко глава, за да даде знак, че не иска повече. Движението беше почти незабележимо; явно по-големите движения му причиняваха болка.

— Искате ли плодове? — попитах го.

— Не — продума той.

Избърсах ъгълчетата на устата му с кърпа и отново върнах леглото в хоризонтално положение, а после изнесох чиниите в коридора.

— Вкусно ли беше? — попитах го.

— Никак — отвърна той.

— Да — казах с усмивка. — Не изглеждаше особено вкусно — бащата на Мидори като че ли не можеше да реши дали да държи очите си отворени, или да ги затвори, докато лежеше безмълвно и ме гледаше втренчено. Питах се дали знае кой съм. С мен изглеждаше по-спокоен, отколкото в присъствието на Мидори. Може би ме бъркаше с някого. Или поне аз предпочитах да си мисля така.

— Хубав ден е днес — рекох, като седнах на табуретката и кръстосах крака. — Есен е, неделя, чудесно време и навсякъде е пълно с народ. В такъв приятен ден е най-добре човек да си отпочива вкъщи. Изтощително е да попаднеш сред блъсканицата вън. А и въздухът е мръсен. В неделя обикновено пера — сутринта пера, простирам дрехите на покрива на моя пансион, прибирам ги преди залез-слънце и ги гладя старателно. Гладенето въобще не ми тежи. Има особено удоволствие в това да гладиш намачкани неща. Аз съм доста добър в тази работа. Разбира се, отначало никак не ми спореше. Оставях много гънки. Но след месец практика разбрах как се глади. Та неделята ми е ден за пране и гладене. Днес, естествено, не мога да свърша това. Жалко: един идеален ден за пране отиде на вятъра.

Но какво пък толкова. Утре сутрин ще стана рано и ще се погрижа за това. Не се безпокойте. Нямам какво друго да правя в неделя.

Утре сутрин ще изпера и ще простра дрехите, ще отида на лекцията си в десет часа. Посещаваме я заедно с Мидори — история на драмата. Аз се занимавам с Еврипид. Знаете ли кой е Еврипид? Бил е древен грък — единият от „голямата тройка“ на древногръцката трагедия, ведно с Есхил и Софокъл. Предполага се, че е умрял, ухапан от куче в Македония, но по този въпрос има разногласия. Та този е Еврипид. Харесвам повече Софокъл, но смятам, че това е въпрос на предпочитание. Наистина не мога да кажа кой от двамата е по-добър.

Онова, което отличава неговите пиеси, е начинът, по който нещата толкова се объркват, че героите са като хванати в капан. Разбирате ли? Появява се група различни хора и всички те имат свои собствени ситуации, аргументи и оправдания, всеки търси своята правда или щастие. В крайна сметка никой нищо не може да стори. Така изглежда. По същество е невъзможно правдата на всеки да възтържествува или щастието на всеки да се постигне и затова хаосът взема връх. И сетне какво мислите, че се случва? Просто накрая се появява някой бог и започва да дирижира действието. „Ти отиваш там, а ти идваш тук, ти се срещаш с нея, а ти просто сядаш и млъкваш за малко.“ Нещо подобно. Той е един вид посредник и накрая урежда всичко идеално. Нарича се „деус екс махина“. При Еврипид почти винаги има деус екс махина и тъкмо тук мненията на критиците за Еврипид се разминават.

Но нека да помислим — какво би било, ако имаше деус екс махина в реалния живот. Всичко щеше да е толкова лесно! Ако се чувстваш затруднен или си в безизходица, някой бог ще се спусне отгоре и ще разреши всичките ти проблеми. Нима има нещо по-лесно от това? Както и да е, това е история на драмата. Горе-долу такива неща учим в университета.

Бащата на Мидори не каза нищо, но продължи да ме гледа с безучастен поглед, докато говорех. Разбира се, не можех да определя по този поглед дали изобщо схваща нещо от онова, което разказвах.

— Почивка — рекох.

След толкова говорене се почувствах прегладнял. Не бях ял почти нищо на закуска, а от обяда си бях изял само половината. Сега съжалявах, че не бях хапнал по-добре на обяд, но от съжалението нямаше никаква полза. Потърсих нещо за ядене в един шкаф, но намерих само кутия водорасли, някакви капки против кашлица и соев сос. Книжната кесия с краставици и грейпфрут бе още там.

— Ще хапна малко краставица, ако не възразявате — рекох на бащата на Мидори. Той не отговори. Измих три краставици на мивката и капнах малко соев сос в чиния. После загърнах една краставица във водорасли, топнах я в соев сос и я излапах.

— Ммм, страхотно е! — казах на бащата на Мидори. — Пресни, натурални, с естествен аромат. Наистина хубави краставици. Много по-подходяща храна от кивитата.

Излапах едната краставица и се нахвърлих на следващата. Болничната стая кънтеше от ритмичното хрупане на краставици. Едва след като изядох и втората краставица, бях склонен да поспра за кратко. Сварих малко вода на газовия котлон в коридора и си направих чай.

— Искате ли нещо за пиене? Вода? Сок? — попитах болния.

— Краставица — промълви той.

— Чудесно — казах с усмивка. — С водорасли?

Той леко кимна. Пак вдигнах леглото с лоста. После отрязах парче краставица с големина на хапка, покрих го с лентичка водорасло, забучих комбинацията на нож, топнах я в соев сос и я пъхнах в отворената в очакване уста на болния. Почти без да промени изражението си, бащата на Мидори захрупа парчето и накрая го преглътна.

— Как ви се стори? Вкусно, а?

— Вкусно — продума той.

— Хубаво е, когато храната е вкусна — рекох. — Това е един вид доказателство, че си жив.

Той изяде цялата краставица. Когато свърши, поиска вода и аз му дадох да пие от шишето. Няколко минути по-късно каза, че трябва да се изпикае. Извадих уринатора изпод леглото и го задържах до върха на пениса му. След това изпразних уринатора в тоалетната и го измих. Върнах се в болничната стая и допих чая си.

— Как се чувствате? — попитах.

— Главата… ми — промълви той.

— Боли ли?

— Малко — отвърна леко намръщен.

— Ами нищо чудно, току-що сте претърпели операция. Разбира се, мен никога не са ме оперирали и не знам как е.

— Билет — рече той.

— Билет ли? Какъв билет?

— Мидори — продума. — Билет.

Нямах представа за какво говори и не казах нищо. Той също помълча малко. Сетне като че ли промълви: „Моля“. Широко отвори очи и ме погледна настойчиво. Стори ми се, че се опитва да ми каже нещо, но недоумявах какво.

— Уено — продума той. — Мидори.

— Гара Уено ли?

Той леко кимна.

Опитах се да повторя накратко казаното от него: „Билет, Мидори, моля, гара Уено“, но не схванах смисъла. Допуснах, че разсъдъкът му е помътен, но в сравнение с преди погледът му сега беше страхотно ясен. Той повдигна свободната си от системата ръка и я протегна към мен. Това сигурно бе голямо усилие за него, ако се съдеше по треперенето й във въздуха. Станах и стиснах тази немощна, набръчкана ръка. Той отвърна на моето ръкостискане с малкото сила, която можеше да събере, и отново каза: „Моля“.

— Не се безпокойте — рекох. — Ще се погрижа за билета и за Мидори — той отпусна ръката си върху леглото и затвори очи. Дишаше шумно и учестено, но постепенно се успокои и заспа. Проверих, за да се уверя, че е жив, и излязох да сваря още вода за чай. Когато отпивах от горещата течност, осъзнах, че бях развил нещо като симпатия към този дребничък човек, който бе пред прага на смъртта.

Съпругата на другия пациент се върна пет минути по-късно и попита дали всичко е наред. Уверих я, че е. Мъжът й също спеше, дишайки дълбоко.

Мидори се върна в три и нещо.

— Бях в парка, поразсеях се — рече тя. — Направих каквото ми каза, не говорих с никого, просто си разтоварих мозъка.

— Как беше?

— Благодаря, чувствам се много по-добре. Все още не ме е напуснало усещането на тъпота и умора, но чувствам тялото си доста по-леко отпреди. Струва ми се, че не си давах сметка колко съм изтощена.

Тъй като баща й спеше дълбоко, нямаше какво да правим, та си купихме кафе от един автомат и го изпихме в стаята с телевизора. Докладвах на Мидори какво се беше случило в нейно отсъствие — че баща й е поспал добре, после се е събудил и е изял остатъка от обяда, после, като ме видял да ям краставица, си поискал една, изял я цялата и се изпикал.

— Ватанабе, ти си страхотен — рече Мидори. — Всички откачаме, като се опитваме да го накараме да хапне нещо, а ти си го накарал да изяде цяла краставица! Невероятно!

— Не знам, просто си мисля, че той ме видя как сладко-сладко ям своята.

— Или може би просто умееш да действаш успокояващо на хората.

— Нищо подобно — рекох със смях. — Много хора ще ти кажат точно обратното за мен.

— Какво мислиш за баща ми?

— Харесва ми. Не че имахме какво толкова да си кажем. Не знам, но ми се струва симпатичен.

— Кротък ли беше, докато ме нямаше?

— Много.

— Трябваше да го видиш преди седмица. Беше невъзможен — рече Мидори, поклащайки глава. — Губеше самоконтрол и побесняваше. Замеряше ме с чаши и крещеше отвратителни неща. „Дано пукнеш, тъпа кучко!“ Това се дължи на болестта. Не се знае защо, но тя може да накара хората съвсем внезапно да станат наистина зли. Същото беше и с майка ми. Знаеш ли какво ми каза тя? „Ти не си ми дъщеря! Мразя те до смърт!“ Целият свят стана черен за миг, когато тя каза това. Но то е една от особеностите на болестта. Нещо притиска част от мозъка и заставя хората да изричат всевъзможни гадости. Знаеш, че това е просто част от заболяването и все пак причинява болка. Какво очакваш? Ето ме, душа не ми остава да се грижа за тях, а те ме обиждат.

— Разбирам — рекох. После си спомних за странните откъслеци, които бащата на Мидори беше измънкал.

— Билет? Гара Уено? — каза Мидори. — Чудя се какво ли ще е това?

— И после той промълви: „Моля“ и „Мидори“.

— „Моля грижи се за Мидори?“

— Или може би иска ти да отидеш до Уено и да купиш билет. Последователността от четирите думи е нелепа, кой знае какво има предвид той? Гара Уено означава ли нещо особено за теб?

— Хм, гара Уено — Мидори помисли малко. — Единственото нещо, което мога да си спомня, е, че два пъти избягах от къщи. В трети и в пети клас. И двата пъти хванах влак от Уено за Фукушима. Купих билетите с пари, които взех от касата в книжарницата. Някой вкъщи страшно ме беше ядосал и аз направих това, за да си уредим сметките. Имах леля във Фукушима, донякъде я харесвах, та заминах при нея. Баща ми бе този, който ме върна вкъщи. Измина целия път до Фукушима, за да ме вземе — сто мили! Във влака за Уено ядохме за обяд суха храна, пакетирана в кутии. По време на пътуването баща ми ми разправи най-различни неща, но само отделни фрагменти с дълги паузи между тях. Например за голямото земетресение през хиляда деветстотин двайсет и трета година или за войната, или за времето, когато съм се родила, все неща, за които обикновено не говореше. Като се замисля, тогава за пръв и последен път баща ми и аз водихме нещо като добър, дълъг разговор. Само двамата. Можеш ли да повярваш, кажи? — баща ми бил точно в центъра на Токио, когато станало едно от най-големите земетресения в историята, а той дори не го усетил!

— Не е възможно!

— Но е факт! Пътувал през Коишикава с колело, към което била прикачена двуколка, и нищичко не усетил. Когато се прибрал, керемидите от покривите на къщите наоколо били изпопадали и всички от семейството се притискали о стълбовете и се тресели. Той все още недоумявал какво се случва и, по собствените му думи, попитал: „Какво, по дяволите, става тук?“ Баща ми обича да си спомня за Голямото земетресение в Канто! — Мидори се засмя. — Всичките му истории за едно време са такива. Никаква драма. Не предизвикват кой знае какъв интерес. Не знам, когато той разказва тези истории, имаш чувството, че нищо особено не се е случило в Япония през последните петдесет-шейсет години. Бунтът на младшите офицери през трийсет шеста, Тихоокеанската война, всички са от този род: „А да, сега като спомена за това, струва ми се, че се случи нещо подобно“, все такива неща. Толкова е смешно!

Та във влака той ми разказа тези истории откъслечно, докато пътувахме от Фукушима за Уено. А накрая винаги казваше: „Това иде да ти покаже, Мидори, че навсякъде е едно и също“. Бях достатъчно малка, за да бъда впечатлена от подобни неща.

— И ти това ли обичаш да си спомняш за гара Уено? — попитах.

— Без съмнение — отвърна тя. — Ти някога бягал ли си от къщи, Ватанабе?

— Никога.

— Защо?

— Липса на въображение. Никога не ми хрумна да избягам.

— Ама си голям особняк! — каза Мидори, вирвайки глава, сякаш действително беше впечатлена.

— Много се съмнявам — рекох аз.

— Е, във всеки случай, мисля, че баща ми се е опитвал да каже, че иска от теб да се грижиш за мен.

— Наистина ли?

— Наистина! Разбирам тези неща. Интуитивно. Кажи ми ти какво му отговори?

— Ами, не разбрах какво ми казва, така че казах само добре, не се безпокойте. Ще се погрижа и за теб и за билета.

— Обещал си това на баща ми? Казал си, че ще се грижиш за мен? — тя ме погледна право в очите с напълно сериозно изражение.

— Не, не това — побързах да я поправя. — Наистина не разбрах какво казва и…

— Не се притеснявай. Шегувам се — рече тя с усмивка. — Обичам да се шегувам с теб.

Изпихме кафето си и се върнахме в стаята. Баща й все още спеше дълбоко. Ако се наведеше по-близо, човек можеше да чуе равномерното му дишане. С напредване на следобеда светлината вън придоби мекия, нежен нюанс на есента. Ято птици кацнаха на електрическата жица вън, после отлетяха. Двамата с Мидори седнахме в един ъгъл на стаята и през цялото време си говорихме тихо. Тя погледна дланта ми и предсказа, че ще живея сто и пет години, ще се женя три пъти и ще загина при пътна злополука. Не лош живот, рекох аз.

Когато в четири и нещо баща й се събуди, тя седна до възглавницата му, избърса му потта от брадичката, даде му вода и го попита дали го боли главата. Влезе една сестра и му премери температурата, записа си колко пъти е уринирал и провери системата. Аз отидох в стаята с телевизора и погледах малко футбол.

В пет часа казах на Мидори, че си тръгвам. На баща й обясних:

— Трябва да отида на работа. Продавам грамофонни плочи в Шинджуку от шест до десет и половина.

Той обърна очи към мен и леко ми кимна.

— Хей, Ватанабе, не знам как да се изразя, но наистина съм ти благодарна за днешния ден — ми рече Мидори, когато ме изпращаше до предния коридор.

— Не направих нищо особено — казах. — Но ако мога да бъда полезен с нещо, ще дойда и другата седмица. Бих искал пак да видя баща ти.

— Наистина ли?

— Ами нямам какво да правя в пансиона, а пък ако дойда тук, ще ям краставици.

Мидори скръсти ръце и потропа по линолеума с токчетата на обувките си.

— Бих искала пак да отидем да пийнем по нещо — рече тя, вирвайки леко глава.

— Ами порнофилмите?

— Първо ще ги гледаме, после ще отидем да пием. И ще си приказваме все обичайните гнусотии.

— Не аз приказвам гнусотии — възразих. — А ти.

— Както и да е, ще говорим такива неща, ще се натряскаме и ще си легнем заедно.

— Знаеш какво се случва след това — казах с въздишка. — Аз се опитвам да го направя, а ти не ми позволяваш. Така ли е?

Тя се засмя с половин уста.

— Както и да е — рекох, — ела пак да ме вземеш другата неделя сутрин. Ще дойдем заедно тук.

— Следващия път да съм с малко по-дълга пола, нали?

— Определено — отвърнах.

Но не отидох в болницата следващата неделя. Бащата на Мидори почина в петък сутринта.

Тя се обади по телефона в шест и половина сутринта да ми го съобщи. Сигналният звънец ме извести, че има обаждане за мен и аз изтичах долу до фоайето по жилетка, наметната върху пижамата ми. Навън валеше кротко студен дъжд.

— Баща ми почина преди няколко минути — изрече глухо Мидори.

Попитах я дали мога да помогна с нещо.

— Благодаря — отвърна тя. — Наистина няма с какво. Навикнали сме на погребения. Исках само да ти кажа.

От устните й се изтръгна нещо като въздишка.

— Не идвай на погребението, става ли? Мразя погребенията. Не искам да те виждам там.

— Разбирам.

— Наистина ли ще ме заведеш на порнофилм?

— Естествено.

— На някой много гаден.

— Ще проуча задълбочено тази материя.

— Добре. Ще ти се обадя — рече Мидори и затвори.

Но мина седмица без вест от нея. Никакви обаждания, никаква следа от Мидори в аудиторията. Всеки път, когато се връщах в пансиона, се надявах да съм получил съобщение от нея, но напразно. Една нощ се опитах да спазя обещанието си и да мисля за нея, докато мастурбирам, но не се получи. Направих опит да превключа на Наоко, но този път и нейният образ не помогна. Изглеждаше толкова нелепо, че се отказах. Вместо това си пийнах уиски, измих си зъбите и си легнах.

В неделя сутринта написах писмо до Наоко. Едно от нещата, които й споменах, беше за бащата на Мидори. „Ходих в болницата да посетя бащата на едно момиче от университета и изядох няколко краставици в неговата стая. Когато ме чу да хрупам, той също поиска да хапне и изяде своята със същото хрупане. Пет дни по-късно обаче почина. Още пазя жив спомен за слабото хрупкане, докато дъвчеше краставицата. Когато умират, хората оставят след себе си странни дребни спомени.“ Писмото ми продължаваше така:

„Докато се излежавам в леглото сутрин, мисля за теб и за Рейко, и за курника. Мисля за пауна и гълъбите, за папагалите и пуйките. И за зайците. Припомням си жълтите дъждобрани, които двете с Рейко носехте с вдигнати качулки в онова дъждовно утро. Приятно е да мисля за теб в топлото легло. Имам чувството, че си се сгушила до мен и спиш дълбоко. И си мисля, че би било страхотно, ако това бе реално.

Понякога ужасно ми липсваш, но, общо взето, продължавам да живея с всичката енергия, която мога да събера. Както ти всяка заран се грижиш за птиците и насажденията, така и аз сутрин си навивам пружината. Навивам я добре около трийсет и шест пъти, докато стана от леглото, измия зъбите си, избръсна се, закуся, преоблека се, изляза от пансиона и отида в университета. Казвам си: «Добре, хайде да изживеем поредния хубав ден». Не бях забелязвал, но ми казват, че тия дни много често си говоря сам. Вероятно си мърморя под мустак, докато си навивам пружината.

Тежко е, че не мога да те видя, но животът ми в Токио щеше да е много по-лош, ако те нямаше. Само защото си мисля за теб в леглото сутрин, мога да си навивам пружината и да си казвам, че трябва да изживея още един хубав ден. Знам, че трябва да давам най-доброто от себе си тук, точно както ти правиш там.

Днес обаче е неделя, ден, в който не навивам пружината. Изпрах и сега съм в стаята си и ти пиша. Като свърша това писмо, лепна му марка и го пусна в пощенската кутия, нямам какво да правя до мръкване. В неделя не уча. През седмицата се подготвям достатъчно добре в библиотеката между занятията, така че в неделите не ми остава нищо за подготовка. Неделните следобеди са тихи, спокойни и, за мен, самотни. Чета книги или слушам музика. Понякога си припомням различните маршрути, които изминавахме при нашите неделни разходки из Токио. Мога ясно да си представя облеклото ти по време на всяка разходка. Спомням си най-различни неща от неделните следобеди.

Поздрави Рейко от мен. Нощем китарата й наистина ми липсва.“

Написах писмото, отидох пеша до една пощенска кутия, която се намираше през няколко блока, после до един магазин за хлебни изделия наблизо и си купих сандвич с яйце и кола. Това обядвах, докато гледах от една пейка на местно игрище мач на Детската лига. С напредването на есента небето бе станало по-наситено синьо. Вдигнах поглед и открих две насочени на запад дири от пара, оставени от самолет, съвършено успоредни като трамвайни релси. Една погрешно насочена топка се дотъркаля при мен и когато я хвърлих обратно на малките играчи, те свалиха шапки с едно учтиво „Благодарим, господине“. Както при повечето мачове на Детската лига, имаше голямо разтакаване по игрището и доста нарушения.

Следобед се върнах в стаята си да чета, но не можах да съсредоточа вниманието си върху книгата. Вместо това установих, че се взирам в тавана и мисля за Мидори. Питах се дали баща й наистина се опитваше да ме помоли да се грижа за нея след смъртта му, но нямаше как да разбера какво му е било на ума. Вероятно ме беше взел за някой друг. Във всеки случай бе починал в петък сутринта, когато валеше студен дъжд, и сега бе невъзможно да узная истината. Представих си, че след смъртта си той се съсухря още повече и става съвсем дребничък. После го изгарят в пещ и от него остава само пепел. А какво бе оставил след себе си? Една нищо и никаква книжарничка в един нищо и никакъв квартал и две дъщери — едната от които доста странна. Що за живот бе това? — питах се. Лежейки в онова болнично легло с разцепена глава и помътнен мозък, какво ли си бе мислил, докато ме гледаше?

Докато из ума ми се въртяха подобни мисли, изпаднах в толкова лошо настроение, че трябваше да сваля прането от покрива, преди да е изсъхнало напълно, и да се запътя към Шинджуку, за да убия времето в скитане по улиците. Неделната навалица ме поуспокои донякъде. Книжарница „Кинокуния“ беше претъпкана като влак в най-натоварения час. Купих си екземпляр от „Светлина през август“ на Фокнър и отидох в най-шумното кафене, за което можах да се сетя и където се свиреше джаз. Четях новата книга, слушах Орнет Колман и Бъд Пауъл и пиех горещо, гъсто кафе с отвратителен вкус. В пет и половина затворих книгата, излязох от кафенето и вечерях леко. Колко недели — колко стотици недели като тази ме очакваха? „Тихи, спокойни и самотни“, казах си на глас. В неделите не си навивах пружината.

8

В средата на онази седмица си порязах дланта на парче счупено стъкло. Не бях забелязал, че една от стъклените прегради с грамофонни плочи е пукната. Трудно ми беше да повярвам колко много кръв бликна от мен и подът под краката ми стана светлочервен. Управителят на магазина намери няколко кърпи и стегна с тях раната. После се обади по телефона, за да разбере къде е местната денонощна бърза помощ. През повечето време той беше твърде безполезен, но този път се справи с голяма бързина. За щастие болницата беше наблизо, но докато стигна дотам, кърпите станаха алени, а кръвта, която вече не можаха да попият, капеше по асфалта. Хората се отдръпваха припряно, за да ми сторят път. Изглежда си мислеха, че съм ранен при побой. Не чувствах особено силна болка, но кръвта не спираше.

Лекарят съвсем спокойно махна напоените с кръв кърпи, спря кървенето с турникет на китката ми, дезинфектира раната и я заши, след което ми каза да отида пак на следващия ден. Като се върнах в магазина за плочи, управителят ми рече да се прибера вкъщи: щял да ми признае работния ден. Качих се на автобус до пансиона и отидох право в стаята на Нагасава. Тъй като нервите ми бяха изопнати заради раната, исках да поговоря с някого и си помислих, че отдавна не съм се виждал с Нагасава.

Заварих го в стаята му да пие бира от кутия и да гледа по телевизията урок по испански.

— Какво ти се е случило, по дяволите? — попита той, като видя превръзката ми. Отвърнах, че съм се порязал, но че не е нищо особено. Той ме попита дали искам бира и аз му благодарих, но отказах.

— Изчакай малко. Това предаване ще свърши съвсем скоро — рече Нагасава и продължи да упражнява испанското си произношение. Аз сварих малко вода и си направих чаша чай от пакетче. Една испанка даваше примери за изречения: „Никога не бях виждал такъв отвратителен дъжд! Много мостове в Барселона бяха измити“. Нагасава прочете текста на глас.

— Какви тъпи изречения! — рече той. — Все такива простотии пускат.

Когато предаването свърши, Нагасава изключи телевизора и извади още една бира от малкия си хладилник.

— Сигурен ли си, че не преча? — попитах.

— Не, за бога. Отегчих се до смърт. Сигурен ли си, че не искаш бира?

— Наистина не искам — отвърнах.

— А, да, преди няколко дни изнесоха резултатите от изпита. Издържал съм го!

— Изпитът за Външно министерство ли?

— Същият. Официално се нарича „Изпит за набиране на квалифицирани служители за учрежденията на Външно министерство“. Каква смехория!

— Честито! — рекох и му подадох лявата си ръка.

— Благодаря.

— Аз, разбира се, не съм изненадан, че си го издържал.

— Аз също — Нагасава се засмя. — Но е приятно да се знае официално.

— Мислиш ли, че ще заминеш за чужбина, когато постъпиш на работа?

— Не, първо те обучават една година. Чак тогава те изпращат в чужбина за известно време.

Аз отпих от чая, а той от бирата си с явна наслада.

— Ще ти подаря този хладилник, когато се изнеса оттук — рече Нагасава. — Нали го искаш? Страхотен е за изстудяване на бира.

— Да, искам го, но няма ли да ти трябва? Ще живееш в апартамент под наем или нещо подобно.

— Не ставай смешен! Когато се махна оттук, ще си купя голям хладилник. Ще живея охолно! Четири години в тази бърлога ми стигат. Не искам да се налага да виждам нищо от онова, което съм използвал тук. Каквото си поискаш, ще ти го дам — телевизора, термоса, радиото…

— Ще приема всичко, което решиш да ми дадеш — рекох. Вдигнах учебника по испански от писалището му и се загледах в него. — Захванал си се с испански?

— Да. Колкото повече езици владее човек, толкова по-добре. На мен ми се удават. Самостоятелно научих френски и го знам почти перфектно. Езиците са като игрите. Научаваш правилата на един, а при другите те са същите. Като жените.

— Аа, интелектуален живот! — казах с доза сарказъм.

— Както и да е, хайде някой ден да излезем да хапнем нещо.

— Имаш предвид да кръстосваме по улиците за жени?

— Не, истинска вечеря. Аз, ти и Хацуми в някой добър ресторант. Да отбележим назначението ми. Баща ми плаща, така че ще отидем в някое наистина скъпо заведение.

— Не трябва ли да сте само ти и Хацуми?

— Не, по-добре ще е и ти да си с нас. Ще ми е по-приятно, а и на Хацуми също.

О не, пак същата история — Кидзуки, Наоко и аз.

— След това ще прекарам нощта при нея, затова ела с нас само за вечерята.

— Добре, щом като и двамата искате да дойда — рекох. — Но, впрочем, какви са ти намеренията спрямо Хацуми? Когато приключи подготовката ти, ще те назначат някъде в чужбина и по всяка вероятност няма да се връщаш с години. Какво ще стане с нея?

— Това си е неин проблем, не мой.

— Не разбирам — казах.

С крака върху писалището си, Нагасава отпи от бирата и се прозя.

— Знаеш ли, аз не планирам да се женя. Съвсем ясно съм й заявил това. Ако тя иска да се омъжи, трябва да го стори. Няма да й попреча. Ако иска да ме чака, нека да чака. Така смятам.

— Добре си го намислил, няма що — рекох.

— Мислиш си, че съм лайно, нали?

— Да.

— Виж какво, светът открай време е несправедлив. Не аз определям правилата. Винаги ще е така. Нито веднъж не измамих Хацуми. Тя знае, че съм лайно и че може да ме напусне по всяко време, щом реши, че не може повече да продължава така. Казах й го без заобикалки.

Нагасава изпи бирата си и запали цигара.

— Нищо в този живот ли не може да те изплаши? — попитах.

— Хей, аз не съм пълен идиот — отвърна той. — Разбира се, че животът понякога ме плаши. Но не ми се е случвало да приема това като предпоставка за всичко останало. Ще се отдам напълно на този живот и ще стигна докъдето мога. Ще вземам каквото искам и ще изоставям каквото не искам. Ето как възнамерявам да живея живота си. А пък ако нещата се объркат, тогава ще спра и ще помисля. Ако се замислиш, тъкмо несправедливото общество е онова, което ти дава възможност да използваш способностите си максимално.

— Начинът ти на живот ми се струва твърде егоцентричен — рекох.

— Може би е такъв, но не седя и не чакам всичко да ми падне от небето. Работя упорито, сам. Работя десет пъти по-упорито от теб.

— Сигурно е така — казах.

— Понякога се оглеждам наоколо и ме присвива стомахът. „Защо, по дяволите, тези нещастници не вършат нищо?“, чудя се. Не вършат абсолютно нищо, а само се оплакват.

Погледнах Нагасава, поучуден от остротата на тона му.

— Според мен хората работят упорито. Просто се скъсват от работа. Или погрешно възприемам нещата?

— Това не е упорита работа, а е просто физически труд — отвърна той категорично. — „Упоритата работа“, за която говоря, е самостоятелна и целенасочена.

— Например да учиш испански, когато дойде време за отпуска и всички почиват?

— Именно. Ще овладея испанския до идната пролет. Знам добре английски, немски и френски и доста съм напреднал с италианския. Смяташ ли, че тези неща стават без упорит труд?

Нагасава дръпна от цигарата си, а аз си помислих за бащата на Мидори. Имаше един човек, на когото навярно никога не беше хрумвало да се захване да учи испански по телевизионен курс. Навярно никога не се бе замислял за разликата между упоритата работа и физическия труд. По всяка вероятност е бил прекалено зает, за да мисли за такива неща — зает с работа, зает да върне една дъщеря, която бе избягала от къщи във Фукушима.

— Та въпросът беше за нашата вечеря — каза Нагасава. — Съгласен ли си да е тази събота?

— Напълно — отвърнах.

Нагасава избра луксозен френски ресторант в тиха закътана уличка на Адзабу. Каза името си на входа и ни отведоха в малка уединена стая. По стените висяха петнайсетина гравюри. Докато чакахме Хацуми, с Нагасава си пийнахме отлично вино и си побъбрихме за романите на Джоузеф Конрад. Той бе със скъп сив костюм. Аз бях с обикновено синьо сако.

Хацуми пристигна след петнайсет минути. Беше старателно гримирана и носеше златни обеци, красива тъмносиня рокля и изискани дамски обувки с деколте. Когато й направих комплимент за цвета на роклята, тя ми обясни, че се наричал среднощно синьо.

— Какъв изискан ресторант! — възкликна Хацуми.

— Баща ми винаги се храни тук, когато идва в Токио — каза Нагасава. — Веднъж дойдох с него. Не съм вманиачен по тези снобски заведения.

— Няма вреда човек от време на време да се храни в такова заведение — рече Хацуми. Като се обърна към мен, тя попита: — Не си ли съгласен?

— Да, така е. Стига да не плащам аз сметката.

— Баща ми обикновено води любовницата си тук — каза Нагасава — има една в Токио.

— Наистина ли? — удиви се Хацуми.

Отпих от виното си, сякаш нищо не бях чул.

Най-накрая един сервитьор дойде и прие поръчките ни. След като си избра ордьовър и супа, Нагасава поръча патица, а Хацуми и аз — морски бас[9]. Храната се забави, затова пък ни се удаде възможност да се насладим на виното и на разговора. Първо Нагасава разказа за изпита във Външно министерство. По неговите думи повечето кандидати били отрепки, които било по-добре да бъдат хвърлени в бездънна пропаст, макар и да имало според него и няколко поносими в групата. Попитах го дали смята, че съотношението между добрите и отрепките е по-голямо, или по-малко в сравнение с обществото като цяло.

— Същото е — отвърна той. — Естествено. Същото е навсякъде, — и добави: Неотменен закон.

Нагасава поръча втора бутилка вино, след като изпихме първата, а за себе си поръча двойно уиски.

Сетне Хацуми заговори за едно момиче, с което искала да ме запознае. Това беше постоянна тема за разговор между нея и мен. Тя все ми разправяше за някаква „привлекателна първокурсничка“ в нейния клуб, а аз все се измъквах.

— Много хубава е, много привлекателна. Ще я доведа другия път. Трябва да поговориш с нея. Сигурна съм, че ще ти хареса.

— Това си е живо губене на време, Хацуми — рекох. — Твърде беден съм, за да изляза с момичета от твоето училище. Не мога да общувам с тях.

— Не ставай смешен — каза тя. — Това момиче е обикновено, естествено и непринудено.

— Хайде, Ватанабе — подхвърли Нагасава. — Просто се срещнете. Никой не те кара да спиш с нея.

— И дума да не става! Тя е девствена.

— Като теб някога — каза Нагасава.

— Именно — рече Хацуми със сияйна усмивка. — Като мен някога. Ама наистина — обърна се тя към мен, — недей да ми казваш, че си „твърде беден“. Едното няма нищо общо с другото. Да, във всеки курс има по няколко прекалено надменни момичета, но останалите сме съвсем обикновени. Всички обядваме за двеста и петдесет йени в училищната столова…

— Чакай малко, Хацуми — прекъснах я аз. — В моето училище в столовата предлагат три вида обяд — първи, втори и трети. Първият струва сто и двайсет йени, вторият сто йени, а третият е на цена осемдесет йени. Всички ме гледат презрително, щом си взема от първия вид, а момчетата, които не могат да си позволят втория, ядат юфка за шейсет йени. Ето в какво училище ходя. Все още ли смяташ, че мога да се осмеля да говоря с момичета от твоето училище?

Хацуми не можеше да престане да се смее.

— Толкова е евтино! — каза тя — Може би трябва да ходя там на обяд! Но наистина, Тору, ти си много симпатично момче, сигурна съм, че ще се спогодите с това момиче. На нея дори може да й хареса обяд за сто и двайсет йени.

— Изключено — рекох със смях. — Никой не го харесва, но го ядат, тъй като не могат да си позволят нищо друго.

— Както и да е, не съди за книгата по обложката. Вярно е, че ходим в префърцунено девическо училище, обаче повечето от нас там са сериозни хора, които гледат сериозно на живота. Не всички си търсят приятел със спортна кола.

— Знам това — рекох.

— Ватанабе си има приятелка. Влюбен е — подхвърли Нагасава. — Но няма да каже нито дума за нея. Той е извънредно потаен. Работата се пази в пълна тайна.

— Наистина ли? — попита ме Хацуми.

— Да — рекох аз. — Но тук не става дума за никаква тайна. Просто нещата са малко сложни и е трудно да се говори за това.

— Забранена любов? Ооо! Можеш да кажеш на мен!

Отпих глътка вино, за да избегна необходимостта да отговоря.

— Разбираш ли какво имам предвид? — рече Нагасава и започна третото си уиски. — Потаен. Когато този човек реши да не говори за нещо, никой не може да му го изкопчи.

— Колко жалко! — рече Хацуми, след като отряза малко парченце гъши пастет и го поднесе към устата си. — Ако я беше довел, можехме да си устроим среща по двойки.

— Да, можехме да се нафиркаме и да направим трампа — каза Нагасава.

— Достатъчно по тази тема — рече Хацуми.

— К’во разбираш под „тази тема“? — попита Нагасава. — Ватанабе ти е хвърлил око.

— Това няма нищо общо с онова, за което говоря — промърмори Хацуми. — Той не е такъв човек. Той е искрен и акуратен. Така смятам. Ето защо се опитвам да му уредя среща.

— О, разбира се, че е искрен. Като едно време, когато си разменяхме мадамите. Спомняш ли си, Ватанабе? — каза пресилено Нагасава, гаврътна остатъка от уискито си и поръча още едно.

Хацуми остави ножа и вилицата и докосна леко устни със салфетката си. После ме погледна и попита:

— Тору, наистина ли направи това?

Не знаех какво да й отговоря и затова премълчах.

— Кажи й — обади се Нагасава. — Какво пък толкова.

Ставаше отвратително. Нагасава можеше да бъде злобен, когато е пиян, ала тази вечер неговата злост бе прицелена в Хацуми, не в мен. Разбирайки това, все по-трудно ми бе да продължа да седя там.

— Искам да чуя за това — каза Хацуми. — Звучи много интересно.

— Ние бяхме пияни — рекох.

— Добре, Тору. Не те виня. Само искам да ми кажеш какво се случи.

— Двамата пиехме в един бар в Шибуя и се запознахме с двете момичета. Те бяха от някакво полувисше училище и също бяха доста пияни. И ние, ъъъ, отидохме в един хотел и спахме с тях. Нашите стаи бяха една до друга. Посред нощ Нагасава почука на вратата ми и каза, че трябва да си разменим момичетата и аз отидох в неговата стая, а той — в моята.

— Момичетата не се ли противопоставиха?

— Не, те също бяха пияни.

— Все пак аз имах обяснима причина да сторя това — рече Нагасава.

— Обяснима причина ли?

— Ами момичетата бяха твърде различни. Едната изглеждаше наистина добре, но другата беше грозотия. Стори ми се несправедливо. Аз хванах хубавата, но на Ватанабе се падна другата. Затова ги трампихме. Нали, Ватанабе?

— Да, струва ми се — отвърнах. — Но всъщност аз бях харесал некрасивата. Тя беше забавна събеседничка. След като правихме секс, си побъбрихме в леглото, после Нагасава дойде и предложи да си разменим партньорките. Аз попитах момичето дали е съгласна и тя отвърна, че няма нищо против, щом като ние го искаме. Може би си помисли, че искам да го направя с хубавата.

— Беше ли забавно? — попита ме Хацуми.

— Размяната ли имаш предвид?

— Изобщо.

— Не особено. Просто е нещо, което се прави по необходимост. Не е чак толкова забавно да спиш с момичета по този начин.

— Тогава защо го правиш?

— Заради мен? — рече Нагасава.

— Аз питам Тору — изстреля Хацуми към Нагасава. — Защо правиш това?

— Защото понякога имам огромно желание да спя с жена.

— Ако си влюбен в някоя, не можеш ли да се задоволиш само с нея? — попита Хацуми, след като помисли малко.

— Доста е сложно.

Тя въздъхна.

В този момент вратата се отвори и сервитьорите внесоха храната. Нагасава получи своята печена патица, а Хацуми и аз — морски басо. Сервитьорите препълниха чиниите ни с току-що сготвени зеленчуци и ги поляха със сос, след което се оттеглиха и ни оставиха отново сами. Нагасава отряза парче от патицата и го изяде с апетит, после пи още уиски. Аз си боднах спанак. Хацуми не докосна храната си.

— Знаеш ли какво, Тору — рече тя. — Нямам представа какво прави нещата при теб толкова „сложни“, но смятам, че това, което току-що ми разправи, не ти прави чест. Не си такъв човек. Не мислиш ли? — тя постави ръце на масата и ме погледна в очите.

— И аз си мисля същото понякога — отвърнах.

— Тогава защо не престанеш?

— Защото понякога имам потребност от човешка топлина — отвърнах откровено. — Понякога, ако нямам възможност да почувствам нещо като топлината на женската кожа, ставам толкова самотен, че не издържам.

— Нека сега да обобщя за какво става дума според мен — намеси се Нагасава. — Ватанабе е спечелил благоволението на момичето, което харесва, но по някакви сложни причини те не могат да правят секс. Ето защо той си казва: „Сексът си е секс, любовта — любов“ и задоволява потребностите си с някоя друга. Какво лошо има в това? Напълно разбираемо е. Той не може просто да се заключи в стаята си и да мастурбира непрекъснато, нали?

— Но ако наистина я обичаш, Тору, нима не е възможно да се сдържаш?

— Може би — отвърнах, поднасяйки към устата си парче морски бас в сметанов сос.

— Ти просто не разбираш сексуалната потребност на мъжа — рече Нагасава на Хацуми. — Да вземем мен например. С теб сме заедно от три години, а през това време съм спал с много жени. Обаче не си спомням нищичко за тях. Не знам имената им, не помня физиономиите им. Спя с всяка само по веднъж. Срещаме се, правим го и чао. Това е. Какво лошо има?

— Не мога да понасям тази твоя арогантност — заяви Хацуми кротко. — Това дали спиш с други жени, или не, в случая е съвсем неуместно. Никога не съм ти била истински ядосана, задето хойкаш, нали?

— Дори това, което ти наричаш хойкане, за мен е нещо съвсем различно. То е просто игра. Никой не страда — рече Нагасава.

— Аз страдам — каза Хацуми. — Защо не съм ти достатъчна?

Нагасава помълча малко и завъртя уискито в чашата си.

— Не че не си ми достатъчна. Това е нещо друго, друг въпрос. То е просто една жажда в мен. Ако съм те накарал да страдаш, извинявай. Но въпросът не е дали си ми достатъчна, или не. Мога да живея единствено с тази жажда. Такъв съм по природа. Тъкмо тя ме прави човека, който съм. Не мога нищо да сторя, не разбираш ли?

Най-накрая Хацуми взе сребърните си прибори и почна да яде рибата си.

— Не биваше поне Тору да въвличаш в „игрите“ си.

— Но ние двамата с Ватанабе много си приличаме — рече Нагасава. — Никой от нас не се интересува особено от нищо друго, освен от себе си. Добре, аз съм арогантен, а той не е, но никой от двама ни не може да прояви интерес към нищо, освен към онова, което самите ние мислим, чувстваме или вършим. По тая причина можем да мислим за нещата по начин, който няма нищо общо с другите. Тъкмо това харесвам у него. Единствената разлика е, че той не го е осъзнал и затова се съмнява и се засяга.

— Кое човешко същество не се съмнява и не се засяга? — попита Хацуми. — Нима се опитваш да кажеш, че ти никога не си се съмнявал и не си се чувствал засегнат?

— Разбира се, че съм, но аз съм се дисциплинирал до степен да мога да сведа до минимум тези неща. Дори плъх ще избере най-безболезнения маршрут, ако го изплашиш достатъчно.

— Но плъховете не се влюбват.

— Плъховете не се влюбват — Нагасава ме погледна. — Това е велико. Трябваше да бъде казано на музикален фон — оркестър в пълен състав, с две арфи и…

— Не ме разсмивай. Говоря сериозно.

— Ние се храним — рече Нагасава. — И Ватанабе е тук. Може би щеше да бъде по-учтиво от наша страна да се придържаме към „сериозния“ тон в друг момент.

— Мога да си тръгна — рекох.

— Не — каза Хацуми. — Моля те остани. По-добре да си тук.

— Поне си изяж десерта — рече Нагасава.

— Нямам нищо против.

Тримата продължихме да се храним мълчаливо известно време. Аз си изядох рибата. Хацуми остави половината от своята. Нагасава отдавна бе приключил с патицата и сега се бе концентрирал върху уискито си.

— Рибата беше страхотна — обадих се, но никой не потвърди мнението ми. Нито звук. Все едно бях хвърлил камъче в много дълбока пропаст.

Сервитьорите вдигнаха чиниите ни и донесоха лимонов шербет и еспресо. Нагасава почти не докосна своя десерт и кафето, преминавайки направо към цигарата. Хацуми пренебрегна шербета си. „Оха“, рекох си, когато изпих шербета и кафето си. Хацуми се загледа в ръцете си върху масата. Като всичко, което носеше по себе си, те изглеждаха изящни, елегантни и скъпи. Помислих си за Наоко и Рейко. Какво ли правят сега, запитах се. Наоко навярно лежеше на канапето и четеше книга, а Рейко може би свиреше на китарата си „Норвежка гора“. Изпитах горещо желание да се върна в тяхната малка стая. Какво правех тук, по дяволите?

— Двамата с Ватанабе си приличаме по това, че не ни пука, ако никой не ни разбира — рече Нагасава. — Ето кое ни прави различни от другите. Всички се тревожат дали хората около тях ги разбират. Но не и аз, не и Ватанабе. Просто не ни пука. Не сме едно с другите.

— Вярно ли е това? — попита ме Хацуми.

— Не — рекох. — Не съм толкова силен. Не смятам, че няма никакъв проблем, ако никой не ме разбира. Има хора, които искам да разбера и те да ме разбират. Но с изключение на тези няколко души, мисля, че работата е почти безнадеждна. Не съм съгласен с Нагасава. За мен е от значение дали хората ме разбират.

— На практика това е същото, което и аз твърдя — рече Нагасава, вдигайки лъжичката си от кафето. — Същото е! То е нещо като разликата между късната закуска и ранния обяд. Същото време, същата храна, само наименованията са различни.

Сега Хацуми рече на Нагасава:

— Значи не ти пука дали аз те разбирам, така ли?

— Струва ми се, че не ме разбра. Лицето А разбира лицето Б, защото е настъпил моментът това да се случи, а не защото лицето Б иска да бъде разбрано от лицето А.

— Значи е грешка, дето чувствам, че искам да бъда разбирана от някого — от теб например?

— Не, не е грешка — отвърна Нагасава. — Повечето хора биха нарекли това любов, ако мислиш, че искаш да ме разбереш. Моята житейска философия е съвсем различна от тази на другите.

— Значи искаш да кажеш, че не ме обичаш, така ли?

— Моята философия и твоята…

— Майната й на твоята шибана философия! — извика Хацуми. Тогава за пръв и последен път я чух да вика.

Нагасава натисна бутона до масата и сервитьорът влезе със сметката. Нагасава му подаде кредитна карта.

— Съжалявам за това, Ватанабе — рече Нагасава. — Ще изпратя Хацуми до вкъщи. Ще се прибереш сам в пансиона, нали?

— Няма защо да ми се извиняваш. Храната беше чудесна — рекох, но никой нищо не каза в отговор.

Сервитьорът върна картата и Нагасава се подписа с химикалка, след като провери сумата. После тримата станахме и излязохме от ресторанта. Нагасава понечи да тръгне към улицата, за да повика такси, но Хацуми го спря.

— Благодаря, но днес прекарах достатъчно време с теб. Не е необходимо да ме изпращаш до вкъщи. Благодаря за вечерята.

— Както искаш — рече Нагасава.

— Искам Тору да ме изпрати.

— Както искаш — повтори Нагасава. — Но Ватанабе е почти същия като мен. Може би е мил и приятен, но дълбоко в себе си е неспособен да обича никого. Една част от него винаги е нащрек, винаги отчуждена. И той изпитва онази жажда, която не изчезва. Повярвай ми, знам какво говоря.

Аз махнах на едно такси да спре и отворих вратата пред Хацуми.

— Ще я изпратя до вкъщи за по-сигурно — рекох на Нагасава.

— Извинявай, че трябваше да присъстваш на това — каза той, но аз разбрах, че вече мисли за нещо друго.

В таксито попитах Хацуми:

— Къде искаш да отидеш? Да се върнеш в Ебису ли?

Нейното жилище беше в Ебису.

Тя поклати глава.

— Добре. Искаш ли да отидем някъде да пийнем по нещо?

— Да — отвърна тя с кимване.

— Шибуя — казах на шофьора.

Хацуми сплете ръце, затвори очи, отпусна се в ъгъла на седалката. Малките й златни обеци заблестяха, когато таксито потегли с клатушкане. Тъмносинята й рокля сякаш бе ушита, за да пасва на мрака в колата. От време на време намазаните й с бледо червило, изящно очертани устни потрепваха леко, като че ли тя беше на път да си говори сама. Докато я гледах, разбрах защо Нагасава бе избрал тъкмо нея за своя приятелка. Имаше много други жени, които бяха по-красиви от Хацуми, и Нагасава можеше да направи своя всяка от тях. Ала Хацуми притежаваше някакво качество, което изпълваше сърцето с трепет. Не беше нещо властно. Властта, която тя упражняваше, бе едва доловима, но предизвикваше дълбок отклик. Гледах я през целия път до Шибуя и си задавах въпроса, без изобщо да намеря отговор, каква би могла да е тази емоционална реакция, която изпитвах.

В края на краищата се натъкнах на отговора, много години по-късно. Бях пристигнал в Санта Фе да интервюирам един художник и седях в местна пицария, пиех бира, ядях пица и гледах един чудно красив залез. Всичко беше потопено в яркочервено — ръката ми, чинията, масата, светът, — сякаш всичко бе залято с някакъв особен плодов сок. Посред този изумителен залез образът на Хацуми мина за миг внезапно през съзнанието ми и тогава разбрах какъв е бил тоя трепет на сърцето. Бе нещо като копнеж от детството, който винаги остава — и завинаги щеше да остане — несбъднат. Бях забравил за съществуването на този невинен, неосъществен копнеж: с годините бях престанал да си спомням, че изобщо съм имал такива чувства. Онова, което Хацуми пробуди у мен, беше частица от моето истинско аз, която задълго бе останала скрита. И когато внезапно го осъзнах с поразителна яснота, в мен се надигна такава горест, че насмалко да избухна в сълзи. Хацуми бе изключителна, необикновена жена. Някой трябваше да направи нещо — всичко, — за да я спаси.

Ала нито Нагасава, нито аз можахме да успеем в това. Както много от онези, които познавах, бяха направили, Хацуми достигна до определен период в живота си, когато взе решение — почти импулсивно — да му сложи край. Две години след като Нагасава замина за Германия, тя се омъжи, а след още две години преряза вените си с бръснарско ножче.

Нагасава, естествено, беше този, който ми каза за случилото се. В негово писмо от Бон пишеше: „Със смъртта на Хацуми нещо угасна. Болката е мъчителна, непоносима, дори за мен“. Скъсах писмото му и го изхвърлих. Никога повече не му писах.

Двамата с Хацуми отидохме в малък бар и изпихме няколко питиета. Никой от нас не говори много. Седяхме един срещу друг като двойка отегчени възрастни съпрузи, пиехме мълчаливо и дъвчехме фъстъци. Когато заведението почна да се пълни с посетители, излязохме да се разходим. Хацуми каза, че тя ще плати сметката, но аз настоях да платя, защото аз бях предложил да се почерпим.

Нощният въздух бе доста студен. Хацуми се загърна с бледозелената си жилетка и тръгна до мен мълчаливо. Вървяхме без цел през тъмните улици и аз бях пъхнал ръце дълбоко в джобовете си. Все едно, че Наоко крачи до мен, мина ми през ума.

— Случайно да знаеш дали някъде наблизо може да се играе билярд? — неочаквано ме попита Хацуми.

— Билярд ли?! Ти играеш билярд?

— Да, доста добре се справям. А ти?

— Аз играя малко форбол. Но не съм особено добър играч.

— Добре тогава. Хайде да поиграем.

Намерихме наблизо билярдна зала и влязохме. Беше малко заведение в дъното на тясна уличка. Двамата — Хацуми в своята елегантна рокля, а аз със синьото сако и униформената вратовръзка — не се вписвахме в обстановката на мърлявата билярдна зала, но това, изглежда, никак не обезпокои Хацуми. Тя си избра щека и натърка връхчето й с тебешир. После извади от чантата си барета и закрепи с нея косата си настрана при слепоочието, за да не й пречи на играта.

Направихме две партии форбол. Хацуми бе наистина доста добра, както сама бе казала, докато моята игра бе затруднена от дебелата превръзка, която все още носех на порязаната си ръка. Хацуми ме разби.

— Ти си страхотна — казах с възторг.

— Не смяташ ли, че външният вид лъже?

— Къде се научи да играеш така?

— Дядо ми — бащата на моя баща — беше стар плейбой. Той имаше билярдна маса в дома си. С брат ми често играехме просто за удоволствие, а когато поотраснах, дядо ми ме научи на правилните движения. Той бе забележителен човек — изискан, представителен. Но вече е покойник. Все се хвалеше как веднъж срещнал Дийна Дърбин в Ню Йорк.

Тя вкара три пъти един след друг, но на четвъртия опит не успя. Аз вкарах една топка, сетне пропуснах лесен удар.

— Превръзката е виновна — подхвърли Хацуми за утеха.

— Не, просто от много време не съм играл — казах. — От две години и пет месеца.

— Откъде си толкова сигурен за времето?

— Един приятел умря същата нощ, след като двамата играхме за последно — отвърнах.

— И тогава престана да играеш билярд, така ли?

— Не, всъщност не — рекох, след като помислих малко. — Просто никога по-късно не съм имал възможност да играя. Това е всичко.

— Как умря приятелят ти?

— При пътно произшествие — отвърнах.

Тя направи още няколко удара, прицелвайки се с убийствена сериозност и преценявайки внимателно скоростта на топката. Като я наблюдавах в действие — старателно закрепената й коса бе отметната назад, за да не пречи на очите й, златните й обеци искряха, обувките й бяха стъпили здраво на пода, прелестните й тънки пръсти притискаха филца, когато тя изпълняваше своя удар, — се чувствах така, сякаш на нейната територия в мърлявата билярдна зала се случваше някакво бляскаво публично събитие. Никога преди не бяхме оставали само двамата и това бе невероятно преживяване за мен, сякаш бях издигнат до по-високо жизнено равнище. В края на третата партия — в която, разбира се, тя отново ме разби — порязаното място на ръката ми започна да ме щрака и ние престанахме да играем.

— Съжалявам — рече тя с нещо като непресторена загриженост. — Изобщо не биваше да ти предлагам да играем билярд.

— Няма нищо — продумах. — Раната ми не е сериозна. Играта ми хареса. Наистина.

Когато излизахме от билярдния салон, кльощавата собственичка каза на Хацуми: — Имаш добър удар, сестрице.

Хацуми й се усмихна мило, благодари й и плати сметката.

— Боли ли? — попита тя, когато излязохме.

— Не много — отвърнах.

— Смяташ ли, че раната ще се отвори?

— Не, вероятно всичко е наред.

— Ами! Трябва да дойдеш у дома. Ще ти сменя превръзката. Имам дезинфектант и всичко необходимо. Хайде, съвсем наблизо съм.

Казах й, че няма защо да се безпокои, че с мен всичко ще е наред, но тя настоя да проверим дали раната се е отворила.

— Или вече ти омръзна да си с мен? Искаш да се прибереш в стаята си колкото се може по-скоро, това ли е? — рече тя със закачлива усмивка.

— А не — отвърнах.

— Добре тогава. Не се стеснявай. Съвсем близо е.

Жилището на Хацуми беше на петнайсет минути път пеша от Шибуя към Ебису. Макар и не великолепна, сградата беше доста прилична, с приятно малко фоайе и асансьор. Хацуми ме настани край масата в кухнята и отиде в спалнята да се преоблече. Излезе в пуловер с качулка и памучни панталони — бе свалила златните обеци. Като постави на масата една аптечка, тя размота превръзката, провери дали раната е затворена, сложи малко дезинфектант на мястото и ме превърза с нов бинт. Правеше всичко много умело.

— Как така разбираш от толкова много неща? — попитах.

— Работих на доброволни начала в една болница. Нещо като медицинска сестра. Така се научих.

Когато свърши с превръзката, Хацуми отиде и взе две кутии бира от хладилника. Тя изпи половината от своята, а аз изпих моята и останалото от нейната. После ми показа снимки на първокурснички от клуба й. Имаше право: няколко от тях бяха привлекателни.

— Винаги когато си помислиш, че искаш момиче, ми се обаждай — рече тя. — Веднага ще ти уредя среща.

— Да, мадам.

— Добре, Тору, кажи ми истината. Смяташ ме за дърта сводница, нали?

— Донякъде — отвърнах чистосърдечно, но с усмивка. Хацуми също се усмихна. Когато се усмихваше, тя ми се струваше хубава.

— Кажи ми още нещо, Тору — каза тя. — Какво мислиш за Нагасава и мен?

— За кое по-точно те интересува какво мисля?

— За това какво трябва да правя отсега нататък.

— Не е важно какво аз мисля — рекох, отпивайки от добре изстудената бира.

— Добре де. Кажи ми точно каквото мислиш.

— Ако бях на твое място, щях да го зарежа. Щях да си намеря някой с по-нормално разбиране за нещата и да си заживеем щастливо. Изключено е да си щастлива с този човек. Начинът му на живот е такъв, че никога не му минава през ума да се опита да стане щастлив или да направи други хора щастливи. Ако останеш с него, само ще си съсипеш нервната система. За мен е истинско чудо, че си с него вече три години. Разбира се, аз самият съм много привързан към него. Той е забавен и притежава страхотни качества. Има силни страни и способности, подобни на които аз никога не мога да се надявам да придобия. Но в края на краищата неговите представи за нещата и начинът му на живот не са нормални. Понякога, когато разговарям с него, имам чувството, че непрекъснато се въртя в кръг. Същият процес, който го издига все по-високо и по-високо, мен ме кара да продължавам да се въртя в кръг. Кара ме да се чувствам толкова празен! Самата ни житейска нагласа е напълно различна. Разбираш ли за какво говоря?

— Да — отвърна Хацуми и ми донесе още една бира от хладилника.

— Освен това, след като постъпи във Външно министерство и изкара подготвителна година, той ще замине за чужбина. Какво ще правиш ти тогава? Ще го чакаш да се върне ли? Той няма намерение да се жени.

— Знам това.

— В такъв случай нямам какво повече да кажа.

— Да, ясно — рече Хацуми.

Бавно напълних чашата си с бира.

— Знаеш ли, когато играехме билярд, ми мина през ума нещо — казах аз. — Бях едно дете в семейството, но докато растях, нито веднъж не се почувствах ощетен и не поисках да имам брат или сестра. Бях доволен, че съм сам. Но съвсем неочаквано, докато играех билярд с теб, почувствах, че бих искал да имам по-голяма сестра като теб — една наистина страхотна мадама в среднощно синя рокля и златни обеци и справяща се чудесно с билярдната щека.

Хацуми за миг ми се усмихна щастливо.

— Това навярно е най-милото нещо, което някой ми е казвал от близо година време — рече тя. — Наистина.

— Всичко, което искам за теб — казах, изчервявайки се, — е да бъдеш щастлива. Все пак това е безумно. Струваш ми се човек, който би могъл да бъде щастлив с почти всеки, така че как от всички хора попадна тъкмо на Нагасава!

— Тези неща просто се случват. Навярно човек не може да направи кой знае какво, когато дойдат. Това определено е вярно в моя случай. Разбира се, Нагасава би казал, че отговорността е моя, не негова.

— Сигурен съм, че така щеше да каже.

— Но във всеки случай, Тору, аз не съм най-умното момиче на света. По-скоро съм малко глупава и консервативна. Никак не се интересувам от „житейски философии“ и „отговорности“. Единственото, което искам, е да се омъжа и да имам съпруг, който да ме държи всяка нощ в обятията си, и да имаме деца. Това би ми било достатъчно. Не искам нищо повече от живота.

— А онова, което Нагасава иска от живота, е съвсем друго.

— Все пак хората се променят, не мислиш ли? — попита Хацуми.

— Имаш предвид, че влизат в обществото, постигат целите си и стават някакви?

— Да. И ако той дълго е далеч от мен, неговите чувства към мен може да се променят, не мислиш ли?

— Може би е така, ако говорим за обикновен човек — казах. — Но той е различен. Има невероятно силна воля — нямаш представа колко е силна. И с всеки изминал ден става само по-силен. Всяко препятствие, което преодолява, го прави по-силен. По-скоро би ял голи охлюви, отколкото да отстъпи пред някого. Какво очакваш да получиш от такъв човек?

— Но аз не мога да сторя нищо друго, освен да го чакам — рече Хацуми, подпряла брадичката си с ръка.

— Толкова много ли го обичаш?

— Да — отвърна тя без миг колебание.

— О, боже — продумах с въздишка, изпивайки остатъка от бирата си. — Трябва да е нещо прекрасно да си сигурен, че обичаш някого.

— Аз съм едно глупаво, старомодно момиче — рече тя. — Искаш ли още една бира?

— Не, благодаря, чака ме път. Благодаря за превръзката и бирата.

Докато стоях в коридора и си обувах обувките, телефонът иззвъня. Хацуми ме погледна, погледна телефона и отново погледна мен.

— Лека нощ — казах, излизайки навън. Когато затварях вратата, я зърнах бегло как вдига слушалката. Тогава я видях за последен път.

Докато се прибера в пансиона, бе станало единайсет и половина. Отидох право в стаята на Нагасава и почуках на вратата. След десетото почукване се сетих, че беше събота вечер. Нагасава винаги получаваше разрешение да прекарва съботните нощи извън пансиона, в дома на свои роднини, по общо мнение.

Върнах се в стаята си, свалих си вратовръзката, поставих сакото и панталона си на една закачалка, облякох пижамата и си измих зъбите. О, не, помислих, утре е пак неделя. Сякаш неделите настъпваха през четири дни. Още две недели и щях да стана на двайсет години. Протегнах се в леглото и се втренчих в календара, тъй като ме обзе мрачно настроение.

Седнах при писалището си да напиша сутрешното си неделно писмо до Наоко, пиейки кафе от една голяма чаша и слушайки стари записи на Майлс Дейвис. Навън валеше ситен дъждец, а в стаята ми беше студено като в хладилник. Миризмата на нафталин не изчезваше от дебелия пуловер, който току-що бях извадил от един сандък. Високо горе на стъклото на прозореца упорито се бе заседяла и не трепваше голяма, тлъста муха. Тъй като нямаше вятър, който да го раздвижи, Изгряващото слънце отново бе увиснало на пилона, подобно на тога на римски сенатор. Едно мършаво, плашливо кафяво псе, което скиташе из двора на пансиона, изглежда, душеше всеки цвят в цветната леха. Не можех да разбера защо някакво куче ще ходи насам-натам и ще души цветя в дъждовен ден.

Писмото ми беше дълго и всеки път, когато порязаната ми дясна длан започваше да ме боли от държането на писалката, зарейвах поглед към мокрия двор.

В началото на писмото осведомих Наоко колко дълбоко съм си порязал ръката в магазина за грамофонни плочи, после продължих с това, че Нагасава, Хацуми и аз снощи сме имали нещо като тържество, тъй като Нагасава бе издържал изпита на Външно министерство. Описах ресторанта и ястията. Храната беше добра, написах, но някъде по средата атмосферата се промени и положението стана доста неловко.

Запитах се дали да пиша за Кидзуки във връзка с това, че бях играл билярд с Хацуми, и реших да го спомена. Сметнах, че е нещо, за което не биваше да премълчавам.

„Все още си спомням за последния удар на Кидзуки през онзи ден — денят на неговата смърт. Бе труден удар от ръба на билярдната маса, такъв, какъвто изобщо не предполагах, че той ще направи. Все пак късметът явно бе на негова страна: ударът бе абсолютно перфектен, а белите и червените топки почти не издадоха звук, когато за последната партия се докоснаха леко върху зеления филц. Беше такъв красив удар, че и днес живо си го спомням. Почти две и половина години след това изобщо не бях докосвал щека.

Все пак в нощта, когато играх билярд с Хацуми, мисълта за Кидзуки ме споходи чак след края на първата игра и силно ме шокира. Все си бях мислил, че ще си спомням за Кидзуки всеки път, когато играя билярд. Но едва когато свърши първата партия и си купих пепси от един автомат и започнах да го пия, си помислих за него. Този автомат за пепси провокира спомена: имаше такъв в билярдната зала, в която играехме, и често се обзалагахме на напитки за резултата от нашите игри.

Почувствах се виновен, че веднага не се бях сетил за Кидзуки, сякаш по някакъв начин го бях изоставил. Но като се върнах в стаята си, взех да разсъждавам така: изминаха две години и половина, откакто това се случи, и Кидзуки е все още на седемнайсет години. Не че паметта ми за него е помръкнала. Въпросите, които неговата смърт породи, са още там, ясни и живи, вътре в мен, някои са дори по-ясни, отколкото в началото. Искам да кажа следното: скоро ще навърша двайсет. Част от онова, което бе общо между мен и Кидзуки, когато бяхме на шестнайсет и на седемнайсет, вече е изчезнало и сълзите няма да го съживят. Не мога да го обясня по-добре, но смятам, че ти навярно можеш да разбереш какво чувствам и какво се опитвам да кажа. Всъщност ти вероятно си единствената в света, която може да разбере.

Сега мисля за теб повече от всякога. Днес вали дъжд. Дъждовните недели ми влияят зле. Когато вали дъжд, не мога да пера, което значи, че не мога и да гладя. Не мога да се разхождам, не мога да се излежавам на покрива. Почти всичко, което мога да направя, е да включа грамофона на автоматично повторение, да слушам Краля на блуса отново и отново и да гледам как дъждът вали на двора. Както ти писах преди, в неделя не навивам пружината си. По тая причина това писмо е толкова дълго. Спирам тук. Отивам на обяд в столовата.

До скоро“

9

Мидори я нямаше и на лекцията на другия ден. Какво ставаше с нея? Бяха изминали десет дена, откакто за последно говорихме по телефона. Помислих си дали да не й се обадя, но се отказах. Беше казала, че тя ще ми се обади.

В четвъртък същата седмица видях Нагасава в столовата. Той седна до мен с поднос, пълен с храна, и се извини, задето е направил „партито“ ни толкова неприятно.

— Няма значение — рекох. — Трябва да ти благодаря за страхотната вечеря. Все пак се налага да призная, че начинът да отбележиш първото си назначение, беше доста странен.

— Напълно си прав — каза той.

Изтекоха няколко минути, през които ядяхме мълчаливо.

— Сдобрих се с Хацуми — рече той.

— Не съм изненадан.

— Бях малко груб и с теб, доколкото си спомням.

— Какво, искаш да ми се извиниш ли? — попитах. — Да не си нещо болен?

— Може би — отвърна той и няколко пъти леко поклати глава. — Хацуми ми рече, че си й казал да ме зареже.

— Това е единственото разумно решение.

— Да, и аз така мисля — рече Нагасава.

— Тя е чудесно момиче — казах, сърбайки супата си от мисо.

— Знам — продума той с въздишка. — Малко прекалено чудесно за мен.

Спях като заклан, когато сигналният звънец иззвъня, за да ме извести, че има обаждане за мен. Той ме върна от абсолютната среда на съня към пълната обърканост. Почувствах се така, сякаш бях спал с потопена във вода глава, докато мозъкът ми набъбне. Часовникът показваше 6:15, ала нямах представа дали беше сутрин или вечер и не можех да си спомня кой ден е. Погледнах през прозореца и разбрах, че на пилона няма знаме. Навярно беше вечер.

Значи издигането и свалянето на знамето можело все пак да служи за нещо.

— Хей, Ватанабе, свободен ли си? — попита Мидори.

— Де да знам, кой ден сме днес?

— Петък.

— Сутринта или вечерта?

— Вечерта, разбира се! Толкова си отнесен! Хайде да се видим, сега е, ъъъ, шест и осемнайсет.

Значи все пак беше вечер! Правилно, бях се изтегнал на леглото с някаква книга, когато задрямах. Петък. Размърдах си мозъка. В петък вечер не се налагаше да ходя в магазина за грамофонни плочи.

— Да, свободен съм. Ти къде си?

— На гара Уено. Защо не се срещнем в Шинджуку? Сега тръгвам.

Уточнихме времето и мястото и прекратихме разговора.

Когато се добрах до ЦИЦАТА, Мидори седеше в края на бара на някакво питие. Носеше мъжко, намачкано бяло палто от груба вълна, тънък жълт пуловер, сини джинси и две гривни на едната си китка.

— Какво пиеш? — попитах.

— „Том Колинс“.

Поръчах си уиски със сода, после видях, че до краката на Мидори има голям куфар.

— Попътувах малко — рече тя. — Току-що се връщам.

— Докъде пътува?

— На юг до Нара и на север до Аомори.

— В едно и също пътуване?!

— Не бъди глупав. Може да съм странна, но не мога едновременно да пътувам хем на север, хем на юг. Отидох до Нара с моя приятел, после поех за Аомори сама.

Отпих глътка от уискито със сода, после запалих с клечка кибрит марлборото, което Мидори държеше между устните си.

— Сигурно си прекарала тежки моменти около погребението.

— Не, погребението е лесна работа. Имаме богат опит в това отношение. Обличаш си черно кимоно и седиш като някоя дама, а всички останали уреждат нещата — някой чичо, някой съсед, примерно. Носят саке, поръчват суши, казват нещо за утеха, плачат, правят сцени, споделят спомени. Това е лесно и приятно. В сравнение с грижите за някого ден след ден си е направо нищо работа. Ние, сестра ми и аз, се бяхме наситили на плач. Не можехме да заплачем. Не беше ни останала и една сълза. Наистина. Като изключим това, че когато постъпваш така, започват да си шепнат зад гърба ти: „Тези момичета са студени като лед“. Та ние никога не плачем, такива сме си. Знам, че бихме могли да симулираме, обаче никога няма да сторим такова нещо. Копелета такива! Колкото повече им се иска да ни видят да плачем, толкова по-твърдо сме решени да не им доставяме това удоволствие. Сестра ми и аз сме съвсем различни натури, но когато се стигне до такова нещо, сме в пълен синхрон.

Гривните на Мидори дръннаха на ръката й, когато тя махна на сервитьора и поръча още един „Том Колинс“ и паничка шамфъстък.

— Та, след края на погребението, когато всички се разотидоха, двете пихме саке до залез-слънце. Видяхме сметката на една огромна двулитрова бутилка и на половината от друга и през цялото време се разтоварвахме психически за сметка на всички — този е идиот, онзи е скапаняк, този има вид на краставо псе, онзи е свиня, еди-кой си е лицемер, друг е мошеник. Нямаш представа колко добре действа това!

— Представям си.

— Напихме се и си легнахме — и двете невъзмутими. Спахме часове наред и ако телефонът звънеше или нещо подобно, просто не му обръщахме внимание. Бяхме мъртво пияни. Накрая, щом се събудихме, си поръчахме суши и обсъдихме какво ще правим. Решихме да затворим книжарницата за известно време и да се позабавляваме. Бяхме се погубвали в течение на месеци и заслужавахме почивка. Сестра ми просто пожела малко да се помотае с приятеля си, а аз реших да заведа моя на няколкодневна екскурзия и да се чукаме като луди — Мидори сложи ръка на устата си и поразтърка уши. — Опаа, извинявай.

— Няма нищо — рекох. — Значи, заминахте за Нара.

— Да, винаги съм харесвала това място. Храмовете, паркът с елените.

— И чукахте ли се като луди?

— Не, никак, нито веднъж — рече тя с въздишка. — В мига, в който влязохме в стаята на хотела и тръснахме саковете, ми дойде мензисът. Истински фонтан.

Не можах да се сдържа и се засмях.

— Ей, не е смешно. Дойде една седмица по-рано! Когато се случи, не можех да спра да плача. Мисля, че цялото напрежение ми се е отразило. Приятелят ми направо откачи! Той си е такъв: пали на мига. Но вината не беше моя. Да не би да исках да ми дойде мензисът. И на всичко отгоре моите протичат доста тежко. Първите един-два дена нищо не ми се прави. Стой далеч тогава.

— Добре, но как мога да позная? — попитах.

— Когато ми дойде, ще нося няколко дни шапка. Червена. Това ще свърши работа — каза тя през смях. — Ако ме видиш на улицата с червена шапка, не ме заговаряй, а бягай далече.

— Чудесно. Ще ми се всички момичета да постъпват така — рекох. — Както и да е, та какво правихте в Нара?

— Какво можехме да правим? Хранихме елените и скитосвахме из града. Беше направо ужасно! Имахме една голяма кавга и не съм го виждала, откакто се върнахме. Помотах се няколко дни и реших да си направя едно хубаво пътешествие съвсем сама. И така заминах за Аомори. Останах при приятелка в Хиросаки през първите две нощи, сетне започнах да пътешествам — Шимокита, Тапи и прочие градчета. Те са хубави. Веднъж написах географска брошурка за този край. Някога бил ли си там?

— Не, никога.

— Както и да е — рече Мидори, след което отпи глътка от своя „Тим Колинс“ и стисна един шамфъстък, за да го счупи, — през цялото време, докато пътувах сама, мислех за теб. Мислех си колко приятно би било, ако ти беше с мен.

— Как стана така?

— Как стана така ли?! — Мидори ме погледна с празен поглед. — К’во ще рече „Как стана така“?!

— Същото. Как стана така, че мисли за мен?

— Може би защото ми харесваш, ето как стана! Защо иначе ще мисля за теб? На кого изобщо ще хрумне, че иска да бъде с някого, когото не харесва?

— Но ти имаш приятел — отбелязах. — Не бива да мислиш за мен — отпих бавно глътка от уискито със сода.

— Искаш да кажеш, че не ми е позволено да мисля за теб, щом като имам приятел, така ли?

— Не, не това, аз просто…

— Сега ще ти го кажа направо, Ватанабе — рече Мидори, като сочеше в мен. — Предупреждавам те, преливам от мъка, трупана цял месец, и съм на път да кипна. Така че внимавай какво ми говориш. Ако чуя още нещо от този род, ще наводня това заведение със сълзи. Започна ли веднъж, няма да спра цялата вечер. Готов ли си за това? Ставам същинско животно, когато се разрева, все едно къде се намирам! Не се майтапя.

Кимнах и си замълчах. Поръчах второ уиски със сода и изядох няколко шамфъстъка. Някъде, отвъд звука от плискащия се шейкър, звънтящите чаши и стърженето на някакъв хладилник, Сара Вогън пееше стара любовна песен.

— Нещата между мен и моя приятел се влошиха след случката с тампона.

— Случка с тампон ли?

— Да, преди около месец бяхме излезли да пийнем по нещо с него и с неколцина негови приятели и аз им разправих историята на една жена от моя квартал, която кихнала и от носа й изскочил тампон. Нали е смешно?

— Смешно е — казах и се засмях.

— Да, и другите момчета мислеха така. Но той много се ядоса и каза, че не трябва да разправям такива неприлични работи. Такъв темерут!

— Ау.

— Той е чудесен човек, но наистина може да бъде ограничен, когато стане дума за подобни неща — рече Мидори. — Примерно страшно се вбесява, ако нося не бели, а други на цвят пликчета. Не смяташ ли, че е ограничен?

— Може би — отвърнах, — но е въпрос на вкус. — Стори ми се невероятно, че човек като него би поискал за приятелка момиче като Мидори, но запазих тази мисъл за себе си.

— А ти какво прави? — попита тя.

— Нищо. Все същото — казах, но после си спомних за опита да мастурбирам, докато мисля за Мидори, както бях обещал да направя. Казах й го тихо, за да не ни чуят хората около нас.

Очите й светнаха и тя щракна с пръсти.

— Как ти се стори? Беше ли хубаво?

— Не, стана ми неловко по средата и се отказах.

— Имаш предвид, че ти е изчезнала ерекцията ли?

— Нещо такова.

— По дяволите — рече тя, стрелвайки ме с поглед, изпълнен с досада. — Не бива да допускаш да се чувстваш неловко. Мисли за нещо наистина еротично. Съгласна съм, позволявам ти. Хей, сетих се! Другия път ще ти се обадя по телефона и докато го правиш, ще ти говоря такива неща: „О, о, страхотно е… О, чувствам го… Спри, ще свърша… О, не прави това!“

— Телефонът на пансиона е във фоайето до входната врата, непрекъснато влизат и излизат хора — поясних. — Директорът ще ме убие с голи ръце, ако ме види да лъскам бастуна на подобно място.

— О, жалко.

— Няма значение — рекох. — Ще опитам отново сам тия дни.

— Постарай се — рече Мидори.

— Непременно — казах.

— Чудя се дали не съм аз причината — рече тя. — Може би просто не съм секси.

— Не, не е това — уверих я. — По-скоро е въпрос на нагласа.

— Знаеш ли — подзе тя, — имам страшно чувствителен гръб. Много ми е приятно, като прокарват леко пръсти по него… ммммм.

— Ще го имам предвид.

— Хей, защо не отидем сега да гледаме някой мръснишки филм? — предложи Мидори. — Някой наистина гаден садо-мазо.

От бара отидохме в рибен ресторант, а оттам до едно от най-занемарените кина в Шинджуку да гледаме програма с три филма за възрастни. Това бе единственото място, което успяхме да открием във вестника и където даваха садо-мазо филм. В киното се усещаше неопределима миризма. Улучихме подходящия момент: садо-мазо филмът тъкмо започваше, когато заехме местата си. Беше история за една секретарка и нейната шестнайсет-седемнайсетгодишна сестра, отвлечени от група мъже и подложени на садистичен тормоз. Мъжете караха по-голямата да прави най-различни отвратителни неща, заплашвайки да изнасилят по-малката сестра, но скоро по-голямата се превърна в буйстваща мазохистка, а по-малката откачи, тъй като трябваше да гледа всичките извращения, на които подложиха сестра й. Беше толкова потискащ, шаблонен филм, че не след дълго ми стана малко досадно.

— Ако аз бях на мястото на по-малката сестра, нямаше толкова лесно да се побъркам — рече Мидори. — Щях да продължа да гледам.

— Сигурен съм, че щеше.

— Все пак не мислиш ли, че зърната на гърдите й са прекалено тъмни за момиче на тази възраст — девственица?

— Така е.

Мидори не откъсваше очи от екрана. Бях силно впечатлен: всеки, който толкова напрегнато гледа някой филм, получава повече, отколкото е заплатил. Тя продължи да ми съобщава мислите си: „О боже, видя ли това“ или „Трима мъже наведнъж! Ще я разпорят!“, или „Искам да направя това на някого, Ватанабе“. Забавна ми беше повече Мидори, отколкото филмът.

Когато по време на антракта лампите светнаха, разбрах, че в киносалона нямаше други жени. Един младеж, който седеше близо до нас — вероятно студент, — огледа Мидори и отиде да седне в другия край.

— Кажи ми, Ватанабе, надървяш ли го, като гледаш такива неща?

— Да, понякога — отвърнах. — С такава цел се правят тези филми.

— Искаш да кажеш, че всеки път, когато започне някоя от тези сцени, оная работа на всеки мъж в киното се намира в изправено положение? Трийсет-четирийсет го надървят едновременно? Толкова е странно, ако за миг помислиш върху това, не смяташ ли?

— Да, така ми се струва сега, като го спомена.

Вторият филм беше типичен порнофилм, тоест още по-отегчителен от първия. Имаше много сцени с орален секс и всеки път, когато започваха да правят фелацио или кунилингус, или заставаха в поза шейсет и девет, киното се изпълваше със силни звуци от смучене и мляскане, записани към филма. Като ги слушах, се почувствах необяснимо тласнат към мисълта, че живея на странна планета.

— Чудя се на кого хрумва да се прибавят тези звуци — казах на Мидори.

— Намирам ги за страхотни! — обади се тя.

Имаше и звук за пенис, движещ се напред-назад във вагина. И през ум не ми бе минавало, че такива звуци изобщо съществуват. Мъжът не спираше да диша тежко, а жената свършваше с обичайните фрази — „да“ или „още“, — докато се гърчеше под него. Чуваше се и скърцането на леглото. Тези сцени се повтаряха отново и отново. Мидори изглежда отначало им се наслаждаваше, но и тя се отегчи след малко и предложи да си тръгваме. Излязохме и дълбоко си поехме дъх няколко пъти. Тогава за пръв път в живота ми въздухът на Шинджуку ми се стори здравословен.

— Беше забавно — рече Мидори. — Хайде пак да пробваме някога.

— Те правят едни и същи неща — казах.

— Ами какво друго могат да правят? Всички правим едни и същи неща.

Тук тя спечели точка.

Открихме друг бар и поръчахме питиета. Аз пих още уиски, а Мидори изпи три-четири коктейла от някакво неясно естество. Като излязохме навън, Мидори каза, че иска да се покатери на някое дърво.

— Няма никакви дървета наоколо — отбелязах. — А дори и да имаше, твърде много се олюляваш, за да се катериш.

— Винаги си толкова трезв, че разваляш всичко. Аз съм пияна, щото искам да съм пияна. Какво лошо има? Но макар да съм пияна, все пак мога да се покатеря на някое дърво. Дявол да го вземе, ще се покатеря на върха на някое грамадно, високо дърво и ще се изпишкам върху всички!

— Да не би случайно да ти се ходи до тоалетната?

— Да.

Заведох я до една платена тоалетна на гара Шинджуку, поставих монета в процепа и вкарах Мидори вътре, сетне купих вечерен вестник от сергия наблизо и го прочетох, докато я чаках да излезе. Но тя не излизаше. След петнайсет минути започнах да се безпокоя и бях склонен да вляза да проверя какво става с нея, когато тя най-подир се появи. Изглеждаше малко пребледняла.

— Извинявай — рече. — Заспах върху тоалетната чиния.

— Добре ли си? — попитах, поставяйки палтото си върху раменете й.

— Всъщност не — отвърна тя.

— Ще те заведа у вас. Просто трябва да се прибереш, хубавичко да се изкъпеш и да си легнеш. Преуморена си.

— Не отивам вкъщи. Какъв смисъл има? Там няма никой. Не искам да спя сама на това място.

— Ужасно — рекох. — Тогава какво възнамеряваш да правиш?

— Да отида в някой близък хотел и да спя в обятията ти цяла нощ. Като пън. Утре сутрин ще закусим някъде и ще отидем заедно на занятия.

— Имаше такова намерение от самото начало, нали? Затова ми се обади по телефона.

— Разбира се.

— Трябваше да се обадиш на приятеля си, не на мен. Това би било единственото разумно нещо. Иначе за какво са приятелите?

— Но аз искам да бъда с теб.

— Не е възможно да бъдеш с мен — рекох. — Първо, трябва да се върна в пансиона до полунощ. В противен случай ще наруша вечерния час. Един-единствен път го направих и имах големи неприятности. И второ, ако легна с момиче, ще поискам да го направя с нея, а съм сигурен като две и две четири, че не ми се ще да лежа там и да се мъча да се въздържа. Не се шегувам, може накрая да те насиля.

— Имаш предвид да ме набиеш, да ме завържеш и да ме изнасилиш отзад?

— Ей, виж какво, говоря сериозно.

— Но аз съм толкова самотна! Искам да бъда с някого! Знам, че постъпвам ужасно с теб, отправям искания и не ти давам нищо в замяна, говоря каквото ми щукне, измъквам те от стаята ти и те принуждавам да ме водиш където си поискам, но ти си единственият, с когото мога да се отнасям така. Нито веднъж през двайсетте години, откакто съм на този свят, не съм била в състояние да се държа както си искам с някого. Баща ми, майка ми, те никога не ми обръщаха внимание, а приятелят ми, е, той просто не е такъв човек. Вбесява се, ако се опитам да правя каквото искам. Затова в края на краищата се караме. Ти си единственият, на когото мога да кажа тези неща. А сега съм наистина, наистина, наистина уморена и искам да заспя, слушайки някой да ми казва колко ме харесва и колко съм хубава и прочие. Само това искам. А когато се събудя, ще съм изпълнена с енергия и никога повече няма да ти досадя с тези егоистични желания. Кълна се. Ще бъда добро момиче.

— Разбирам те, повярвай ми, но нищо не мога да направя.

— Моля те! Иначе ще седна направо тук на земята и ще рева до скъсване цяла нощ. И ще преспя с първото момче, което ме заговори.

Това вече беше върхът. Обадих се в пансиона и поисках да говоря с Нагасава. Когато той отиде на телефона, го попитах дали може да направи така, че да изглежда, че съм се прибрал вечерта. С едно момиче съм, поясних.

— Добре — рече той. — Това е основателна причина, ще се радвам да помогна. Просто ще обърна табелката с името ти откъм страната с надпис „тук“. Не се безпокой. Имаш на разположение колкото време ти е нужно. Сутринта може да се вмъкнеш през моя прозорец.

— Благодаря. Много съм ти задължен — казах и затворих.

— Готово ли е? — попита Мидори.

— Почти — продумах с въздишка.

— Страхотно, хайде да отидем на дискотека, още е толкова рано.

— Чакай малко, мислех, че си уморена.

— За такова нещо съм винаги във форма.

— О, боже.

Да, тя беше права. Отидохме в една дискотека и когато затанцувахме, енергията й взе малко по малко да се възвръща. Тя изпи две уискита с кола и остана на дансинга, докато челото й се изпоти.

— Толкова е весело! — възкликна, когато спряхме за малко и се върнахме на масата. — Цяла вечност не съм танцувала така. Не знам, но когато човек движи тялото си, сякаш духът му се освобождава.

— Твоят дух е винаги освободен — рекох.

— Не е така — каза тя, поклати глава и се усмихна. — Както и да е, тъй като сега се чувствам по-добре, огладнях! Хайде да отидем да изядем по една пица.

Заведох я в пицария, която често посещавах, и поръчах наливна бира и пица с аншоа. Не бях особено гладен и изядох само четири от дванайсетте парчета. Мидори довърши останалите.

— Сигурно бързо се съвземаш — рекох. — Доскоро беше бледа и се олюляваше.

— Да, защото някой се зае да изпълни егоистичните ми желания — отвърна тя. — Разтоварих се. Ау, пицата е страхотна!

— Кажи, наистина ли няма никой у вас?

— Да. Сестра ми е с приятеля си в неговата квартира. Това момиче страшно ме изнудва. Тя не може да спи сама у дома, ако ме няма.

— Тогава да забравим тази простотия с хотела. Само ще се чувстваш неудобно, ако отидем на такова място. Хайде да вървим у вас. Сигурно ще се намери някое одеяло за мен?

Мидори си помисли малко, после кимна.

— Добре, ще прекараме нощта у нас.

Качихме се на линия „Яманоте“ до Оцука и не след дълго вдигнахме металните кепенци, които затваряха отпред книжарница „Кобаяши“. На лист хартия, лепнат върху кепенците, пишеше: „Книжарницата е временно затворена“. Миризма на стари книги изпълваше тъмното помещение, сякаш кепенците отдавна не бяха вдигани. Половината рафтове бяха празни, а повечето списания бяха вързани на купчини за връщане като непродадена стока. Усещането за празнота и хлад, което бях изпитал при първото ми идване, се бе засилило. Мястото приличаше на стар негоден кораб, изоставен на брега.

— Не планирате ли пак да отворите книжарницата? — попитах.

— Не, ще я продадем — отвърна Мидори. — Ще си разделим парите и ще живеем сами известно време, без ничие „покровителство“. Сестра ми се омъжва догодина, а на мен ми остават още три години, докато завърша. Трябва да се постараем да изкараме поне дотогава. Аз ще продължа да върша нещатната си работа. След като продадем имота, известно време ще живея със сестра си в една стая.

— Мислиш ли, че някой ще поиска да го купи?

— Много е вероятно. Познавам една жена, която желае да отвори магазин за прежди. Наскоро ме попита дали искам да го продам. Татко, горкият, се труди толкова упорито, докато го купи, и изплащаше малко по малко заема, който бе взел, а накрая почти нищо не му бе останало. Всичко изчезна като морска пяна.

— Но той имаше теб — рекох аз.

— Мен?! — каза Мидори със смях. Тя си пое дълбоко въздух и го издиша. — Хайде да се качваме горе. Тук долу е студено.

На горния етаж тя ме настани край масата в кухнята и отиде да стопли водата за ваната. Докато бе заета с това, аз сварих чай в голям чайник, после зачакахме да се стопли водата за банята, седнали един срещу друг на кухненската маса и пихме чай. Подпряла брадичката си с ръка, тя ме погледна продължително и настойчиво. Не се чуваха други звуци, освен тиктакането на часовника и бръмченето на мотора на хладилника, който се включваше и изключваше по команда от термостата. Часовникът показваше, че наближава полунощ.

— Знаеш ли какво, Ватанабе, ако те гледа достатъчно внимателно човек, остава с впечатлението, че имаш доста интересно лице.

— Така ли смяташ? — попитах, леко засегнат.

— Едно симпатично лице значи много за мен — рече тя. — А твоето… колкото повече го гледам, толкова повече си мисля: „Той ще успее в живота“.

— А аз — продумах, — от време на време си мисля: „Какво ще излезе от мен, дявол да го вземе?“

— Хей, май зле се изразих. Не съм особено добра в изразяване на чувствата си. Затова хората ме разбират погрешно. Опитвам се само да ти кажа, че ми харесваш. Казвала ли съм ти го преди?

— Да — отвърнах.

— Мисля, че не съм единствената, на която й е трудно да разбере мъжката същност. Но работя по въпроса, малко по малко.

Мидори извади кутия цигари „Марлборо“ и запали една.

— Когато човек започва от нулата, има много неща да учи — рече тя.

— Не съм изненадан.

— О, за малко да забравя! Искаш ли да запалиш една благовонна пръчица в памет на баща ми?

Последвах Мидори до стаята с будисткия олтар, запалих пръчица пред снимка на баща й и сбрах молитвено ръце.

— Знаеш ли какво направих неотдавна? — попита Мидори. — Съблякох се чисто гола пред снимката на баща ми. Застанах както ме е майка родила в нещо като йогийска поза и го оставих да гледа дълго. Викам му: „Ето, татко, това са циците ми, а това е путката ми“.

— Защо, по дяволите, направи това? — попитах.

— Не знам, просто исках да му се покажа. Та нали половината от мен произлиза от неговото семе? Защо тогава да не му се покажа? „Ето я дъщерята, която си създал.“ Бях малко пийнала. Предполагам, че беше отчасти поради това.

— Вероятно.

— Сестра ми влезе и се изуми. Седях пред портрета на баща си чисто гола с разтворени крака. Струва ми се, че всеки би се изненадал.

— Така е.

— Обясних защо правя това и рекох: „Така че съблечи се, седни до мен и също му се покажи, Момо“ (казва се Момо), но тя не ме послуша. Излезе шокирана. Наистина е малко консервативна.

— С други думи е горе-долу нормална — казах аз.

— Кажи ми, Ватанабе, какво ти е мнението за баща ми?

— Не съм особено умел в общуването си с хора, с които току-що съм се запознал, но докато бяхме само двамата, не ми беше досадно. Чувствах се доста спокоен с него. Разговаряхме за какво ли не.

— Например?

— Например за Еврипид — отвърнах.

Мидори гръмко се засмя.

— Ти си такъв особняк! Никой не говори за Еврипид с умиращ човек, с когото току-що се е запознал!

— Да, но и никой не седи разкрачен пред паметния портрет на баща си!

Мидори се подсмихна и бутна камбанката на олтара, която звънна.

— Лека нощ, татко. Ние малко ще се позабавляваме, така че не се безпокой, а поспи. Вече не страдаш, нали? Нали си покойник? Сигурна съм, че не страдаш. В противен случай ще е добре да се оплачеш на боговете. Кажи им, че е прекалено мъчително. Надявам се, че се срещаш с мама и че двамата наистина се оправяте. Видях ти го, когато ти помагах да се изпишкаш. Беше много впечатляващ! Дай всичко от себе си. Лека нощ.

Взехме вана един след друг и си облякохме пижами. Аз получих почти нова пижама, която бе на баща й. Беше ми малко тясна и къса, но все пак по-добре от нищо. Мидори ми постла дюшек на пода в стаята с олтара.

— Нали не те е страх да спиш пред олтара? — попита.

— Ни най-малко. Не съм сторил нищо лошо — казах с усмивка.

— Но ще останеш с мен и ще ме прегръщаш, докато заспя, нали?

— Да — отвърнах.

Прегърнах я, почти на път да падна от ръба на малкото й легло. Забучила нос в гърдите ми, тя постави ръцете си върху хълбоците ми. Дясната ми ръка обгърна гърба й, докато се опитвах да не падна, а с лявата се държах здраво за рамката на леглото. Положението не беше особено благоприятно за сексуална възбуда. Носът опираше в главата й и от време на време късите косми го гъделичкаха.

— Хайде, кажи ми нещо — рече Мидори, с лице, скрито в гърдите ми.

— Какво искаш да кажа?

— Нещо. Нещо, което ще ми е приятно да чуя.

— Ти си много сладка — рекох.

— Мидори — продума тя. Казвай името ми.

— Много си сладка, Мидори — поправих се аз.

— Какво имаш предвид, като казваш много сладка?

— Толкова сладка, че планините се рушат, а океаните пресъхват.

Мидори вдигна глава и ме погледна.

— Много особено се изразяваш.

— Чувствам как сърцето ми се разтапя, когато казваш това — рекох усмихнат.

— Кажи нещо още по-мило.

— Наистина те харесвам, Мидори. Много.

— Колко много?

— Като пролетно мече — рекох.

— Пролетно мече ли? — Мидори пак вдигна поглед. — За какво говориш?

— В пролетен ден ти вървиш през ливада съвсем сама и това сладко малко мече с кадифена козина и блестящи очи идва и тръгва редом с теб. И ти казва: „Здрасти, малка госпожице. Искаш ли да се потъркаляш с мен?“ Така че ти и мечето прекарвате целия ден в обятията си, търкаляте се по обрасъл с детелина хълм. Нали е приятно?

— Да. Наистина е приятно.

— Ето колко те харесвам.

— Това е най-хубавото нещо, което съм чувала — рече Мидори, сгушвайки се на гърдите ми. — Щом като толкова ме харесваш, ще правиш всичко, което ти кажа, нали? Няма да се ядосваш, нали?

— Не, разбира се, че няма да се ядосвам.

— И ще се грижиш за мен винаги и всякога.

— Разбира се — отвърнах, галейки късата й като на момче мека коса. — Не се безпокой, всичко ще бъде наред.

— Обаче ме е страх — рече тя.

Нежно я прегърнах. Не след дълго раменете й почнаха да се вдигат и отпускат и аз чух, че диша равномерно. Вече спеше. Измуших се от леглото й и отидох в кухнята, където изпих една бира. Изобщо не ми се спеше, та си помислих дали да не почета, но наблизо не можах да намеря нищо, което си струваше да бъде прочетено. Мина ми през ума да се върна в стаята на Мидори да потърся там някоя книга, ала не исках да я събудя с ровичкането си.

Поседях там известно време, зяпах и си сръбвах от бирата, когато се сетих, че се намирам в книжарница. Слязох долу, запалих лампата и почнах да преглеждам лавиците с книги. Не попаднах на много заглавия, които да ми допаднат, а и повечето от книгите там вече бях прочел, ала трябваше да намеря нещо за четене, все едно какво. Избрах избледнял екземпляр на Под колелото от Херман Хесе, книга, която сигурно отдавна киснеше непродадена в книжарницата, и оставих парите за нея до касата. Това беше моят малък принос за изчерпване на стоката в книжарница „Кобаяши“.

Седнах до масата в кухнята, пиех бира и четях Под колелото. Бях прочел за пръв път този роман в годината, когато влязох в гимназията. И сега, осем години по-късно, ето, че четях същата книга в кухнята на едно момиче, облечен с маломерната пижама на покойния й баща. Чудно нещо. Ако не бяха тези странни обстоятелства, може би никога нямаше да препрочета Под колелото.

Книгата не беше лишена от отживелици, но като роман не беше слаба. Четях я бавно, наслаждавайки се на всеки ред в притихналата книжарница посред нощ. На рафт в кухнята имаше прашна бутилка бренди. Налях си малко в кафена чашка и го изпих наведнъж. Брендито ме стопли, но въобще не помогна да ми се доспи.

В три без нещо отидох да проверя какво прави Мидори. Тя спеше дълбоко. Сигурно бе преуморена. Лампите от редицата магазини отвън хвърляха в стаята меки бели отблясъци, подобни на лунната светлина. Мидори спеше с гръб към светлината. Тя лежеше така притихнала, сякаш беше замръзнала. Наведох се над нея и долових шума от дишането й. Спеше точно като баща си.

Куфарът от неотдавнашните й пътувания беше до леглото. Бялото й палто бе провесено на облегалката на един стол. Бюрото й беше добре подредено, а на стената над него висеше календар. Побутнах с лакът пердето и погледнах долу към безлюдните магазини. Всички бяха затворени, металните им кепенци — спуснати, автоматите за напитки, изтикани пред магазина за алкохол, даваха единственият знак, че нещо очаква да съмне. Свистенето на гуми на камион в далечината от време на време изпращаше силни вибрации по въздуха. Върнах се в кухнята, налях си още една чашка бренди и продължих да чета Под колелото.

Докато дочета книгата, почна да се развиделява. Направих си разтворимо кафе и използвах лист хартия и химикалка, които намерих на масата, за да напиша няколко реда на Мидори: „Изпих малко от брендито ти. Купих си екземпляр от Под колелото. Вече се съмна и се прибирам. До скоро“. Сетне, след известно колебание, добавих: „Изглеждаш наистина сладка, когато спиш“. Измих чашката от кафето, загасих лампата в кухнята, слязох по стълбището, безшумно вдигнах кепенците и излязох вън. Безпокоях се, че някой съсед може да ме сметне за подозрителен, обаче на улицата нямаше никого в шест без десет сутринта. Само враните бяха на обичайното си място на върха на покрива и гледаха свирепо надолу към улицата. Хвърлих бегъл поглед към бледорозовите пердета на прозореца на Мидори, отидох до трамвайната спирка, пътувах до края на линията и оттам вървях пеша до моя пансион. По пътя попаднах на отворена закусвалня и закусих ориз, супа от мисо, туршия и пържени яйца. Заобиколих зад пансиона и почуках на прозореца на Нагасава на първия етаж. Той веднага ме пусна да вляза.

— Кафе? — попита.

— Не.

Благодарих му, качих се в стаята си, измих си зъбите, свалих си панталона, вмъкнах се под завивките и стиснах очи. Най-после ме налегна сън без сънища, сякаш над мен се затвори тежка оловна врата.

Пишех на Наоко всяка седмица и тя често ми отговаряше. Никое от нейните писма не беше особено дълго. Скоро се появиха споменавания за хладните ноемврийски сутрини и вечери.

„Ти се върна в Токио точно когато се засили есенният хлад, и известно време не можех да реша дали празнотата, която се отвори в мен, се получи от това, че ти ми липсваше, или от смяната на сезона. Двете с Рейко през цялото време си говорим за теб. Казва ми непременно да те поздравя. Тя е мила с мен както винаги. Не мисля, че щях да съм в състояние да понеса това място, ако я нямаше тук. Плача, когато съм сама. Рейко казва, че е хубаво, че мога да плача. Но чувството за самота наистина причинява болка. Когато нощем съм сама, чувам човешки гласове от мрака. Те приличат на стенанията на дърветата от вятъра нощем. Кидзуки, сестра ми — непрекъснато ми говорят. Те също са сами и търсят някого, с когото да поприказват.

Често препрочитам писмата ти нощно време, когато съм сама и изпитвам болка. Чувствам се притеснена от много неща, които идват отвън, но твоите описания на света около теб ми дават чудесно успокоение. Толкова е странно! Питам се защо е така? И ги чета и препрочитам, а и Рейко ги чете. После си говорим за нещата, за които ми разправяш. Много харесвам писмата, в които пишеш за бащата на онова момиче, Мидори. Всяка седмица очакваме с нетърпение да получим писмо от теб, като едно от малкото ни развлечения — да, на такова място писмата са нашите развлечения.

Правя всичко възможно да отделям време през седмицата, за да ти пиша, но още щом седна пред празния лист, започвам да се чувствам потисната. Наистина трябваше да се насиля, за да напиша и това писмо. Рейко ми се караше, че не ти отговарям. Но не ме разбирай погрешно. Имам куп неща, които искам да споделя с теб, за които да ти разправя. Просто ми е много трудно да ги изразя писмено. Затова ми е толкова мъчително писането на писма.

Като стана дума за Мидори, тя ми се струва интересен човек. Четейки писмата ти, имам усещането, че може би е влюбена в теб. Когато казах това на Рейко, тя рече: «Ами да, естествено, че е влюбена! Дори аз съм влюбена във Ватанабе!» Ходим за гъби, събираме кестени и всеки ден ядем това. Всеки ден: кестени с ориз, гъби трихоломи с ориз, но те са толкова вкусни, че не ни омръзват. Ала Рейко не яде много. Тя все така пуши цигара след цигара. Птиците и зайците се чувстват чудесно.

До скоро“

Три дни след двайсетия ми рожден ден пристигна пакет за мен от Наоко. Вътре имаше тъмночервен пуловер с широко деколте и едно писмо.

„Честит рожден ден! Надявам се, че ти предстои щастлива двайсета година. Моята ще изтече, а аз, изглежда, ще съм нещастна както винаги, но много бих искала, ако е възможно, да получиш със своя дял щастие и моя. Наистина. Двете с Рейко изплетохме този пуловер. Тя изплете едната, аз другата половина. Ако се бях заела изцяло сама с тази работа, нямаше да ми стигне времето до следващия Свети Валентин. Хубавата половина е на Рейко, лошата е моя. Рейко се справя толкова добре с всичко, с което се захване, че понякога, като я гледам, мразя себе си. Няма и едно нещо, в което да съм наистина добра!

Довиждане. Бъди здрав.“

В пакета имаше и едно кратко писъмце от Рейко.

„Как си? Може би за теб Наоко е връх на щастието, но за мен тя е просто едно недодялано момиче. Все пак успяхме да завършим пуловера навреме за рождения ти ден. Хубав е, нали? Ние подбрахме цвета и модела. Честит рожден ден!“

10

Връщайки се мислено към 1969-а година, единственото, което изплува в паметта ми, е едно блато — дълбоко, тресавище с лепкава кал, което сякаш се кани да всмучи обувката ми всеки път, когато направя крачка. Газя изтощен през калта. Пред мен, зад мен не се вижда нищо друго, освен безконечна блатиста чернота.

Самото време се влачеше с ритъма на колебливите ми стъпки. Хората, с които вървях, отдавна бяха отишли далеч напред, а моето време и аз бяхме изостанали и се мъчехме да се движим през калта. Светът около мен беше пред прага на големи преобразования. Смъртта бе вече отнела Джон Колтрейн, който бе отишъл при толкова много други покойници. Хората крещяха, че ще има революционни промени — които, изглежда, винаги предстояха съвсем скоро. Но „промените“, които настанаха, бяха само двуизмерни сценични декори, фон без стойност и смисъл. Аз вървях с мъка напред ден подир ден и рядко вдигах очи — те бяха приковани в безкрайното блато, което се простираше пред мен. Тиквах десния си крак, вдигах левия, поставях левия, вдигах десния, никога не бях съвсем сигурен къде се намирам, никога не бях сигурен, че вървя в правилната посока, знаех само, че трябва да продължавам да се движа стъпка по стъпка.

Навърших двайсет години, есента стори път на зимата, но в моя живот не настъпи никаква съществена промяна. Вяло посещавах занятията, работех три вечери седмично в магазина за грамофонни плочи, от време на време препрочитах Великият Гетсби, а когато дойдеше неделя, перях и пишех дълго писмо на Наоко. Понякога излизах с Мидори на обяд или вечеря, до зоопарка или на кино. Продажбата на книжарница „Кобаяши“ стана, както бе предвидено, и Мидори и сестра й се преместиха в двустаен апартамент близо до Мьогадани, един по-престижен квартал. Мидори каза, че ще се изнесе, когато сестра й се омъжи, и ще наеме самостоятелна квартира. Междувременно ме покани веднъж на обяд в новия им апартамент. Беше слънчев и хубав и на Мидори, изглежда, й харесваше да живее много повече там, отколкото над книжарница „Кобаяши“.

Понякога Нагасава предлагаше да излезем на някоя от разходките ни, но аз винаги казвах, че имам неотложна работа. Не исках да си правя труда. Не че не ми харесваше идеята да спя с момичета: просто, когато си помислях за целия процес, през който трябваше да премина — запиване в града, търсене на подходящите момичета, разговори с тях, отиване в някой хотел, — усилието ми се струваше твърде голямо. Възхищавах се на Нагасава и за начина, по който можеше да продължи ритуала, без да му омръзне. Навярно онова, което Хацуми ми беше казала, бе постигнало някакъв ефект: можех да се чувствам много по-щастлив просто като си помисля за Наоко, вместо да спя с някое глупаво, анонимно момиче. Усещането за това как пръстите на Наоко ме доведоха до оргазъм в тревистата ливада, оставаше живо в мен.

Писах на Наоко в началото на декември с въпрос дали е съгласна да й отида на гости през зимната ваканция. Пристигна отговор от Рейко, че те много биха се радвали, ако отида. Обясняваше, че на Наоко й е трудно да пише, затова тя отговаря на писмото ми вместо нея. Това не означаваше непременно, че Наоко е много зле: нямаше защо да се тревожа. Тези неща идваха и си отиваха на вълни.

Когато ваканцията дойде, напъхах вещите си в раницата, обух си високи обувки за сняг и заминах за Киото. Чудатият лекар бе имал право: планините през зимата, покрити със снежно покривало, бяха невероятно красиви. Както преди, преспах две нощи в жилището на Наоко и Рейко и прекарах три дена с тях, правейки почти същото като предния път. Когато слънцето залезеше, Рейко свиреше на китарата си и тримата седяхме и си приказвахме. Вместо на пикник, ходихме на ски крос по пресечени местности. След час каране на ски през гората оставахме без дъх и плуввахме в пот. Когато имаше време, се присъединявахме към местните жители и персонала в чистенето на сняг. Доктор Мията се отби до нашата маса, за да обясни защо средният пръст на ръката е по-дълъг от показалеца, докато при пръстите на краката е обратно. Портиерът Омура пак ми разправи за токийските пържоли. Рейко слушаше с удоволствие грамофонните плочи, които донесох като подаръци от града. Тя транскрибира няколко мелодии и ги изпълни на китарата.

Наоко беше още по-несловоохотлива, отколкото през есента. Когато бяхме тримата заедно, тя седеше на канапето, усмихваше се и почти не разговаряше. Рейко, изглежда, бърбореше, за да запълва неловките паузи.

— Но не се безпокой — рече ми веднъж Наоко. — Просто съм в един от лошите си периоди. Много по-забавно ми е да ви слушам, отколкото да приказвам.

Рейко излезе да свърши някаква работа, така че Наоко и аз можахме да си легнем. Аз целувах шията, раменете и гърдите й, а тя използва ръцете си, за да ме доведе до оргазъм, както преди. След това, държейки я в прегръдките си, й казах, че нейното докосване е останало в мен през тези два месеца, че съм мислил за нея и съм мастурбирал.

— Не спа ли с друга? — попита Наоко.

— Нито веднъж — отговорих.

— Добре тогава, ще има още нещо, за което да си спомняш — тя се плъзна надолу и докосна пениса ми с устните си, сетне го обгърна със своята топлина и прокара език по него, а дългата й права коса се люлееше над корема и слабините ми с всяко движение на устните й, докато свърша за втори път.

— Смяташ ли, че ще си спомняш за това? — попита тя.

— Разбира се — отвърнах. — Винаги ще си го спомням.

Прегърнах я силно и пъхнах ръцете си в панталона й, докосвайки нейната все още неовлажнена вагина. Наоко поклати глава и отблъсна ръката ми. Стояхме прегърнати известно време, без да си кажем и дума.

— Мисля да напусна пансиона към края на учебната година и да си потърся квартира — рекох. — Край на живота в пансиона. Ако продължа да работя на непълен работен ден, горе-долу ще покривам разходите си. Какво ще кажеш да дойдеш в Токио да живеем заедно, както ти предложих преди?

— О, Тору, благодаря ти. Толкова съм щастлива, че искаш да сторя такова нещо!

— Не че смятам, че тук не е хубаво — рекох аз. — Тук е спокойно, обстановката е идеална, а и Рейко е чудесен човек. Но това не е място, където човек може да остане дълго. Твърде ограничено е за продължителен престой. Сигурен съм, че колкото повече време си тук, толкова по-трудно ще ти е да го напуснеш.

Вместо да отговори, Наоко обърна поглед към прозореца. Отвън не се виждаше нищо, освен сняг. На небето надвисваха снежни облаци, ниски и навъсени, с една-единствена пролука между тях и покритата със сняг земя.

— Добре си помисли за това — казах. — При всички положения ще се преместя до края на март. Когато решиш да дойдеш при мен, заповядай.

Наоко кимна. Прегърнах я така внимателно, сякаш държах изящно, изработено от стъкло произведение на изкуството. Тя обви с ръце шията ми. Аз бях гол, а тя бе само по бельо. Тялото й беше толкова красиво, че можех да го гледам с наслада цял ден.

— Защо не се овлажних? — промърмори Наоко. — Единствено тогава се случи за пръв и последен път. В деня на двайсетия ми рожден ден, онзи април. В нощта, когато ме взе в прегръдките си. Какво не е наред с мен?

— Сигурен съм, че е на нервна почва — рекох. — Нека да мине време. Няма защо да се бърза.

— Всичките ми проблеми са на нервна почва — каза Наоко. — Ами ако никога не се оправя? Ако не мога да правя секс до края на живота си? Ще продължиш ли да ме обичаш както досега? Нима ръцете и устните винаги ще са ти достатъчни. Или ще решаваш сексуалния проблем, като спиш с други момичета?

— Аз съм заклет оптимист — продумах.

Наоко седна в леглото и облече една тениска. Над нея навлече фланелка и после си обу джинсите. Аз също се облякох.

— Нека да си помисля за това — рече Наоко. — И ти също си помисли.

— Добре — казах. — И като стана дума за устни, това, което направи с тях току-що, беше страхотно.

Наоко леко се изчерви и се подсмихна.

— Кидзуки казваше същото.

— Двамата с него имахме почти еднакви вкусове и разбирания — рекох усмихнат.

Седнахме един срещу друг край масата в кухнята, пихме кафе и си приказвахме за едно време. Тя започваше да говори повече за Кидзуки. Колебаеше се и внимателно подбираше думите си. Снегът валеше на пресекулки. Небето изобщо не се проясни и през трите дни на престоя ми там.

— Мисля, че може пак да намина през март — рекох на тръгване. Прегърнах я за последен път с една силно подплатена прегръдка през зимното палто и я целунах по устните.

— До скоро — каза тя.

1970-а — година със съвсем ново звучене — настъпи и сложи край на моето юношество. Вече можех да крача през едно съвсем ново блато. После дойде време за последните изпити, които издържах сравнително лесно. Ако нямаш какво друго да правиш и прекарваш цялото си време на занятия, не се изисква особено учене, за да ги вземеш.

Но възникнаха някои проблеми в пансиона. Няколко момчета — активисти в една от политическите фракции, криеха своите шлемове и железни тръби в стаите си. Те имаха разправия с някои от момчетата, които бяха под покровителството на директора, в резултат на което двама от тях бяха ранени, а шестима изгонени от пансиона. Впоследствие шокът от този инцидент се запази задълго, провокирайки почти всеки ден дребни боричкания. В пансиона цареше потискаща атмосфера и нервите на хората бяха опънати до скъсване. Малко остана и аз да получа юмрук от един от галениците, но Нагасава се намеси и успя да заглади положението. Във всеки случай беше крайно време да се махна оттам.

Още щом издържах повечето си изпити, се заех сериозно да си търся квартира. След седмица търсене попаднах на подходящото жилище в предградията на Кичиджоджи. Местоположението не беше кой знае колко удобно, но беше къща: самостоятелна къща — истинска находка. Първоначално била барака за някакъв градинар или нещо подобно, усамотена в ъгъла на едно доста голямо парче земя, отделено от главната къща чрез обширна занемарена градина.

Хазяинът използваше входната врата, а аз задната, нещо, което ми позволяваше да запазвам уединението си. Разполагах с големичка стая, малка кухня и баня, и невероятно голям килер. Имаше дори веранда, гледаща към градината. Двойка симпатични старци даваха къщата под наем под пазарната цена, при условие, че наемателят има готовност да се изнесе до година, ако техният внук реши да пристигне в Токио. Увериха ме, че мога да живея както намеря за добре; нямало да поставят никакви изисквания.

Нагасава ми помогна при преместването. Той успя да наеме малък камион за пренасянето на багажа ми и както обеща ми подари хладилника и телевизора си, и един необикновено голям термос. Може би вече нямаше нужда от тях, но за мен те бяха идеални. Той самият планираше да се премести след два дена в апартамент в квартал Мита.

— Струва ми се, че скоро няма се видим пак — рече той, когато си тръгваше, — бъди здрав. Все пак съм сигурен, че след години ще се срещнем на някое непознато място.

— Вече го очаквам с нетърпение — отвърнах.

— А онзи път, когато си трампихме момичетата, онази, която изглеждаше смешно, беше по-добрата.

— Така е — рекох със смях. — Но между другото, Нагасава, грижи се за Хацуми. Трудно е да се намерят добри момичета като нея. Тя е много по-крехка, отколкото изглежда.

— Да, знам — кимна той. — Тъкмо затова се надявах, че ти ще я поемеш, когато скъсам с нея. Двамата щяхте да сте чудесна двойка.

— Сериозно! — рекох аз.

— Шегувам се — отговори Нагасава. — Както и да е, бъди щастлив. Имам усещането, че много лайна ще ти се изпречат на пътя, обаче ти си упорито копеле, сигурен съм, че ще се справиш. Може ли да ти дам един съвет?

— Разбира се, кажи.

— Не се самосъжалявай. Само задниците го правят.

— Ще го запомня — отвърнах. — Стиснахме си ръцете и пътищата ни се разделиха, той пое към своя нов свят, аз — обратно към моето блато.

Три дни след като се преместих, писах на Наоко. Описах новото си жилище и казах какво облекчение изпитвам, че се махнах от идиотите в пансиона и всичките им смахнати хрумвания. Сега можех да започна новия си живот с ново разположение на духа.

„Прозорецът ми гледа към голям двор, където си дават среща всичките котки в квартала. Обичам да лежа на верандата и да ги наблюдавам. Не съм сигурен колко точно се събират, ала е голяма банда. Правят групово слънчеви бани. Не мисля, че им е особено приятно, че живея тук, но когато хвърля някое престояло парче сирене, няколко от тях допълзяват и поемат риска да го захапят. Може би не след дълго ще се сприятелим. Има един раиран котарак в тайфата с наполовина оръфани уши. Поразително прилича на директора на пансиона, в който живях. Очаквам да започне да вдига знамето всеки ден.

Тук съм малко далеч от училище, но веднъж да започна специализацията си, няма да имам твърде много сутрешни занятия, така че няма да е чак толкова лошо. По отношение на времето може дори да е по-добре да чета във влака. Сега искам само едно — да си намеря някоя лека работа, която да ме ангажира три-четири дни седмично. Тогава ще мога да се върна към активния си живот.

Нямам намерение да ти вадя душата, но април е добър месец за ново начало и не мога да не смятам, че най-добре за нас би било тъкмо тогава да заживеем заедно. Ти би могла пак да тръгнеш на занятия, стига нещата да се наредят добре. Ако се окаже, че ни е трудно да живеем заедно, ще ти намеря квартира наблизо. Най-важното за нас е да бъдем винаги близо един до друг. Разбира се, не е задължително да е през пролетта. Ако мислиш, че ще е по-добре през лятото, аз нямам нищо против. Просто ме уведоми какво мислиш по този въпрос.

Планирам за напред да отделям допълнително време за работа, за да покрия разходите си по преместването. След като заживея сам, ще се нуждая от добра сума за едно-друго: за тенджери, тигани, чинии и прочие. Но през март ще съм свободен и определено искам да дойда да те видя. Кои дати те устройват най-добре? За тогава ще планирам пътуване до Киото. Очаквам с нетърпение да те видя и да получа отговор от теб.“

Прекарах следващите няколко дни на пазара в съседния на Кичиджоджи квартал, за да купя нещата, от които се нуждаех, и започнах да си готвя вкъщи съвсем обикновени ястия. Купих няколко дъски от местен склад за дървен материал и ги нарязах до такъв размер, че да мога да си скова писалище. Смятах за момента да уча и да се храня на него. Направих няколко полици и се запасих с добър набор от подправки. Едно бяло коте, може би шестмесечно, реши, че ме харесва, и почна да се храни при мен. Нарекох го Чайка.

След като пооправих жилището си, отидох в града и намерих временна работа като помощник-бояджия. Така запълних цели две седмици. Заплащането беше добро, но трудът беше убийствен, а от изпаренията ми се виеше свят. Всеки ден след работа вечерях в една евтина закусвалня, прокарвах храната с бира, прибирах се вкъщи, играех си с котето и спях като заклан. През това време не пристигна отговор от Наоко.

Бях в разгара на едно боядисване, когато внезапно се сетих за Мидори. Осъзнах, че не бях се свързвал с нея близо три седмици и дори не бях й казал, че съм се преместил. Бях й споменал, че възнамерявам да го направя, а тя бе рекла: „О, наистина ли?“ и тогава бяхме разговаряли за последно.

Отидох до телефонна кабина и набрах номера на апартамента й. Жената, която вдигна слушалката, навярно беше сестра й. Когато казах името си, тя рече: „Един момент“, но Мидори не се обади.

После сестрата, или която и да беше тя, се върна на телефона.

— Мидори казва, че ви е много ядосана и не иска да говори с вас. Вие сте се преместили, а абсолютно нищо не сте й казали за това, така ли е? Просто сте изчезнали и не сте й казали къде отивате, нали? Е, сега тя ви е страшно ядосана. А когато се ядоса, се държи така. Като животно.

— Вижте, не можете ли просто да ми дадете да поговоря с нея? Мога да обясня.

— Тя казва, че не й се слушат никакви обяснения.

— Може ли тогава да обясня на вас? Крайно неприятно ми е, че ви занимавам с това, но бихте ли ме изслушали и после да й предадете какво съм казал?

— А не, приятел! Сам се оправяй. Що за мъж си? Това е твое задължение, така че действай направо.

Положението беше безнадеждно. Благодарих й и затворих. Всъщност не можех да виня Мидори, че е ядосана. При цялото това преместване в друго жилище, оправяне и работа за допълнително пари, не бях помислил нито миг за нея. Дори за Наоко не се бях сещал. Не ми се случваше за първи път. Винаги когато бях погълнат от нещо, изключвах за всичко останало.

Но сетне се замислих как бих се чувствал, ако си бяхме разменили ролите и Мидори се бе преместила, без да ми каже къде или без да ми се обади в продължение на три седмици. Щях да се почувствам засегнат — силно засегнат, несъмнено. Да, не бяхме любовници, но до известна степен се бяхме отворили един към друг дори повече от любовници. Тази мисъл ме опечали. Колко е лошо да засегнеш някого, на когото действително държиш — и да сториш това съвършено неволно.

Още щом се върнах вкъщи от работа, седнах при новото си писалище и написах писмо на Мидори. Казах й съвсем искрено как се чувствам. Извиних се, без обяснения и оправдания, задето съм бил толкова невнимателен и безчувствен. „Липсваш ми — написах. — Искам да те видя колкото се може по-скоро. Искам да ми дойдеш на гости в новото ми жилище. Моля те, отговори ми“. Изпратих писмото с бърза поща.

Отговор не пристигна.

Беше началото на една необичайна пролет. Прекарах цялата си ваканция в очакване на писма. Не можах да предприема пътуване, не можах да си отида у дома да се видя с родителите си, не можах дори да започна работа на непълен работен ден, тъй като не се знаеше кога може да пристигне писмо от Наоко с вестта, че иска да й отида на гости на еди-коя си дата. Следобедите прекарвах на пазар в съседния на Кичиджоджи квартал, гледах филми или четях в едно кафене, където се свиреше джаз. Не се срещах с никого и не разговарях почти с никого. Веднъж седмично пишех на Наоко. Нито веднъж не й загатнах, че очаквам отговор. Не исках по никакъв начин да й оказвам натиск. Разправях й за работата си като бояджия, за Чайка, за цъфтящите праскови в градината, за милата възрастна дама, която продаваше тофу[10], за неприятната възрастна дама в местната закусвалня, за ястията, които си готвех. Но въпреки това тя не ми писа.

Всеки път, когато ми писнеше да чета или да слушам плочи, поработвах малко в градината. Взех от хазяина гребло, метла с дълга дръжка и градинарски ножици и прекарвах известно време в плевене и подкастряне на храстите. Не след дълго дворът придоби приличен вид. Веднъж собственикът на имота ме покани да пием по чаша чай у тях. Седнахме на верандата на главната къща, пиехме зелен чай, хрускахме оризови бисквити и си говорехме. След като се пенсионирал, той започнал работа в някакво застрахователно дружество, но напуснал след няколко години и сега не си давал много зор. Къщата и земята отдавна били собственост на фамилията, неговите деца били пораснали и се отделили, и той можел да кара спокойни старини, без да работи. По тая причина той и съпругата му непрекъснато пътували заедно.

— Много хубаво — рекох.

— Не, не е — отвърна той. — Пътуването никак не ми е забавно. Предпочитам да работя.

Оставил двора да запустее, защото нямало свестни градинари в района и защото получавал алергии и не можел да върши сам работата. Косенето на трева му причинявало сенна хрема.

Когато изпихме чая си, той ми показа една барака, ползвана за склад, и ми каза, че мога да ползвам всичко, което намеря вътре, нещо като благодарност за работата ми по градината.

— Изобщо не употребяваме никое от тези неща — рече, — така че вземи каквото ти хареса.

Помещението беше натъпкано с какво ли не — стара дървена вана, детско басейнче, бейзболни бухалки. Намерих едно старо колело, маса за хранене с два стола, огледало и китара.

— Бих искал да взема тези неща, ако нямате нищо против — рекох.

— Вземи каквото ти хареса — повтори той.

Прекарах един ден в ремонт на велосипеда: почистих ръждата, смазах лагерите, напомпах гумите, регулирах венците и го закарах до една ремонтна работилница за велосипеди да му поставят ново жило за смяна на скоростите. Когато приключих, той изглеждаше като нов. Почистих дебел слой прах от масата и я лакирах. Смених струните на китарата и залепих парче от корпуса, което се бе отчупило. Отстраних с телена четка ръждата по ключовете и ги регулирах. Не беше кой знае каква китара, но поне я настроих. Не бях пипвал китара от гимназията. Седнах на верандата и се опитах, доколкото ми позволяваха силите, да изсвиря „Горе на покрива“ на Дрифтърс. С почуда установих, че все още си спомням повечето акорди.

След това взех няколко парчета дървен материал и си сглобих пощенска кутия. Боядисах я в червено, написах името си на нея и я поставих пред вратата си. До трети април единствената поща, която се озова в кутията ми, беше нещо, препратено от пансиона: кратко писмо от комитета по устройване на срещи на випуска от гимназията. Среща на класа беше последното нещо, което исках. Това беше класът, в който учихме двамата с Кидзуки. Изхвърлих писмото на боклука.

Открих писмо в кутията на четвърти април следобед. „Рейко Ишида“, пишеше на гърба. Направих с ножиците си внимателен, правилен разрез там, където бе запечатано, и излязох на верандата да го прочета. Имах предчувствие, че новините нямаше да са добри, и се оказах прав.

Отначало Рейко се извиняваше, задето ме бе накарала да чакам толкова дълго отговор. Наоко се помъчила да ми пише, но, изглежда, така и не написала нито едно писмо.

„Предложих й да ти отговоря вместо нея, но всеки път, когато й посочвах колко зле постъпва, като те кара да чакаш, тя изтъкваше, че въпросът е от твърде интимен характер, че сама ще ти пише скоро. Ето защо не ти писах по-рано. Наистина съжалявам. Надявам се да ми простиш.

Разбирам, че сигурно си преживял тежък месец в очакване да пристигне отговор, обаче, повярвай ми, този месец бе не по-малко тежък за Наоко. Моля те, опитай се да разбереш какво преживява тя. Трябва да кажа съвсем открито, че здравето й не е добро. С всички сили се опитваше да си стъпи на краката, но засега резултатите не са добри.

Като се върна мислено назад, разбирам, че първият симптом на проблема беше загубата на способността й да пише писма. Това се случи към края на ноември или в началото на декември. После започна да чува разни гласове. Всеки път, когато се опиташе да напише писмо, чуваше как някакви хора й говорят и не можеше да пише. Тези гласовете възпрепятстваха опитите й да подбере думите. Не беше чак толкова зле приблизително до времето на второто ти гостуване и аз не приех това твърде на сериозно. При всички нас тук тези симптоми се появяват периодично. В нейния случай те станаха доста сериозни след твоето заминаване. Сега й коства усилие да поддържа дори нормален разговор. Не може да намери верните думи и от това ужасно се обърква — обърква се и изпитва ужас. Междувременно «гласовете», които чува, стават все повече.

Всеки ден провеждаме консултации с някой от специалистите. Наоко, лекарят и аз седим, разговаряме и се опитваме да разберем какво точно й има. Хрумна ми идеята, че би било добре да включим и теб в някоя от консултациите, ако е възможно, и лекарят ме подкрепи, обаче Наоко се възпротиви. Мога да ти кажа точно каква причина изтъкна тя: «Искам тялото ми да бъде съвършено чисто, когато се срещна с него». Проблемът е друг, казах й; проблемът е как да й се помогне да оздравее колкото се може по-скоро, и аз много енергично настоявах на това, но тя остана непреклонна.

Мисля, че веднъж ти обясних, че това не е истинска болница. Разбира се, тук има лекари и те извършват ефективно лечение, но целенасочената терапия е друго нещо. Целта е да се създаде ефективна среда, в която пациентът може да се лекува сам и която всъщност не включва лекарска намеса. Което ще рече, че ако състоянието на Наоко се влоши още повече, навярно ще се наложи да я преместят в друга болница или клиника, или каквото е там. Аз самата намирам това за много неприятно, но ще се наложи да го сторим. Това не значи, че тя няма да може да се връща тук на лечение в нещо като временен «отпуск». Или, дай Боже, може дори да бъде излекувана и съвсем да престане да ходи по болници. Във всеки случай правим всичко, което е по силите ни, а и Наоко прави същото. Най-доброто, което междувременно можеш да сториш, е да се надяваш тя да оздравее и да продължаваш да й пишеш.“

Писмото бе с дата 31 — ви март. След като го прочетох, останах на верандата и зареях поглед към градината, наситена сега с пролетна свежест. Там имаше стара вишна, цветове на която скоро щяха да разцъфтят в пълното си великолепие. Подухна лек ветрец и дневната светлина предаде своите странно размити замъглени цветове на всичко. Чайка се върна, след като беше бродила някъде, и известно време драска с нокти по дъските на верандата, а после се излегна до мен и заспа.

Разбирах, че трябва много сериозно да помисля, но нямах представа откъде да започна. А и, честно казано, мисленето беше последното, с което исках да се заема. Твърде скоро щеше да дойде моментът, когато нямаше да имам друг избор и тогава щях да отделя достатъчно време, за да поразсъждавам върху тези неща. Но не сега. Не сега.

Деня прекарах облегнат на един стълб в съзерцание на градината и галене на Чайка. Чувствах се напълно изцеден. Следобедът напредна, сумракът наближи и синкави сенки забулиха зеленината. Чайка изчезна, но аз продължих да се взирам в цветовете на вишната. В пролетния здрач те приличаха на месо, пробило и подало се от гноящи рани. Градината се изпълни със сладникавата, тежка воня на разлагаща се плът. И тъкмо тогава си помислих за плътта на Наоко. Красивото й тяло лежеше пред мен в мрака, безброй пъпки се пукаха по кожата й, зелена и трепереща от почти недоловим ветрец. Защо такова красиво тяло трябваше да бъде толкова болно, запитах се. Защо просто не оставеха Наоко на мира?

Прибрах се и дръпнах завесите, но дори вътре не можех да избягам от мириса на пролет. Той изпълваше всичко. Ала единственото нещо, което ми напомняше, беше онази воня на разложение. Скрит зад пердетата си, почувствах бясна ненавист към пролетта. Мразех онова, което ми носеше тя; мразех тъпата, пулсираща болка, която предизвика у мен. Никога през живота си не бях мразил толкова силно каквото и да било.

След това прекарах три дни в почти пълно вцепенение. Не чувах какво ми говореха хората, а и на тях им бе също толкова трудно да схванат каквото им казвам. Цялото ми тяло сякаш бе обвито с ципа, възпрепятстваща всеки пряк досег между мен и света. Бях напълно безпомощен и докато оставах в това състояние, „те“ не бяха в състояние да ми протегнат ръка.

Седях, облегнат на стената, и гледах в тавана. Щом огладнеех, хапвах нещо, което ми беше подръка, пийвах глътка вода, а когато ме завладееше униние, давех го в уиски. Не се къпех, не се бръснех. Така прекарах тези три дена.

На 6-и април пристигна писмо от Мидори. Тя ме канеше на среща в двора на университета и на обяд на десети, когато трябваше да се запишем на курсовете. „Отлагах писането на писмо до теб колкото можах, така че сега сме квит. Хайде да се сдобрим. Трябва да призная, че ми липсваш.“ Четох писмото отново и отново, общо четири пъти, и все не можех да разбера какво се опитваше да ми каже тя. Какво можеше да означава това? Разсъдъкът ми беше толкова замъглен, че не бях в състояние да намеря връзката между изреченията. Как така срещата в деня на записването ни щеше да ни направи „квит“? Защо тя искаше да „обядва“ с мен? Наистина не схващах. Умът ми бе станал муден като влажните корени на подземно растение. Но по някакъв начин разбирах, че трябва бързо да се съвзема. И тогава онези думи на Нагасава изплуваха в съзнанието ми: „Не се самосъжалявай. Само задниците правят така“.

— Окей, Нагасава. Точно така — чух се да си казвам. Въздъхнах и станах на крака.

За първи път от седмици насам изпрах, отидох на баня и се избръснах, почистих жилището си, напазарувах и си сготвих за разнообразие прилично ядене, нахраних прегладнялата Чайка, пих само бира и половин час правих упражнения. Бръснейки се, забелязах в огледалото, че съм измършавял. Очите ми се опулиха. С усилие можех да се позная.

На другата сутрин излязох на доста дълга разходка с велосипеда и след като обядвах вкъщи, прочетох още веднъж писмото на Рейко. После се замислих сериозно каква трябва да е следващата ми стъпка. Главната причина, поради която бях приел толкова тежко писмото на Рейко, бе, че то бе подкопало оптимистичното ми убеждение, че Наоко върви към подобрение. Самата тя ми беше казала: „Моето заболяване е много по-сериозно, отколкото си мислиш: то има доста по-дълбоки корени“. А Рейко ме беше предупредила, че никой не знае какво може да се случи. Но все пак бях посетил Наоко два пъти и бях останал с впечатлението, че тя отива към подобрение. Бях предположил, че единственият проблем е дали тя може да си възвърне увереността за връщане в реалния свят, и че ако успееше в това, двамата бихме могли да обединим усилията си и да се справим.

Писмото на Рейко разруши кулата от илюзии, която бях съградил върху тази несигурна хипотеза, оставяйки само лишена от чувство изравнена повърхност. Трябваше да сторя нещо, за да си възвърна равновесието. Може би щеше да мине доста време, докато Наоко се възстанови. Но дори и тогава тя навярно щеше да е още по-омаломощена и щеше да е изгубила още от своята самоувереност. Трябваше да се адаптирам към тази нова ситуация. Но колкото и твърд да станех, нямаше да се решат всички проблеми. Знаех поне това. Обаче нищо друго не можех да направя: освен просто да поддържам духа си и да чакам тя да оздравее.

Ето на, Кидзуки, помислих си. За разлика от теб аз избрах да живея — не знам нищо по-добро от това. Да, на теб ти беше тежко. А на мен да ни би да ми е лесно, по дяволите? Никак не ми е лесно. И всичко това е, защото ти се самоуби и остави Наоко. Но аз никога няма да постъпя като теб. Никога, никога няма да й обърна гръб. Първо, защото я обичам и защото съм по-силен от нея. И ще продължа да ставам още по-силен, да се развивам. Ще стана зрял човек. Защото тъкмо това е необходимо да направя. Винаги съм мислил, че бих искал да си остана на седемнайсет или на осемнайсет, ако е възможно. Но вече не мисля така. Вече не съм момче. Сега вече имам чувство за отговорност. Не съм същият младеж, какъвто бях, когато дружахме. Вече съм на двайсет години. И трябва да платя тази цена, за да продължа да живея.

— По дяволите, Ватанабе, какво ти се е случило? — попита Мидори. — Станал си кожа и кости!

— Толкова ли е зле, а?

— Бас държа, че прекалено много си го правил… знаеш какво, с онази твоя омъжена приятелка.

Аз се усмихнах и поклатих глава.

— Не съм спал с жена от началото на октомври.

— Фю! — подсвирна Мидори. — Лъжеш ме. Цели шест месеца!

— Правилно си разбрала.

— Тогава как си отслабнал толкова?

— Пораснах.

Мидори сложи ръце върху раменете ми и ме погледна в очите с намръщено изражение, което скоро се превърна в мила усмивка.

— Вярно — рече тя. — Виждаш ми се нещо различен. Променил си се.

— Казах ти, пораснах. Вече съм възрастен.

— Имаш развинтена фантазия — рече тя, като че ли истински впечатлена. — Хайде да отидем да обядваме. Умирам от глад.

Отидохме в малък ресторант зад сградата на филологическия факултет. Поръчах си специалитета на заведението и тя направи същото.

— Ей, Ватанабе, сърдиш ли ми се?

— За какво?

— Че не ти отговорих, просто за да сме квит. Мислиш ли, че не биваше да постъпвам така? Имам предвид да те карам да ми се извиняваш и прочие.

— Да, но първоначално вината беше моя. Аз започнах пръв.

— Сестра ми казва, че не е трябвало да постъпвам така. Че било твърде жестоко и детинско.

— Да, но нали се почувства по-добре, след като си оправи сметките с мен?

— Аха.

— Добре тогава, всичко е наред.

— Прощаваш ми, нали? — попита Мидори. — Но кажи ми честно, Ватанабе, наистина ли не си правил секс от шест месеца?

— Нито веднъж.

— Значи онзи път, когато ме сложи да си легна, сигурно наистина много силно си се нуждаел от това.

— Да, така мисля.

— Но не го направи. Защо?

— Виж, сега ти си ми най-добрата приятелка — рекох. — Не искам да те изгубя.

— Знаеш, че ако тогава се бе опитал да ме накараш да склоня, аз нямаше да мога да те отблъсна. Бях толкова изтощена.

— А аз бях твърде едър и як — казах.

Мидори се усмихна и докосна китката ми.

— Малко преди това реших да ти имам безусловно доверие. Тъкмо така успях да запазя пълно душевно спокойствие. Разбрах, че с мен всичко ще е наред, че с теб ще съм в добри ръце. И спах като пън, нали?

— Да.

— От друга страна, ако ми беше казал: „Хей, Мидори, хайде да го направим. Ще бъде страхотно“, аз вероятно щях да го направя с теб. Обаче не си мисли, че се опитвам да те прелъстя или да те дразня. Само ти казвам съвсем честно какво мисля.

— Знам, знам.

Докато обядвахме, си показахме един на друг студентските карти и установихме, че два от курсовете, които бяхме записали, са едни и същи. Значи щяхме да се виждаме поне два пъти седмично. След като това се изясни, Мидори ми разправи за живота си. Известно време нито тя, нито сестра й можели да свикнат да живеят в апартамент — защото е твърде лесно, рече тя. И двете преди тичали като луди всеки ден да се грижат за болни хора, да помагат в книжарницата и тъй нататък, и тъй нататък.

— Но започнахме да свикваме — каза тя. — Така трябваше да живеем поначало — без да се налага да се безпокоим за нуждите на никого, просто да му отпуснем края, когато ни се прииска. Отначало се чувствахме неспокойни, сякаш телата ни се носеха няколко сантиметра над пода. Не ни изглеждаше реално, като че ли истинският живот не можеше да е такъв. И двете бяхме напрегнати, сякаш всеки момент всичко щеше да се преобърне наопаки.

— Две паникьосани сестри — казах с усмивка.

— Лошото е там, че досега животът бе твърде суров с нас — рече Мидори. — Но вече нещата са наред. Ще си върнем всичко, което той ни дължи.

— Сигурен съм — казах, — доколкото ви познавам. Но кажи ми, какво прави сестра ти тия дни?

— Преди известно време неин приятел отвори магазин за модни аксесоари. Сестра ми ходи там да помага три пъти седмично. Иначе учи готварство, среща се с годеника си, ходи на кино, мързелува — с една дума радва се на живота.

После Мидори ме попита за моя нов живот. Описах й разположението на къщата и на големия двор, котката Чайка и моя хазяин.

— Добре ли си прекарваш? — попита тя.

— Много — отвърнах.

— Занасяш се — каза Мидори.

— Не, и освен това е пролет — рекох.

— Носиш същия страхотен пуловер, който твоята приятелка ти е изплела.

Бях шокиран. Погледнах надолу към тъмночервения си пуловер.

— Как разбра?

— Ти си изключително откровен — каза Мидори. — Налучках, разбира се! Както и да е, какво ти се е случило?

— Не знам. Мъча се да събера малко ентусиазъм.

— Просто помни, че животът е кутия бисквити.

Поклатих глава няколко пъти и погледнах Мидори.

— Може би защото не съм особено умен, но понякога не знам за какво говориш, по дяволите.

— Знаеш, че има различни видове бисквити, някои ти харесват, други не? Изяждаш всички, които харесваш, и остават само онези, които не обичаш особено? Винаги когато се случи нещо неприятно, се сещам за това и си казвам: „Сега просто трябва да излапам тези и всичко ще е наред“. Животът е кутия бисквити.

— Струва ми се, че би могла да наречеш това философска истина.

— Все пак е вярно. Знам го от опит.

Пиехме кафе, когато влязоха две момичета. Мидори явно ги познаваше от университета. Трите си сравниха студентските карти и поговориха за безброй различни неща: „Каква оценка получи по немски?“; „Еди-кой си бил ранен в студентските протести“; „Страхотни обувки, откъде ги купи?“ Аз слушах с едно ухо и имах усещането, че думите им сякаш идват от другия край на света. Отпих от кафето си и се зазяпах през прозореца на заведението. Беше най-обикновена гледка за района на университета през пролетта, в началото на новата учебна година: на небето се застояваше лека мъгла, вишните цъфтяха, новите студенти — можеше да се каже от пръв поглед — носеха подмишница нови учебници. Почувствах се малко отчужден и си помислих за Наоко, която тази година не бе в състояние да се върне в университета. До прозореца имаше стъклена чаша, пълна с анемони.

Когато другите две се върнаха на масите си, Мидори и аз излязохме да се разходим из квартала. Посетихме няколко антикварни книжарници, купихме някои книги, отидохме в друго кафене и пак пихме кафе, поиграхме пинбол в един игрален център и седнахме на една пейка в парка, разговаряйки — или по-скоро Мидори приказваше, а аз само мънках в отговор. Когато тя каза, че е жадна, отскочих до един магазин за захарни изделия и купих две коли за двамата. Върнах се и я заварих да пише бързо с химикалката си на някакъв разчертан лист хартия.

— Какво е това? — попитах.

— Нищо — отвърна тя.

В три и половина Мидори каза:

— Ще тръгвам. Сестра ми ще ме чака на Гинза[11].

Вървяхме до спирката на метрото и поехме в различни посоки. Преди да си тръгне, Мидори пъхна в джоба ми разчертан лист хартия, сгънат на четири.

— Прочети го, когато се прибереш вкъщи — рече тя.

Прочетох го във влака.

„Пиша ти това писмо, докато те чакам да купиш напитки. За пръв път в живота си пиша писмо до някого, който седи до мен на една пейка, обаче смятам, че това е единственият начин да вляза в контакт с теб. Имам предвид, че ти едва ли чуваш какво ти говоря. Не е ли така?

Съзнаваш ли, че днес постъпи ужасно с мен? Дори не забеляза, че съм с нова прическа, нали? Отне ми страшно много време, докато я направя, опитвайки се да удължа косата си, и най-после, в края на миналата седмица, успях да й придам фасон, който действително може да се нарече момичешки, но ти не обърна никакво внимание. Тя изглеждаше доста добре и аз си помислих, че леко ще те шокирам, когато ме видиш пак след толкова време, но на теб дори не ти направи впечатление. Не мислиш ли, че това е ужасно? Сигурна съм, че дори не помниш как бях облечена днес. Хей, аз съм момиче! Разбирам, че ти тежи нещо, но какво от това? Можеше поне да ме погледнеш с усмивка! Единственото, което трябваше да кажеш, беше: «Готина прическа» и аз щях да съм в състояние да ти простя, задето са ти потънали гемиите, но уви!

По тая причина ще те излъжа. Не е вярно, че трябва да се срещна със сестра си на Гинза. Имах намерение да прекарам нощта при теб. Дори си взех нощницата. Настина. Нощницата и четката ми за зъби са в чантата ми. Сигурно съм малоумна! Ти дори не ме покани да видя новото ти жилище. Е, какво пък, явно искаш да бъдеш сам със себе си, затова те оставям на мира. Продължи да размишляваш колкото си искаш!

Но да не ме разбереш погрешно. Не съм ти чак толкова ядосана. Просто ми е мъчно. Ти беше толкова мил с мен, когато имах проблеми, обаче сега, когато ти имаш свои проблеми, аз, изглежда, нищо не мога да направя за теб. Ти си изцяло затворен в собствения си свят и когато се опитвам да почукам на вратата, просто вдигаш поглед за миг и веднага се връщаш вътре.

Ето че те виждам да идваш с напитките — вървиш замислен. Надявах се да се спънеш, но не се получи. Сега седиш до мен и се наливаш с колата си. Хранех една последна надежда, че ще забележиш и ще кажеш: «Хей, ти си с нова прическа!», но уви. Ако го беше казал, щях да скъсам това писмо и да река: «Хайде да вървим у вас. Ще ти сготвя хубава вечеря. След това ще си легнем и ще се гушнем». Но ти си безчувствен като пън. Довиждане.

ПС. Ако обичаш, не ме заговаряй следващия път, когато се срещнем на лекция.“

Когато слязох от влака в Кичиджоджи, позвъних у Мидори от гарата, но никой не се обади. Тъй като нямах какво друго да правя, се пошлях из района в търсене на работа на непълен работен ден, която можех да започна след началото на учебните занятия. В съботите и неделите не бях ангажиран и бих могъл да работя след пет часа в понеделник, сряда и четвъртък, ала не беше лесно да се намери работа, която да съответства на моята заетост. Отказах се и се прибрах вкъщи. Когато излязох да купя нещо за вечеря, пак се опитах да се обадя на Мидори. Сестра й ми каза, че още я няма и че няма представа кога ще се върне. Благодарих й и затворих.

След като се нахраних, се помъчих да пиша на Мидори, но се отказах след няколко опита да започна и вместо на нея, писах на Наоко.

„Пролетта дойде — написах, — и започна новата учебна година.“ Писах й, че ми липсва, че се надявам да мога да се срещна с нея и да си поговорим. „Във всеки случай — продължавах в писмото — решил съм да стана силен човек. Доколкото мога да кажа, нищо друго не ми остава да направя.

Има още нещо. Може би то засяга само мен и не те интересува, така или иначе, но вече не спя с никого. Това е, защото не искам да забравя последното ти докосване. То значи много повече за мен, отколкото можеш да си представиш. Мисля за това непрекъснато.“

Сложих писмото в плик, запечатах го и дълго го гледах, седнал на бюрото си. Беше много по-кратко от обикновено, но имах чувството, че така Наоко ще ме разбере по-добре. Налях си три пръста уиски, изпих го на две глътки и си легнах.

На другия ден близо до гара Кичиджоджи намерих работа, която можех да върша в съботите и неделите — да прислужвам по масите в малък италиански ресторант. Условията не бяха блестящи, но пък се включваха безплатен транспорт и храна. А винаги когато някой от последната смяна си вземеше неприсъствен ден в понеделник, сряда или четвъртък — нещо, което се случваше често, можех да го заместя. Това ме устройваше идеално. Управителят каза, че ще ми вдигнат заплатата, когато направя три месеца при тях, и че искат да започна тази събота. Беше много по-свестен човек от простака, който държеше магазина за грамофонни плочи в Шинджуку.

Опитах се още веднъж да се обадя у Мидори и пак сестра й вдигна слушалката.

— Мидори я няма от два дена — рече тя с умора в гласа и обясни, че тя самата започвала да се тревожи. Попита дали имам някаква представа къде може да е отишла? Единственото, което знаех, беше, че Мидори носеше в чантата си нощницата и четката си за зъби.

Видях Мидори на лекция в сряда. Беше с тъмнозелен пуловер и тъмни слънчеви очила, които често слагаше онова лято. Бе седнала на последния ред и разговаряше със слабо момиче с очила, което бях виждал веднъж. Приближих се към нея и казах, че искам да си поговорим след лекцията. Момичето с очилата ме погледна първо, после ме погледна и Мидори. Прическата й действително бе някак по-подходяща за млада жена — косата й беше по-дълга.

— Имам среща с един човек — рече Мидори и вдигна леко глава.

— Няма да ти отнема много време — казах. — Само пет минути.

Мидори свали слънчевите си очила и присви очи. Навярно по същия начин би гледала някоя рушаща се, изоставена къща, отдалечена на стотина метра.

— Не искам да говоря с теб. Съжалявам — отсече тя.

Момичето с очилата ме погледна така, сякаш искаше да каже: „Тя рече, че не иска да говори с теб. Съжалявам“.

Седнах в десния край на предната редица да изслушам лекцията — преглед на произведенията на Тенеси Уилямс и мястото им в американската литература и когато тя свърши, преброих бавно до три и се обърнах. Мидори я нямаше.

Април беше твърде хубав месец, та човек да го прекара съвсем сам. През април всички изглеждаха щастливи. Захвърляха палтата си и се радваха в компанията един на друг на слънце — разговаряха, играеха на карти, държаха се за ръце. Ала аз бях неизменно сам. Наоко, Мидори, Нагасава: всички си бяха отишли от мен. Сега нямах на кого да кажа: „Добро утро“ или „Приятен ден“. Липсваше ми дори Есесовеца. Прекарах целия месец в същото безпомощно чувство за изолация. Няколко пъти се опитах да поговоря с Мидори, но отговорът, който получавах от нея, беше все един и същ: „Вече не искам да говоря с теб“ и аз разбирах по тона й, че не се шегува. Тя бе винаги с очилатото момиче или пък я виждах с едно високо момче с къса прическа. Той имаше невероятно дълги крака и винаги беше със спортни обувки.

Април изтече и дойде май, но май беше още по-лош от април. С напредването на пролетта нямах друг избор, освен да осъзная, че ме боли сърцето. Обикновено се случваше по залез-слънце. Във вечерния сумрак, когато приятният аромат на магнолии се застояваше във въздуха, сърцето ми изведнъж се издуваше и трептеше, и после се свиваше с внезапни остри бодежи. Опитвах се да затворя очи, да стисна зъби и да изчакам да ми мине. И ми минаваше — ала бавно, с остатъчна тъпа болка.

В такива моменти пишех на Наоко. В писмата си до нея описвах само неща, които бяха затрогващи, приятни или красиви — уханието на тревите, ласката на пролетния ветрец, лунната светлина, някой филм, който бях гледал, песен, която ми бе харесала, книга, която ме бе развълнувала. Сам получавах успокоение от тези писма, когато препрочитах написаното. И чувствах, че светът, в който живея, е прекрасен. Написах много такива писма, но от Наоко и Рейко нямаше вест.

В ресторанта, където работех, се запознах с друг студент на моята възраст, който се казваше Ито. Мина доста време, преди този тих и кротък студент от факултета по рисуване с маслени бои на един колеж по изкуствата да завърже разговор с мен, но в края на краищата ние започнахме да ходим след работа в един бар наблизо и да си приказваме за какво ли не. Той също обичаше да чете и да слуша музика, така че обикновено говорехме за книги и плочи, които ни харесват. Беше стройно, хубаво на вид момче с доста по-къса коса и много по-чисти дрехи от тези на типичните студенти по рисуване. Не беше особено словоохотлив, ала имаше собствени предпочитания и убеждения. Харесваше романи от френски писатели, особено тези на Жорж Батай и Борис Виан. Предпочитаните от него композитори бяха Моцарт и Равел. И също като мен си търсеше приятел, с когото да може да разговаря за подобни неща.

Веднъж Ито ме покани в квартирата си. Не беше чак толкова трудно да се стигне до нея, за разлика от моята — един необичаен, едноетажен жилищен блок зад парк Инокашира. Стаята му беше претъпкана с материали за рисуване и платна. Поисках да разгледам работите му, но той каза, че му е твърде неудобно. Пийнахме Чивъс Регал, който той беше изнесъл скришом от дома на баща си, изпекохме няколко риби корюшки на печка с дървени въглища и слушахме концерт за пиано на Моцарт в изпълнение на Робер Касадесус[12].

Ито беше от Нагасаки. Имал приятелка, с която спял всеки път, когато си ходел вкъщи, но напоследък нещата между тях не вървели.

— Знаеш ги момичетата — рече той. — Навършат двайсет-двайсет и една години и съвсем внезапно им идват конкретни идеи. Стават свръхреалистки. А когато това се случи, всичко, което им е изглеждало мило и сладко, започва да им се струва банално и тягостно. Сега, когато се виждам с нея, обикновено след като го направим, тя започва да ме пита: „Какво смяташ да правиш след като завършиш?“

— И какво смяташ да правиш, след като завършиш? — попитах го и аз.

Като продължи да дъвче парченце риба, той поклати глава.

— Какво може да правя? Уча рисуване с маслени бои! Започне ли да се тревожи за подобно нещо, никой не би специализирал рисуване с маслени бои. Човек не го прави, за да си изкарва прехраната с това. Иска й се да се върна в Нагасаки и да стана учител по рисуване. Тя ще става учителка по английски.

— Май вече не си луд по нея, а?

— Така излиза в крайна сметка — призна Ито. — Кой, по дяволите, иска да стане учител по рисуване? Нямам намерение през целия си шибан живот да уча лудетините от гимназията как се рисува!

— Това е встрани от въпроса — рекох. — Не мислиш ли, че трябва да скъсаш с нея? Заради двама ви.

— Да, мисля. Обаче не знам как да й го кажа. Тя планира да прекара живота си с мен. Как, по дяволите, мога да кажа: „Хей, трябва да се разделим. Вече не те харесвам?“

Пихме уискито без лед и когато изядохме рибата, си нарязахме няколко краставици и целина и ги натопихме в мисо. Щом зъбите ми захрупаха парченцата краставица, се сетих за бащата на Мидори — нещо, което ми припомни колко плосък и блудкав бе станал животът ми без Мидори, и ми се развали настроението. Неусетно нейното присъствие бе придобило голямо значение за мен.

— Имаш ли гадже? — попита ме Ито.

— Да — отвърнах, а после, след кратка пауза, добавих: — Но в момента не се срещам с нея.

— Но иначе се разбирате, нали?

— Ще ми се да е така. Иначе какъв смисъл има? — казах с хихикане.

Ито говори тихо за величието на Моцарт. Той познаваше до съвършенство творчеството му, както някое селско момче познава родните планински пътеки. Баща му обичал музиката и го карал да я слуша от малък. Не знаех много за класическата музика, но слушайки концерт на Моцарт и лаконичния и искрен коментар на Ито („Ето… тази част“; „Ами това, а?“), аз се чувствах спокоен за първи път от много време насам. Ние се вторачихме в лунния сърп, надвиснал над парка Инокашира, и изпихме своя чивъс регал до последната капка. Фантастично уиски.

Ито каза, че мога да прекарам нощта при него, но аз отвърнах, че имам да свърша нещо, благодарих му за уискито и си тръгнах преди девет. По обратния път към къщи позвъних на Мидори от един уличен телефон. За моя изненада тя се обади.

— Съжалявам — рече, — но сега не искам да говоря с теб.

— Знам, знам. Обаче не искам връзката ни да свърши така. Ти си една от малкото приятели, които имам, и не е никак приятно, че не мога да те видя. Кога ще е възможно да поговоря с теб? Искам да ми кажеш поне това?

— Когато аз поискам да говоря с теб — отвърна тя.

— Как си? — попитах.

— Добре — рече тя и затвори.

В средата на май пристигна писмо от Рейко.

„Благодаря ти, че пишеш така често. Наоко много се радва на писмата ти. Аз също. Нали не възразяваш да ги чета?

Извинявай, че не можах да ти отговоря толкова време. Честно казано, чувствах се преуморена, а и нямаше много добри новини за съобщаване. Наоко не е добре. Майка й пристигна от Кобе преди няколко дни. Четиримата — тя, Наоко, лекарят и аз — имахме продължителен разговор и стигнахме до заключението, че Наоко трябва да се премести за известно време в истинска болница за интензивно лечение, а след това може би пак да се върне тук, в зависимост от резултатите. Наоко казва, че би искала да остане тук, ако е възможно, и сама да се опита да оздравее, а аз знам, че ще ми липсва и се тревожа за нея, но истината е, че става все по-трудно и по-трудно състоянието й да се удържи под контрол. През повечето време е добре, но понякога емоциите й стават крайно неуравновесени и тогава ние не можем да откъснем очи от нея. Не се знае какво може да извърши. Настъпят ли онези напрегнати моменти, когато чува гласове, тя се затваря напълно в себе си.

Затова аз самата съм съгласна, че за Наоко ще е най-добре да се лекува известно време в същинско здравно заведение. Крайно неприятно ми е, че трябва да го кажа, но нищо друго не можем да направим. Както ти казах веднъж, търпението е най-важното нещо. Трябва да продължим да оправяме една по една обърканите нишки, без да губим надежда. Все едно колко отчайващо може да ни се вижда състоянието й, ние рано или късно обезателно ще открием прекъснатата нишка. Ако човек се намира в непрогледен мрак, единственото, което може да стори, е да издържи, докато очите му привикнат с тъмното.

Докато пристигне това писмо, Наоко вече ще е преместена в друга болница. Съжалявам, че си мълчах, докато не взеха решение, но това стана много бързо. Другата болница е наистина добра, с добри лекари. Ще напиша адреса по-долу: моля те пиши на Наоко там. Оттам също ще ме държат в течение на състоянието й, така че ще те информирам какво съм научила. Надявам се, че новините ще са добри. Знам, че няма да ти е лесно, но не губи надежда. И макар че Наоко няма да е тук, моля те пиши ми от време на време.

До скоро“

Онази пролет написах огромен брой писма — веднъж седмично на Наоко, няколко на Рейко и още няколко на Мидори. Пишех писма в аудиторията, пишех писма на бюрото си вкъщи, с котката Чайка в скута ми, пишех писма на празните маси в италианския ресторант, докато почивах. Сякаш пишех писма, за да скрепя парчетата от своя разпадащ се живот.

На Мидори написах:

„Април и май бяха тежки, самотни месеци за мен, тъй като не можах да поговоря с теб. Изобщо не знаех, че пролетта може да бъде толкова мъчителна и самотна. По-добре февруари да беше от три месеца, отколкото такава пролет. Знам, че е твърде късно да ти го казвам, но новата ти прическа ти стои чудесно. Наистина чудесно. Сега работя в един италиански ресторант и готвачът ме научи на страхотен начин за правене на спагети. Ще ми се скоро да приготвя за теб“.

Ходех на лекции всеки ден, работех в ресторанта два-три пъти седмично, разговарях с Ито за книги и за музика, прочетох няколко романа от Борис Виан, които Ито ми даде, пишех писма, играех си с Чайка, правех спагети, работех в градината, мастурбирах, мислейки за Наоко, и много пъти ходих на кино.

Мидори ми проговори чак към средата на юни. Не бяхме си разменили нито дума в продължение на два месеца. След края на една лекция тя седна на мястото до моето и подпря с ръка брадичката си. Седеше и нищо не казваше. Навън валеше — истински характерен за сезона дъжд. Валеше като из ведро, без вятър, и всичко ставаше вир-вода. Дълго след като другите студенти се бяха източили един по един от аудиторията, Мидори продължи да седи до мен, без да обелва и дума. После извади марлборо от джоба на джинсите си, сложи го между устните си и ми подаде кибрита си. Драснах клечка и й запалих цигарата. Мидори сви устни и издуха облаче дим в лицето ми.

— Харесва ли ти прическата ми? — попита тя.

— Страхотна е.

— Колко страхотна?

— Достатъчно, за да повали всички дървета във всички гори по света.

— Наистина ли смяташ така?

— Наистина смятам така.

Тя ме гледа дълго в очите, после ми подаде дясната си ръка. Аз я поех. Мидори изглеждаше дори по-успокоена, отколкото си мислех. Чукна с пръст цигарата си, пепелта падна на пода и тя стана.

— Хайде да отидем да хапнем нещо. Умирам от глад — предложи.

— Къде искаш да отидем? — попитах.

— В ресторанта на универсалния магазин „Такашимая“ на Нихонбаши.

— Защо точно там?

— Защото понякога обичам да ходя там.

И така, ние пътувахме с метрото до Нихонбаши. Може би защото валеше цялата сутрин, мястото бе почти празно. Мирис на дъжд изпълваше големия, подобен на пещера универсален магазин и всички служители изглеждаха вяли. Мидори и аз отидохме в ресторанта в сутерена и след щателен преглед на пластмасовите модели на ястията на витрината и двамата решихме да си поръчаме традиционна подборка от студени ястия с ориз, туршия, риба на скара, темпура[13] и пиле терияки[14]. Въпреки обедния час вътре нямаше много хора.

— Боже, колко вода изтече, откакто за последно обядвах в ресторант на универсален магазин? — запитах се на глас, пиейки зелен чай от една от онези гладки бели чаши, които се срещат само в подобен род заведения.

— Обичам да правя това — рече Мидори. — Не знам, но ме кара да се чувствам така, сякаш върша нещо необичайно. Може би ми напомня за детството. Моите родители почти никога не ме водеха в универсални магазини.

— А аз имам смътно подозрение, че моите го правеха непрекъснато. Майка ми беше луда по универсалните магазини.

— Щастливец!

— Нищо подобно. Не обичах особено да ходя по универсални магазини.

— Не, имам предвид, че си бил щастливец, задето са били достатъчно загрижени за теб и сте излизали заедно.

— Бях едно дете в семейството — казах аз.

— Като малка често си мечтаех как, когато порасна, ще отида съвсем сама в такъв ресторант и ще опитам от всички ястия, които ми харесат. Но каква глупава мечта! Какво забавно има в това да си натъпчеш устата с ориз, и то съвсем сама на такова място? Храната не е чак фантастична и е претъпкано, задушно и шумно. Въпреки това от време на време се сещам да дойда тук.

— Бях наистина самотен през тези два месеца — изрекох.

— Да, знам. Разбрах го от писмата ти — каза Мидори с равен глас. — Както и да е, хайде да ядем. Само за това мога да мисля сега.

Ометохме всичките пържени, печени и мариновани неща в отделните преградки на нашите направени с въображение лакирани кутии с форма на полумесец, изпихме бульона си от лакирани купички и зеления си чай от белите чаши. Сетне Мидори запали цигара. Когато спря да пуши, мълком стана и си взе чадъра. Аз също станах и взех своя.

— Сега къде ти се ходи? — попитах.

— На покрива, разбира се. Това е следващата спирка, след като си обядвал в ресторант на универсален магазин.

На мокрия покрив нямаше никого — нито един служител в отделението за домашни любимци, а кепенците на павилионите и кабинката за билети за детските въртележки бяха спуснати. Разтворихме си чадърите и се разходихме между съвсем мокрите дървени кончета, градински столове и сергии. Струваше ми се невероятно, че може да има толкова безлюдно място в центъра на Токио. Мидори каза, че иска да погледне през един далекоглед, аз поставих монета и й държах чадъра над главата, докато тя хвърли поглед през окуляра.

В ъгъла на покрива беше зоната за игри на закрито с ред детски влакчета. Двамата с Мидори седнахме един до друг на нещо като перон и загледахме дъжда.

— Е, говори — рече тя. — Знам, че има нещо, което искаш да ми кажеш.

— Не се опитвам да се извиня — започнах, — но действително бях потиснат през това време. Умът ми беше напълно замъглен. Нищо не ме впечатляваше. Ала когато не можех повече да те виждам, едно поне ми стана ясно като бял ден. Осъзнах, че единствено защото те имаше в живота ми, можах да оцелея. Когато те изгубих, мъката и самотата наистина ме обсебиха.

— А ти знаеш ли колко тежко и самотно ми беше на мен без теб през тези два месеца?

Това направо ме шокира.

— Не — отвърнах. — Изобщо не ми мина през ума. Мислех, че си ми сърдита и не искаш да ме виждаш.

— Как може да си такъв идиот? Разбира се, че исках да те видя! Казах ти колко много те харесвам! Когато харесвам някого, наистина го харесвам, а не само от време на време. Нима не разбра поне това за мен?

— Да, но…

— Тъкмо по тая причина ти бях толкова ядосана! Щеше ми се хубаво да те ритна отзад. Не бяхме се виждали толкова време, а ти беше така унесен в мисли за другото момиче, че дори не ме погледна! Как тогава да не ти се ядосам? Но като изключим всичко това, аз отдавна чувствах, че за мен ще е по-добре, ако известно време страня от теб. За да ми се изяснят някои неща.

— Кои неща?

— Нашата връзка, разбира се. Тя стигаше до момента, когато повече ми харесваше да бъда с теб, отколкото с него. Не мислиш ли, че в това има нещо необичайно? И трудно? Разбира се, аз все още го харесвам. Той е малко егоцентричен и ограничен и нещо като фашист, но притежава много добри качества и е първото момче, с което имам сериозна връзка. Но ти, ами ти си специален човек за мен. Когато съм с теб, чувствам, че нещата са съвсем точни. Имам ти доверие. Харесвам те. Не искам да те изпусна. Ставах все по-объркана, ето защо отидох при него и го попитах какво трябва да правя. Той ми каза да престана да се срещам с теб. Каза, че иначе трябва да скъсам с него.

— И ти как постъпи?

— Просто скъсах с него — Мидори пъхна цигара в устата си, направи си завет с ръка, докато я запали, и всмука дим.

— Защо?

— Защо?! — извика тя. — Добре ли си? Наясно си с конюнктива в английския език, разбираш от тригонометрия, можеш да четеш Маркс, а не знаеш отговора на такъв прост въпрос? Защо изобщо трябва да питаш? Защо трябва да караш едно момиче да изрича подобно нещо? Харесвам теб повече от него, това е всичко. Разбира се, ще ми се да се бях влюбила в някой, който е малко по-хубав. Но уви. Влюбих се в теб!

Опитах се да кажа нещо, но почувствах, че думите се спират на гърлото ми.

Мидори хвърли цигарата си в една локва.

— Хайде, ако обичаш, разкарай тази физиономия? Ще ме накараш да се разплача. Не се притеснявай, знам, че си влюбен в друга. Не искам нищо от теб. Но поне можеш да ме прегърнеш. Преживях два тежки месеца.

Аз разтворих чадъра си и ние отидохме зад игралната зона и силно се прегърнахме. Телата ни се притиснаха едно към друго и устните ни се сляха. Мирисът на дъжда не изчезваше от косата и джинсовото й яке. Телата на момичетата бяха толкова приятни и топли! Усетих как през дрехите ни гърдите й се притискат към моите. Колко ли отдавна не се бях докосвал до друго човешко същество?

— В деня, когато те видях за последно, същата нощ говорих с него и ние скъсахме — рече Мидори.

— Обичам те — казах й. — С цялото си сърце. Никак не ми се иска да те оставя пак да си отидеш. Но нищо не мога да направя. Не мога нищо да предприема.

— Заради нея ли?

Кимнах.

— Кажи ми, спал ли си с нея?

— Веднъж. Преди една година.

— И оттогава не сте се виждали?

— Виждали сме се — два пъти. Обаче нищо не правихме.

— Защо? Тя не те ли обича?

— Трудно е да се каже — отговорих. — Наистина е сложно. И объркано. И това продължава толкова време, че вече не знам кое какво е. И тя също. Знам само, че донякъде съм отговорен за всичко това като човек и не мога просто да му обърна гръб. Поне така го чувствам сега. Дори тя да не ме обича.

— Ще ти кажа само едно, Ватанабе — поде Мидори, притискайки страна към шията ми. — Аз съм момиче от плът и кръв, през вените ми тече истинска, топла кръв. Ти ме държиш в прегръдките си и аз ти казвам, че те обичам. Готова съм да направя всичко, което поискаш. Може да съм малко луда, но съм добро и честно момиче, работя упорито, може да се каже, че съм готина, имам хубави цици, готвя добре, а моят баща ми остави някакви пари. С други думи, аз съм добра партия, не мислиш ли? Ако не ме вземеш, накрая ще отида някъде другаде.

— Нуждая се от време — рекох. — Нуждая се от време, за да помисля, да подредя нещата и да взема някои решения. Съжалявам, но това е всичко, което мога да кажа в този момент.

— Да, но ти ме обичаш с цялото си сърце, нали така? И не искаш да ме оставиш пак да си отида, нали?

— Казах го и го мисля.

Мидори се дръпна от мен с усмивка.

— Добре, ще почакам! Вярвам ти — каза тя. — Но когато ме вземаш, ще вземаш само мен. И когато ме държиш в прегръдките си, ще мислиш само за мен. Ясно ли е?

— Разбирам какво точно имаш предвид.

— Можеш да правиш всичко с мен, но не искам да ми причиняваш болка. Вече съм получила достатъчно болка в живота си. Повече от достатъчно. Сега искам да бъда щастлива.

Притеглих я към себе си и я целунах по устните.

— Пусни проклетия чадър и ме прегърни силно с две ръце! — рече тя.

— Но ще станем вир-вода!

— И какво от това? Искам да спреш да мислиш и да ме прегърнеш силно! Чаках този миг цели два месеца!

Сложих чадъра на земята и я притиснах плътно към себе си под дъжда. Монотонният шум от движението на автомобили по шосето ни обгърна като мъгла. Дъждът валеше непрестанно, безшумно, мокрейки моята и нейната коса, стичаше се подобно на сълзи по страните ни, по джинсовото й яке и по моята жълта найлонова непромокаема полушубка, попивайки на тъмни петна.

— Какво ще кажеш да се върнем под покрива? — предложих.

— Ела у нас. Сега там няма никой. И двамата ще настинем така.

— Вярно.

— Сякаш току-що сме преплували река — каза Мидори, усмихвайки се. — Какво страхотно усещане!

Купихме доста голям пешкир от сектора на платовете и влязохме един след друг в банята да си изсушим косите. После пътувахме с метрото, с необходимите прехвърляния, до нейния апартамент в Миогадани. Тя ми позволи да взема душ първи, сетне взе и тя. След като ми даде една хавлия, която да нося временно, докато ми изсъхнат дрехите, Мидори се преоблече с пола и поло. Седнахме край масата в кухнята да пием кафе.

— Говори ми за себе си — каза тя.

— Какво за мен?

— Хм, не знам, какво не можеш да понасяш?

— Пилешко месо, венерически болести и бъбриви бръснари.

— Друго?

— Самотни априлски нощи и дантелени покривки за телефони.

— Друго?

Поклатих глава.

— Не мога да се сетя за нищо друго.

— Моят приятел, тоест бившият ми приятел — нищо не можеше да понася. Например, когато носех много къси поли или когато пушех, или се напивах много бързо. Говореше отвратителни неща и недоволстваше от приятелите си. Така че ако у мен има нещо, което не ти харесва, само ми кажи и ще се поправя, ако е по силите ми.

— Не мога да се сетя за нищо такова — казах след кратък размисъл. — Няма такова нещо.

— Наистина ли?

— Харесва ми как се обличаш, харесвам постъпките и думите ти, харесвам походката ти и това, че се напиваш. Всичко.

— Искаш да кажеш, че съм си настина добре такава, каквато съм.

— Не знам как би могла да се промениш, така че сигурно си чудесна такава, каквато си.

— Кажи колко ме обичаш? — попита Мидори.

— Достатъчно, за да направя на кайма всички грубияни по света — отвърнах.

— Ммм — възкликна тя с известно задоволство. — Ще ме прегърнеш ли пак?

Легнахме на леглото й и се прегърнахме, целувайки се на фона на звуците от дъжда. После разговаряхме за какво ли не — от образуването на вселената до това по-твърдо сварени или по-рохки яйца предпочитаме.

— Чудя се какво ли правят мравките в дъждовни дни? — попита Мидори.

— Нямам представа — отвърнах. — Те са работливи гадинки и навярно прекарват деня в чистене на жилището си или в инвентаризации.

— Щом като са толкова работливи, защо тогава не се развиват? Остават си вечно едни и същи.

— Не знам — отговорих. — Може би телесната им структура не е пригодна за развитие — в сравнение с тази на маймуните, да речем.

— Хей, Ватанабе, май има много неща, които не знаеш. Мислех, че знаеш всичко.

— Светът е огромен — казах.

— Високи планини, дълбоки океани — рече Мидори.

Тя пъхна ръка в хавлията ми и здраво хвана еректиралия ми член. После, като преглътна жадно, рече:

— Ватанабе, шегата настрана, ама тая няма да я бъде. Никога няма да приема в себе си това голямо, твърдо нещо. Не е възможно.

— Шегуваш се — казах с въздишка.

— Да — рече тя, кикотейки се. — Няма страшно. Ще бъде просто върхът. Сигурна съм, че ще пасне. Ъъъ, може ли да погледна?

— Разрешавам ти.

Мидори се зарови под завивките и ме опипа навсякъде, разтегляйки кожата на пениса ми, претегляйки тестисите ми с длан. След това подаде глава и издиша шумно.

— Обичам го! — рече. — Не че те лаская! Наистина го обичам!

— Благодаря ти — казах с непресторена благодарност.

— Ама наистина ли, Ватанабе, не искаш да го направиш с мен… докато не уредиш оная работа?

— Няма как да не искам да го направя с теб — отвърнах. — Ще откача, толкова силно искам да го направя. Но просто няма да е честно.

— Ти си крайно упорит! Ако бях на твое място, просто щях да го направя — и после да мисля.

— Така ли?

— Майтапя се — отвърна Мидори с тъничък гласец. — Вероятно и аз нямаше да го направя, ако бях на твое място. И тъкмо това обичам в теб. Тъкмо това наистина, наистина обичам в теб.

— Колко ме обичаш? — попитах, но тя не отговори. Вместо това се притисна към мен, постави устни на зърното на едната ми гърда и започна да движи ръката, с която бе обвила пениса ми. Първото нещо, което ми мина през ума, беше колко по-различно движеше ръката си Наоко. И двете бяха нежни и много добри, но имаше някаква разлика в начина, по който го правеха, и аз го усещах като съвсем различно преживяване.

— Бас държа, Ватанабе, че мислиш за другото момиче.

— Не е вярно — излъгах.

— Наистина ли.

— Наистина.

— Защото това ми е много неприятно.

— Не мога да мисля за никоя друга — рекох.

— Искаш ли да ме докоснеш по гърдите или по-надолу?

— О, боже, много бих искал, но по-добре да не го правя. Ако направим незабавно всички тези неща, ще ми бъде много трудно.

Мидори кимна и се измуши енергично изпод завивките, събу панталона си и го задържа срещу върха на пениса ми.

— Можеш да свършиш върху него — рече.

— Но ще го изпоцапам.

— Престани, чуваш ли? Ще ме накараш да се разплача — заяви Мидори, сякаш бе на път да се облее в сълзи. — Ще трябва просто да го изпера. Така че не се възпирай, а свърши, нали това искаш? Ако се притесняваш за панталона ми, купи ми нов. Или той ти пречи да свършиш, защото е мой?

— Не — отвърнах.

— Тогава давай.

Когато свърших, Мидори разгледа спермата ми.

— Ау, колко е много!

— Прекалено много ли?

— Не, всичко е наред, глупчо. Свърши, нали това искаше? — рече тя с усмивка. После ме целуна.

Вечерта Мидори напазарува от магазин наблизо и приготви вечеря. Ядохме темпура и зелен грах с ориз на масата в кухнята и я оляхме цялата с бира.

— Нагъвай здравата, за да имаш много сперма. Аз ще бъда добра и ще ти помагам да се освобождаваш от нея.

— Много благодаря — рекох.

— Знам всякакви начини за правене на това. Научих ги от дамските списания, когато държахме книжарницата. Веднъж имаше специално издание, посветено изцяло на въпроса как да се грижиш за съпруга си, така че да не ти изневерява, докато си бременна и не можете да правите секс. Има куп начини. Искаш ли да ги пробваме?

— Нямам търпение — отвърнах.

След като си тръгнах от дома на Мидори, купих един вестник от гарата, но когато го разгърнах във влака, разбрах, че нямам абсолютно никакво желание да чета и изобщо не съм в състояние да схвана прочетеното. Можех само да се пуля срещу непонятната печатна страница и да се питам какво ще ми се случи отсега нататък и как ще се развият нещата. Имах чувството, че от време на време светът вибрира. Въздъхнах дълбоко и затворих очи. Що се отнасяше до стореното през този ден, не изпитвах и най-малко съжаление; бях убеден, че ако същото трябваше да се повтори от начало до край, щях да го изживея по съвсем същия начин. Пак щях силно да прегръщам Мидори на покрива в дъжда; щяхме двамата да се измокрим до кости и аз щях да позволя на пръстите й да ме доведат до оргазъм в леглото й. Изобщо не се съмнявах, че така щеше да стане. Обичах Мидори и бях щастлив, че тя се бе върнала при мен. Двамата можехме да го направим, това беше сигурно. Както самата Мидори бе казала, тя бе момиче от плът и кръв и ми отдаваше топлото си тяло. Само това можех да сторя, за да потуша силното желание, което имах, да я съблека чисто гола, да обгърна тялото й и да потъна в нейната топлина. Нямаше как да се накарам да я спра, след като хвана пениса ми и започна да движи ръката си. Исках да го направи, тя искаше да го направи, бяхме влюбени един в друг. Кой можеше да спре такова нещо? Да, аз обичах Мидори. И може би бях разбрал това в един миг. Просто много дълго не се бях решавал да стигна до този извод.

Проблемът беше, че изобщо не можех да обясня на Наоко подобен развой на събитията. Бих бил достатъчно решителен във всеки друг момент, но при тогавашното състояние на Наоко нямаше как да мога да й кажа, че съм се влюбил в друго момиче. И освен това все още я обичах. Макар навярно да бе изкривена и изопачена, тази любов съществуваше. Някъде вътре в себе си все още пазех едно определено, открито и недокоснато пространство само за Наоко и за никого другиго.

Едно от нещата, които можех да направя, беше да пиша на Рейко писмо, в което да призная всичко съвсем откровено. Като се прибрах вкъщи, седнах на верандата, гледах как дъждът вали като из ведро върху градината в нощта и съчинявах наум изреченията. Сетне отидох при бюрото си и написах писмото. „За мен е почти непоносимо, че сега трябва да ти пиша подобно писмо“, започнах. Описах накратко моята връзка с Мидори и обясних какво се беше случило същия ден.

„Винаги съм обичал Наоко и все още я обичам. Ала съществува една очевидна безвъзвратност на онова, което се случва между Мидори и мен. То притежава неустоима власт, която непременно ще ме понесе към бъдещето. Онова, което изпитвам към Наоко, е една съвсем кротка, нежна и открита обич, а онова, което изпитвам към Мидори, е съвсем различно чувство. То не се променя и се развива самостоятелно, живее, диша, пулсира и ме разтърсва до корените на моето същество. Не знам какво да правя. Объркан съм. Не се опитвам да се оправдая, но смятам, че с всички сили съм се старал да живея честно. Никога не съм лъгал никого и винаги съм внимавал да не наранявам другите. И все пак се намирам запратен в този лабиринт. Как стана така? Не мога да си обясня. Не знам какво да правя. Можеш ли да ми кажеш, Рейко. Ти си единственият човек, към когото мога да се обърна за съвет.“

Изпратих писмото същата вечер с бърза поща.

Отговорът на Рейко пристигна след пет дена, с дата 17-и юни.

„Ще започна с добрите новини. Наоко върви към подобрение много по-бързо, отколкото някой можеше да очаква. Веднъж говорих с нея по телефона и тя приказваше съвсем разбираемо. Може би дори ще е в състояние да се върне тук не след дълго.

Сега за теб.

Мисля, че приемаш всичко прекалено сериозно. Любовта към друг човек е прекрасно чувство и ако тази любов е искрена, никой не се озовава запратен в лабиринт. Трябва да имаш повече вяра в себе си.

Моят съвет е много прост. Първо, ако те влече толкова силно към лицето Мидори, съвсем естествено е да си се влюбил в нея. Нещата може да се развият добре, или не. Но това е любовта. Когато си влюбен, съвсем естествено е да се посветиш на любовта си. Така смятам. Опитвам се да бъда откровена.

Второ, що се отнася до това, да правиш ли, или не, секс с Мидори, ти сам трябва да решиш. Аз не мога нищо да кажа. Поговори с нея и стигни сам до заключение, което би било разумно за теб.

Трето, не казвай на Наоко нищо по този въпрос. Ако нещата стигнат до момента, когато непременно трябва да й кажеш, тогава ти и аз ще съставим заедно един добър план. Така че засега го пази в тайна. Остави го на мен.

Четвъртото нещо, което трябва да кажа, е, че ти си такъв чудесен източник на сила за Наоко, че дори и вече да не изпитваш към нея чувства на влюбен, още много можеш да направиш за нея. Така че не бива да размишляваш над всичко по такъв свръхсериозен начин. Всички ние — имам предвид всички, нормални и не съвсем нормални, сме несъвършени човешки същества, живеещи в несъвършен свят. Не живеем с механичната точност на банкова операция или като измерваме всичките си линии и ъгли с линийки и транспортири. Права ли съм?

Собственото ми усещане е, че Мидори навярно е чудесно момиче. Разбирам, просто като чета писмото ти, защо си хлътнал по нея. Разбирам също и защо си бил привлечен от Наоко. В това няма нищо грешно. Подобни неща се случват непрекъснато в този огромен свят. То е като да излезеш на разходка с лодка по красиво езеро в прекрасен ден и да си помислиш, че и небето, и езерото са красиви. Така че престани да се тормозиш. Нещата ще се развият както трябва, ако просто ги оставиш да следват естествения си ход. Въпреки че човек се старае да не е така, хората се чувстват засегнати, когато дойде моментът то да се случи. Такъв е животът. Знам, че звуча така, сякаш чета проповед от подиум, но е време да се научиш да живееш по този начин. Прекалено упорито се мъчиш да накараш живота да съответства на твоето разбиране за нещата. Ако не искаш да прекараш известно време в лудница, трябва да се отвориш малко повече към света и да се оставиш на естествения ход на живота. Аз съм само една слаба и несъвършена жена, обаче все пак има моменти, когато си мисля колко хубав може да бъде животът! Повярвай ми, така е! Затова прекъсни заниманието си в момента и бъди щастлив. Помъчи се да станеш щастлив!

Разбира се, съжалявам, че ти и Наоко не можахте да изведете нещата до щастлив край. Но кой може да каже кое е най-доброто? Затова трябва да сграбчваш всеки шанс, който ти се пада, да бъдеш щастлив, където и да го откриеш, и да не се безпокоиш толкова много за другите. От опит знам, че през целия си живот не получаваме повече от два-три такива шанса и ако ги изпуснем, съжаляваме до края на дните си.

Свиря на китарата всеки ден, само за себе си. Това изглежда някак безсмислено. Не обичам и тъмните, дъждовни нощи. Надявам се, че ще имам още един шанс да свиря на китарата си и да ям грозде с теб и Наоко в тази стая.

И тъй, дотогава…

Рейко Ишида“

11

Рейко ми писа няколко пъти след смъртта на Наоко. „Нямаш никаква вина, твърдеше тя. Никой няма вина, все едно да виниш някого за дъжда.“ Но аз нито веднъж не й отговорих. Какво можех да й кажа? Каква полза щеше да има от това? Наоко вече я нямаше на този свят; тя се бе превърнала в шепа пепел.

Организираха скромно погребение за Наоко в Кобе, в края на август, и когато то мина, се върнах в Токио. Казах на хазяина си, че ще отсъствам известно време, а на шефа си в италианския ресторант, че напускам. На Мидори написах кратка бележка — в момента не исках да се виждаме, но изказвах надежда, че тя ще ме чака още малко. Прекарах следващите три дена по кината и след като изгледах всички нови филми в Токио, стегнах раницата си, изтеглих всичките си пари от банката, отидох на гара Шинджуку и хванах първия попаднал ми експрес, заминаващ от града.

Не мога да се сетя къде ходих през моите пътувания. Доста ясно си спомням гледките, звуците и ароматите, но имената на градовете ми се губят, както и всякакъв смисъл в последователността, в която пътувах от място на място. Движех се от град на град с влак или автобус, или пътувах на автостоп в някой камион. Постилах спалния си чувал на празни паркинги, гари, паркове, речни или морски брегове. Веднъж предумах полицаите да ми позволят да спя свит в кьошето на близък полицейски участък, друг път спах близо до едно гробище. Все едно ми беше къде спя, стига да не пречех на никого и да можех да остана в чувала си колкото ми се искаше. Изтощен от ходене, се пъхвах в спалния си чувал, гаврътвах малко евтино уиски и веднага заспивах. В гостоприемните градове ми носеха храна и мрежи против комари, а в не особено гостоприемните хората се обаждаха в полицията и ме пропъждаха от парковете. На мен, така или иначе, ми беше все едно. Единственото, което исках, бе да замръквам в градове, които не познавам.

Когато парите ми бяха на свършване, се хванах на работа като общ работник за няколко дни, докато изкарам за най-необходимото. Винаги се намираше някаква работа за мен. Просто продължих да се движа от един град до следващия без определена цел. Светът беше голям и пълен със странни неща и непознати хора. Веднъж се обадих на Мидори, тъй като трябваше да чуя гласа й.

— Семестърът започна отдавна, както знаеш — рече тя. — На някои курсове вече правят проверки. Какво смяташ да правиш? Даваш ли си сметка, че те няма вече цели три седмици? Къде си? Какво правиш?

— Съжалявам, но засега не мога да се върна в Токио. Все още не.

— И само това ли ще ми кажеш?

— Наистина не мога да кажа нищо повече в момента. Може би през октомври…

Мидори затвори, без да каже нищо.

Продължих да пътувам. От време на време отсядах в някой евтин хотел и се изкъпвах и избръсвах. Онова, което виждах в огледалото, изглеждаше ужасно. Слънцето бе изсушило кожата ми, очите ми бяха хлътнали и по измършавелите ми бузи имаше странни петна и рани. Изглеждах така, сякаш току-що бях изпълзял от пещера, но все пак приличах на себе си. Бях аз.

По това време се движех по крайбрежието, колкото се може по-далеч от Токио — може би в Тотгори или северния бряг на Хього. Вървенето пеша по брега беше лесно. Винаги можех да намеря удобно място за спане на пясъка. Палех огън от плевели и си изпичах малко сушена риба, която купувах от местен рибар. После малко уиски и слушах шума на вълните, мислейки си за Наоко. Беше толкова странно, че е мъртва и вече не бе от този свят. Не можех да приема, че е истина. Не можех да повярвам. Бях чул как забиваха гвоздеите в капака на ковчега й, но все още не можех да свикна с факта, че се е върнала към нищото.

Не, ликът й бе още жив в паметта ми. Все още можех да я видя как обхваща пениса ми с уста, а косата й пада върху корема ми. Все още усещах топлината й, дъха й по себе си и онзи безпомощен момент, когато не бях в състояние да сторя нищо друго, освен да свърша. Спомнях си го толкова ясно, сякаш се е случило преди пет минути и бях сигурен, че Наоко е още до мен, че все още мога да протегна ръка и да я докосна. Но не, нея я нямаше, тялото й вече не съществуваше на този свят.

В нощите, когато не можех да спя, образът й изплуваше в паметта ми. Нямаше как да го възпра. Твърде много спомени за нея се тълпяха в съзнанието ми и щом някой от тях намереше и най-малката пролука, останалите си пробиваха път в безконечен поток — непрестанен изблик — Наоко в жълтия си дъждобран почиства курника и носи чувала с фураж в онова дъждовно утро; издълбания в средата кейк за рождения ден и усещането, че сълзите й проникват през ризата ми — да, тогава също валеше дъжд; Наоко, крачеща до мен през зимата в палтото си от камилска вълна; Наоко, докосваща баретата, която носеше непрекъснато; Наоко, взираща се в мен със своите невероятно спокойни очи; Наоко, седнала на канапето, със събрани под синята нощница крака и опряна на коленете брадичка.

Спомените се блъскаха подобно на приливни вълни, завличайки тялото ми към непознато място — място, където бях заедно с мъртвите. Там живееше тя и аз можех да разговарям с нея и да я държа в прегръдките си. Смъртта там не беше критичен момент на прекратяване на живота. Смъртта там бе само един от многото елементи, включващи живота. Там Наоко живееше със смъртта у себе си. А на мен казваше: „Не се тревожи, това е само смъртта. Не й позволявай да ти създава грижи“.

На това непознато място не чувствах никаква печал. Смъртта бе смърт, а Наоко — Наоко. „Какъв е проблемът? — питаше ме тя със свенлива усмивка. — Нали съм тук?“ Нейните обичайни малки жестове утешаваха сърцето ми и ми носеха изцеление. „Щом това е смъртта, мислех си, значи тя съвсем не е лошо нещо.“ — „Така е, каза Наоко, смъртта не е нищо особено. Тя е просто смърт. Тук всичко е толкова лесно за мен.“ Наоко ми говореше в промеждутъците между грохота на тъмните вълни.

Накрая обаче приливът се отдръпваше и аз оставах сам на брега. Безсилен, не можех да помръдна; мъката ме забулваше в дълбок мрак и най-подир идваха сълзите. Не чувствах, че плача, а че сълзите просто капят от очите ми подобно на пот.

От смъртта на Кидзуки бях научил едно нещо и смятах, че съм го превърнал в част от себе си под формата на философско убеждение: „Смъртта не е антипод на живота, а естествена част от живота“.

Докато живеем, ние отглеждаме смъртта. Колкото и вярно, може би, да беше това, то бе само една от истините, които трябваше да научим. От смъртта на Наоко научих следното: никоя истина не може да премахне горестта, която изпитваме при загуба на любим човек. Никоя истина, никаква откровеност, никаква мощ, никаква доброта не могат да отстранят тази горест. Единственото, което можем да направим, е да я изтърпим докрай и да научим нещо от нея, ала онова, което научаваме, няма да ни помогне, когато се изправим пред следващата скръб, спохождаща ни внезапно. Вслушвайки се във вълните нощем, вслушвайки се в шума на вятъра ден подир ден, аз се концентрирах върху тези свои мисли. С раница на гръб и пясък в косите се движех все по-далече и по-далече на запад, поминувайки на диета от уиски, хляб и вода.

В една ветровита вечер, докато лежах, увит в спалния си чувал, и плачех, откъм изоставен стар кораб при мен се отби млад рибар и ми предложи цигара. Приех я и запалих за първи път след повече от година. Той ме попита защо плача и аз почти инстинктивно отвърнах, че майка ми е починала. Не мога да превъзмогна мъката, рекох, и затова съм тръгнал на път. Той каза, че искрено ми съчувства и донесе от жилището си голяма бутилка саке и две чаши.

Вятърът фучеше лудо по пясъчния бряг. Рибарят ми разказа, че майка му починала, когато бил на седемнайсет години. Макар и болна, тя се съсипвала от работа от сутрин до късна вечер. Аз го слушах с едно ухо, пийвах си саке и от време на време измърморвах нещо в отговор. Имах чувството, че слушам история от много далечен свят. За какво, по дяволите, говори това момче, запитах се и съвсем внезапно ме обзе силна ярост; прииска ми се да му извия врата. Никак не ме интересува твоята майка! Аз изгубих Наоко! Нейното красиво тяло изчезна от този свят! Защо, по дяволите, ми разправяш за проклетата си майка?!

Ала гневът ми припламна и угасна бързо. Затворих очи и продължих да слушам с едно ухо безспирното бъбрене на рибаря. Накрая той ме попита дали не съм гладен.

— Не — отвърнах, — но в раницата ми има хляб и сирене, един домат и парче шоколад.

— Какво си обядвал? — попита ме пак.

— Хляб, сирене, домат и шоколад — отговорих.

— Почакай ме тук — каза той и изчезна.

Опитах се да го спра, но той се изгуби в мрака, без да се обърне.

Единственото, което можех да сторя, бе да продължа да пия своето саке. Брегът бе застлан с хартиени парченца от фойерверки, избухнали на пясъка, а вълните се разбиваха о него с неистов грохот. Едно мършаво псе дойде, въртейки опашка и душейки покрай моя лагерен огън в търсене на нещо за ядене, но накрая се отказа и се отдалечи.

Младият рибар се върна половин час по-късно с две кутии суши и още една бутилка саке.

— Трябва да изядеш храната в горната кутия, защото вътре има риба — рече той, — а в долна кутия има само ролца от водорасли и препържени парчета тофу, а те могат да изтраят до утре. Той напълни чашите със саке от новата бутилка. Аз му благодарих и ометох сам храната в цялата горна кутия, макар и да беше повече от достатъчна за двама. След като бяхме изпили толкова саке, колкото можахме, рибарят ми предложи да ме подслони за през нощта, но когато казах, че предпочитам да спя сам на брега, повече не отвори дума за това. На тръгване той извади от джоба си една сгъната банкнота от пет хиляди йени и я пъхна в джоба на ризата ми.

— Ето, рече. Купи си нещо хубаво за хапване. Изглеждаш ужасно.

Отвърнах, че вече е направил предостатъчно за мен и че не мога да приема и пари на това отгоре, ала той отказа да си ги вземе обратно.

— Това не са никакви пари — рече. — Давам ти ги като на приятел. Не му мисли чак толкова, просто ги вземи.

Нямах какво друго да направя, освен да му благодаря и да приема парите.

Когато той си отиде, внезапно си спомних за моята някогашна приятелка, онази, с която бях спал за първи път в трети курс в гимназията. Тръпки ме побиха, като си дадох сметка колко зле бях постъпил с нея. Едва ли изобщо се бях замислял за нейните чувства и желания, или за болката, която й бях причинил. Тя бе толкова мило и нежно момиче, но по онова време не се впечатлявах особено от нейното очарование и по-късно почти не се сещах за нея. Какво ли прави тя сега, запитах се. И дали ми беше простила?

Усетих пристъп на гадене и повърнах до стария кораб. Главата ме болеше от толкова много изпито саке и изпитвах угризения, задето бях излъгал рибаря и бях приел парите. Реших, че е време да се върна в Токио; не можех вечно да продължавам така. Напъхах спалния чувал в раницата, вмъкнах ръцете си през ремъците и се запътих към местната гара. Казах на служителя на гишето за билети, че искам да се върна в Токио колкото се може по-скоро. Той провери разписанието и каза, че бих могъл да стигна в Осака до сутринта, ако се прехвърля от един нощен влак на друг, и оттам мога да хвана бързия влак. Благодарих му и си послужих с банкнотата от пет хиляди йени, която бях получил от рибаря, за да си купя билет до Токио. Докато чаках влака, си купих вестник и проверих датата — 2-ри октомври 1970-а. Значи бях пътувал в продължение на цял месец. Трябваше да се върна в реалния свят.

Едномесечното пътуване нито бе повдигнало духа ми, нито бе смекчило удара от смъртта на Наоко. Пристигнах в Токио в почти същото душевно състояние, в което бях заминал. Дори не можах да се накарам да телефонирам на Мидори. Какво можех да й кажа? Как можех да започна? „Сега вече всичко свърши; ти и аз ще бъдем щастливи заедно?“ Не, това бе изключено. С каквито и думи да си послужех обаче, фактите не се променяха — Наоко бе мъртва, а Мидори жива. Наоко беше купчинка бяла пепел, а Мидори бе живо, дишащо човешко същество.

Бях обзет от чувството, че затъпявам. Въпреки че се върнах в Токио, не правех нищо дни наред, затворен в стаята си. Паметта ми остана фиксирана по-скоро върху мъртвите, нежели върху живите. Стаите, които бях запазил за Наоко, бяха със спуснати кепенци, мебелите — облечени в бяло, первазите — прашни. Прекарвах по-голяма част от деня в тях. И мислех за Кидзуки. „И така, ти най-сетне направи Наоко своя, чух се да му казвам. О, да, тя беше поначало твоя. Сега може би е приобщена към друг свят. Ала на този, в този несъвършен свят на живите, аз направих за Наоко най-доброто, на което бях способен. Опитах се да създам нов живот за двама ни. Но няма значение, Кидзуки. Давам ти я. Все пак ти бе този, когото тя избра. Сред гора, тъмна като дълбините на собственото й сърце, тя се обеси. Някога ти отмъкна част от мен в света на мъртвите, а сега Наоко донесе друга част от мен в този свят. Понякога се чувствам като пазач на музей — на един огромен, празен музей, където никой не идва и аз не бдя за никого, освен за себе си.“

На четвъртия ден от завръщането ми в Токио получих писмо от Рейко. С бърза поща. Беше кратичка бележка: „Не мога да се свържа с теб от седмици и се тревожа. Моля те, обади ми се. В девет сутринта и девет вечерта ще чакам на телефона“.

Обадих й се в девет часа същата вечер. Рейко вдигна след първото позвъняване.

— Как си? — попита.

— Горе-долу — отвърнах.

— Съгласен ли си да ти дойда на гости вдругиден?

— Да ми дойдеш на гости ли? Имаш предвид тук в Токио?

— Точно така. Искам хубаво да си поговорим.

— Ще напуснеш санаториума?

— Ами няма как иначе да дойда да те видя, нали? Във всеки случай е време да се измъкна от това място. Все пак съм тук от осем години. Ако ме подържат още малко, ще се скапя.

Установих, че ми е трудно да говоря. След кратка пауза Рейко продължи:

— Ще пристигна със скоростен влак в три и двайсет вдругиден. Ще ме чакаш ли на гарата? Спомняш ли си как изглеждам? Или си загубил интерес към мен сега, когато Наоко не е жива?

— Не — отвърнах. — Ще те чакам на гара Токио вдругиден в три и двайсет.

— Няма да ти е трудно да ме познаеш. Аз съм старата дама с калъф за китара. Няма много такива.

И наистина не ми беше никак трудно да открия Рейко сред навалицата. Тя носеше мъжко яке от туид, бели панталони и червени гуменки. Косата й беше късо подстригана както винаги, с обичайните кичурчета, стърчащи нагоре. В дясната си ръка държеше кафяв кожен куфар, а в лявата — черен калъф за китара. В мига, в който ме забеляза, лицето й се озари от широка усмивка с много бръчици, и аз установих, че също й се усмихвам. Поех куфара й и тръгнах до нея към влака до западните предградия.

— Хей, Ватанабе, откога имаш такава ужасна физиономия? Или сега така е модно в Токио?

— Попътувах малко и през цялото време се храних с боклуци — отвърнах. — Хареса ли ти скоростния влак?

— Никак! — отговори тя. — Човек не може да отвори прозорците. Исках да купя храна в кутия от една сергия над перона.

— Продават и във влака, нали знаеш?

— Да, сандвичи в торбички на безбожни цени. И прегладнял кон няма да ги близне. Много ми се услаждаше храната в кутия на гара Готенба.

— Това е било едно време, преди да се появи влакът-стрела.

— Е, и аз съм от едно време, отпреди да се появи влакът-стрела!

По пътя до Кичиджоджи Рейко гледаше с жадното любопитство на турист пейзажа на Мусашино, преминаващ покрай прозореца на влака.

— Променило ли се е много за осем години? — попитах.

— Не знаеш какво чувствам сега, нали, Ватанабе?

— Не, не знам.

— Страх ме е — рече тя. — Толкова ме е страх, че направо ще се побъркам. Не знам какво трябва да правя, добрах се дотук съвсем сама — тя млъкна за малко. — Но „направо ще се побъркам“ май звучи малко самоуверено, не мислиш ли?

Аз се усмихнах и хванах ръката й.

— Не се безпокой — рекох. — Всичко ще е наред. Дойде сам-сама от толкова далеч.

— Не сам-сама успях да се измъкна от онова място, а заради теб и Наоко. Не можех повече да стоя там без нея и трябваше да дойда в Токио да поговоря с теб. Това е всичко. Ако нищо не се беше случило, навярно щях да прекарам там остатъка от живота си.

Кимнах.

— Какви са ти бъдещите планове? — попитах Рейко.

— Заминавам за Асахикава — отвърна тя. — Напред към пущинаците на Хоккайдо! Една стара приятелка от колежа ръководи там музикална школа и ме покани за две-три години да й помагам. Казах й, че не съм особено ентусиазирана. Най-сетне си върнах свободата, а трябва да замина за Асахикава, така ли? Малко е трудно да ме вдъхнови такова затънтено място.

— Не е чак толкова ужасно — рекох със смях. — Бил съм там. Не е лошо градче. Има си собствена атмосфера.

— Сигурен ли си?

— Напълно. По-добре е, отколкото да останеш в Токио.

— О, да — каза тя. — Нямам къде другаде да отида, а вече изпратих нещата си там. Хей, Ватанабе, обещай, че ще ми идваш на гости.

— Разбира се, ще идвам. Но веднага ли трябва да заминеш? Не може ли да поостанеш в Токио известно време?

— Ще ми се да се помотая тук няколко дни, ако е възможно. Може ли да отседна при теб? Няма да ти се пречкам?

— Няма проблеми — отвърнах. — Имам голям килер, където мога да спя в спалния си чувал.

— Не искам да ти създавам неудобства.

— Няма такова нещо, наистина. Килерът е огромен.

Рейко почука ритмично по калъфа на китарата между краката й.

— Може би ще трябва да привикна с новата обстановка, преди да замина за Асахикава. Просто съм отвикнала от света извън санаториума. Има толкова неща, които не разбирам, и съм нервна. Мислиш ли, че можеш да ми помогнеш малко да се справя? Само теб мога да помоля за това.

— Ще направя всичко, което е по силите ми да ти помогна.

— Надявам се, че няма да ти преча — каза тя.

— Изобщо няма как да ми пречиш.

Тя ме погледна и ъгълчетата на устата й се извиха нагоре в усмивка, но не каза нищо.

Почти не разговаряхме през останалата част от пътуването до гара Кичиджоджи и в автобуса до моето жилище. Разменихме си няколко откъслечни коментари върху промените в Токио, пребиваването на Рейко в колежа по музика и за моето пътуване до Асахикава, но не споменахме нищо за Наоко. Бяха минали десет месеца, откакто за последно бях видял Рейко и вървейки рамо до рамо с нея, се почувствах необяснимо спокоен и умиротворен. Помислих си, че усещането ми е познато, а после ми мина през ума, че така се чувствах, когато вървях по улиците на Токио заедно с Наоко. И както двамата с нея не споменавахме и дума за мъртвия Кидзуки, така двамата с Рейко мълчахме за мъртвата Наоко. Тази мисъл ми попречи да продължа да говоря. Рейко поприказва още малко, но като разбра, че нищо няма да кажа, също млъкна. Никой от нас не промълви и дума в автобуса.

Беше един от онези следобеди в началото на есента, когато светлината е ярка и ослепителна, точно каквато беше година по-рано, когато посетих Наоко в Киото. Облаците бяха бели и тънки като кости, небето просторно и високо. Ароматът, носен от лекия ветрец, нюансът на светлината, дребните цветя в тревата, едва доловимият екот, който съпровождаше звуците — всичко това ми подсказваше, че есента пак бе дошла, увеличавайки отдалечеността между мен и мъртвите с всеки кръг на сезоните. Кидзуки беше все още на седемнайсет, а Наоко на двайсет и една — завинаги.

— Ах, каква приятна промяна е да дойдеш на такова място! — каза Рейко, оглеждайки се на всички страни, когато слязохме от автобуса.

— Защото тук няма нищо особено — рекох.

Когато я въведох през задната порта в градината на моята къщурка, Рейко бе впечатлена от всичко.

— Удивително! Ти си направил тези рафтчета и бюрото?

— Да! — отвърнах, наливайки чай.

— Явно имаш сръчни ръце. И поддържаш жилището толкова чисто!

— Под влияние на Есесовеца — подхвърлих. — Той ме направи маниак на тема чистота. Не че моят хазяин недоволства.

— А, твоят хазяин! Трябва да отида да се запозная с него. Предполагам, че домът му е оттатък градината.

— Да се запознаеш с него ли? Защо?

— Какво имаш предвид с това „защо“? Някаква странна възрастна жена се появява в квартирата ти и започва да дрънка на китара. Ще се зачуди какво става. По-добре да направя добро първоначално впечатление. Дори му нося кутия със сладкиши за чай.

— Много находчиво — рекох.

— Мъдростта, която идва с годините. Ще му кажа, че съм ти леля от страната на майка ти, дошла на гости от Киото, така че не ми противоречи. Разликата във възрастта влиза в работа в такива моменти. Никой няма да се усъмни.

Рейко извади кутията със сладки от чантата си и отиде да засвидетелства почитта си. Аз седнах на верандата, изпих още една чаша чай и си поиграх с котката. Минаха двайсет минути и когато Рейко най-сетне се върна, измъкна от чантата си тенекиена кутия с оризови бисквити и каза, че това е подарък за мен.

— За какво си говорихте толкова време? — попитах, дъвчейки една бисквита.

— За теб, естествено — отвърна Рейко, люлеейки в скута си котката и разтърквайки бузата си о нея. — Той каза, че си много възпитан младеж и сериозен студент.

— Сигурна ли си, че мен имаше предвид?

— Не се съмнявам, че говореше за теб — отвърна тя през смях. После, като зърна моята китара, я взе, настрои я и изсвири „Десафинадо“ на Антонио Карлос Жобим[15]. От месеци не бях слушал китарата на Рейко и сега тя пробуди у мен познатото топло чувство.

— Упражняваш ли се на тази китара? — попита Рейко.

— Търкаляше се в складовото помещение на хазяина, та я взех и дрънкам на нея от време на време. Това е.

— По-късно ще ти дам един урок. Напълно безплатно.

Рейко остави китарата, свали якето си от туид и седнала облегната на опорния стълб на верандата, запали цигара. Носеше риза с къс ръкав.

— Хубава риза, не мислиш ли? — попита.

— Така е — отвърнах. Наистина бе красив модел.

— На Наоко е. Обзалагам се, че не знаеше, че двете носехме еднакъв размер дрехи. Особено когато тя пристигна в санаториума. После малко наддаде на тегло, но въпреки това носехме горе-долу еднакъв размер — блузи, панталони, обувки, шапки. Само сутиените не можехме да си разменяме. Тук съм доста плоска. Та винаги си трампехме дрехи. Те действително бяха нещо като общо имущество.

Щом като го спомена, забелязах, че телосложението й е почти като на Наоко. Поради формата на лицето и тънките ръце и крака винаги бе оставяла у мен впечатлението, че е по-ниска и по-слаба от Наоко, но всъщност беше учудващо едра.

— Якето и панталоните също са нейни — каза Рейко. — Всичко е нейно. Не се ли дразниш, като ме виждаш да нося дрехите й?

— Ни най-малко — отвърнах. — Сигурен съм, че Наоко щеше да се радва, ако знаеше, че някой й носи дрехите — особено пък ти.

— Странно — каза Рейко и леко щракна с пръсти — Наоко не остави завещание или нещо подобно — с едно изключение, за дрехите си. Бе написала набързо един ред в бележника на писалището си. „Моля предайте всичките ми дрехи на Рейко.“ Беше особен човек, не мислиш ли? Защо от всички неща ще е била загрижена тъкмо за дрехите си, когато се е готвела да умре? Кого го е грижа за дрехи? Сигурно е имало куп други неща, които е искала да каже.

— А може би не е така — рекох аз.

Рейко продължи да пуши и като че ли потъна в размисъл. После каза:

— Предполагам, че искаш да чуеш цялата история от начало до край.

— Да — казах. — Моля те разкажи ми всичко.

— Изследванията в болницата в Осака показали, че състоянието на Наоко се подобрява за момента, но че тя трябва да остане там по-дълго и лекарите да продължат интензивното лечение, от което да има полза в бъдеще. Споменах го в писмото си — онова, което ти изпратих някъде към десети август.

— Да. Спомням си.

— На двайсет и четвърти август ми се обади по телефона майка й да ме пита дали Наоко може да ме посети в санаториума. Искала да прибере вещите, които бе оставила при мен, и понеже не могла да се види с мен известно време, искала да поговорим и може би да пренощува в нашия апартамент. Отвърнах, че би било чудесно. Много исках да я видя и да поговоря с нея. И така, Наоко и майка й пристигнаха на другия ден — на двайсет и пети, с такси. Трите се потрудихме заедно да опаковаме нещата на Наоко и си приказвахме непринудено. Късно следобед Наоко каза, че ще е добре майка й да се върне вкъщи и че с нея, с Наоко, всичко ще е наред. Повикаха такси и майка й си замина. Изобщо не се притеснявахме, защото Наоко изглеждаше в чудесно разположение на духа. Всъщност дотогава аз бях много притеснена. Очаквах да я видя депресирана, изтощена и измършавяла. Знаех колко изтощителни изследвания, лечения и прочие провеждат в тези болници, затова имах известни опасения относно това гостуване. Но един-единствен поглед бе достатъчен да се убедя, че е добре. Изглеждаше много по-здрава, отколкото си бях представяла, усмихваше се и говореше много по-нормално, отколкото последния път, когато я видях. Беше ходила в козметичен салон и излагаше на показ новата си фризура. И аз реших, че няма нищо притеснително, дори майка й да ни остави сами. Наоко ми каза, че този път възнамерява да позволи на лекарите в онази болница да я излекуват веднъж завинаги, а аз рекох, че навярно така би било най-добре. После двете излязохме да се поразходим и все още говорехме безспир, най-вече за бъдещето. Наоко ми каза, че онова, което наистина й се иска, е да се махнем от санаториума и да отидем да живеем някъде двете.

— Да живеете двете ли? Ти и Наоко?

— Точно така — каза Рейко и леко сви рамене. — Отвърнах, че идеята ми се струва добра, но не знам какво ще каже за Ватанабе. И тя рече: „Не се безпокой, ще се разбера с него“. И толкоз. После тя говори за това къде ще живеем и какво ще правим, такива неща. След това отидохме в курника и си поиграхме с птиците.

Извадих една бира от хладилника и я отворих. Рейко запали друга цигара. Котката като че ли заспа в скута й.

— Това момиче вече бе намислило всичко. Сигурна съм, че затова беше толкова енергична и изглеждаше весела и в добро здраве. Сигурно е било голямо облекчение за съзнанието й да смята, че знае точно какво възнамерява да прави. Сетне приключихме с прегледа на вещите й, хвърлихме ненужното в металния бидон на двора и го изгорихме — бележникът, който бе използвала да си води дневник и всички писма, които бе получила. И твоите също. Това ми се стори малко странно и я попитах защо изгаря тези неща. Винаги с такова старание пазеше писмата ти на сигурно място и ги препрочиташе отново и отново. Тя отвърна: „Искам да се освободя от всичко, свързано с миналото, за да мога да се родя отново в бъдещето“. Мисля, че доста се хванах за думите й. Те имаха един вид собствена логика. Помня, че си помислих колко ми се иска тя да оздравее и да бъде щастлива. Беше толкова мила и хубава в този ден. Ще ми се да можеше да я видиш!

Когато приключихме, отидохме в столовата да вечеряме, както бяхме свикнали. После се изкъпахме и аз отворих бутилка хубаво вино, което пазех за специален повод като този, и ние пихме и свирихме на китарата. Бийтълс, както винаги: „Норвежка гора“, „Мишел“, любимите й песни. И двете се чувствахме доста добре. Загасихме лампите, съблякохме се и си легнахме в леглата. Беше знойна нощ. Прозорците ни бяха широко отворени, но не се усещаше освежителен полъх. Навън бе тъмно като в рог, щурците пееха, а въздухът в стаята бе толкова наситен с мириса на летните треви, че беше трудно да се диша. Съвсем неочаквано Наоко заговори за теб — за нощта, когато сте правили секс. Много подробно. Как си я съблякъл, как си я докосвал, как тя разбрала, че се овлажнява, как си проникнал в нея, колко хубаво било — описа ми всичко до най-малките подробности. А аз я попитах: „Как така изведнъж реши да ми разкажеш за това тъкмо сега?“ Имам предвид, че дотогава никога не бе говорила открито с мен за секс. Разбира се, бяхме провели открит разговор за секса като вид терапия, но тя беше твърде притеснена, за да се впуска в подробности. Сега обаче не можех да я спра. Бях шокирана.

И така, тя отвърна: „Не знам, просто искам да говоря за това. Ще престана, ако така предпочиташ“.

А аз рекох: „Не, няма проблеми, продължавай. Ако има нещо, което изпитваш необходимост да споделиш, по-добре е да го изприкажеш докрай. Ще изслушам всичко, което имаш да кажеш“.

И тя продължи да разправя своята история. „Когато той проникна в мен, не можех да повярвам, че толкова боли. Беше ми за пръв път все пак. Бях толкова влажна, че той веднага проникна, но въпреки това умът ми се замъгли — много болеше. Навлезе толкова, колкото можа, помислих си, но после той вдигна краката ми и проникна още по-навътре. Побиха ме студени тръпки, сякаш се потапях в ледена вода. Ръцете и краката ми се вкочаниха и една студена вълна премина през мен. Не разбирах какво става. Помислих си, че може да умра на мига, но, така или иначе, ми беше все едно. Той разбра, че изпитвам болка, спря да се движи, и все още дълбоко в мен, взе да ме целува навсякъде — по главата, шията, гърдите — дълго, дълго. Полека-лека топлината се върна в тялото ми и после, съвсем бавно, той започна да се движи. О, Рейко, беше прекрасно! Вече усещах, че мозъкът ми направо ще се разпадне. Исках да остана така завинаги, да остана в обятията му до края на живота си. Толкова прекрасно беше.“

И тогава аз й рекох: „Щом като е било толкова прекрасно, защо просто не остана с Ватанабе и не продължи да правиш това всеки ден?“

А тя отвърна: „Не, Рейко, разбрах, че то повече няма да се повтори. Разбрах, че беше нещо, което се случва един-единствен път в живота и е неповторимо. Никога преди и след това не съм изпитвала нещо подобно. Никога не съм чувствала, че искам да го направя отново, и никога повече не съм се овлажнявала така“.

Разбира се, аз й обясних, че е нещо, което често се случва на младите жени и че в повечето случаи минава от само себе си с възрастта. И в края на краищата вече се е случило веднъж: няма място за излишно безпокойство и че няма пак да се случи. Самата имах куп проблеми в началото на брака си.

Но тя рече: „Не, не, Рейко. Изобщо не се безпокоя за това. Просто не искам някой пак да проникне в мен. Не искам пак да бъда изнасилена така — от някого“.

Допих си бирата, а Рейко изпуши втората си цигара. Котката се протегна в скута й, застана в друга поза и пак заспа. Рейко, изглежда, не знаеше как да продължи, докато не запали третата си цигара.

— След това Наоко се разплака. Седнах на ръба на леглото й и я погалих по косата. „Не се безпокой, й казах, всичко ще бъде наред. Красиво младо момиче като теб трябва да има мъж, който да я прегръща и да я прави щастлива.“ Наоко бе плувнала в пот и обляна в сълзи. Взех пешкир и избърсах лицето и тялото й. Дори панталонът й бе мокър, затова й помогнах да го събуе — един момент, не си го помисляй, нищо особено не последва. Двете винаги се къпехме заедно. Тя ми беше като по-малка сестра.

— Знам, знам — рекох.

— Както и да е, Наоко каза, че иска да я прегърна. Отвърнах, че е прекалено горещо за прегръдки, но тя каза, че сме заедно за последен път и аз я прегърнах. Само за малко. С пешкира между нас, за да не прилепнат едно към друго потните ни тела. И когато тя се успокои, аз отново я избърсах, облякох й нощницата и я сложих да си легне. Тя веднага заспа дълбоко. Или може би просто се преструваше, че спи. Във всеки случай изглеждаше толкова сладка и красива онази нощ, имаше лице на тринайсет-четиринайсетгодишно момиче, което от раждането си не бе преживявало нищо лошо. Видях това изражение на лицето й и разбрах, че мога да спя спокойно.

Когато се събудих в шест сутринта, нея я нямаше. Нощницата й беше там, където я бе свалила, но дрехите й, гуменките и джобното фенерче, което винаги държах до възглавницата си, липсваха. Веднага разбрах, че нещо не е наред. Самият факт, че бе взела фенерчето, означаваше, че беше излязла навън в мрака. Прегледах за всеки случай бюрото й и там открих бележката: „Моля предайте всичките ми дрехи на Рейко“. Незабавно събудих всички и се пръснахме в различни посоки да я търсим. Претърсихме мястото сантиметър по сантиметър — от общежитията до околните гори. Отне ни пет часа, докато я намерим. Тя дори си беше донесла парче въже.

Рейко въздъхна и погали котката.

— Пие ли ти се чай? — попитах.

— Да, благодаря — отвърна тя.

Сложих да ври вода и донесох на верандата чайник. Наближаваше залез-слънце. Дневната светлина бе отслабнала и дългите сенки на дърветата стигнаха до краката ни. Отпих от чая си и погледнах към произволната смесица от жълти японски рози, розови азалии и високи, зелени нандини в градината.

— После пристигна линейката и отнесе тялото й, а полицаите започнаха да ме разпитват. Не че имаше какво толкова да питат. Бе оставила нещо като предсмъртна бележка, а те приемаха за дадено, че самоубийството е едно от нещата, които душевноболните извършват. Така че до голяма степен всичко беше формално. Щом си заминаха, аз ти телеграфирах.

— Колко тъжно погребение беше — рекох. — Роднините й, види се, бяха малко смутени, че съм разбрал за смъртта й. Сигурен съм, че не искаха хората да знаят, че е самоубийство. Вероятно дори не трябваше да присъствам там. Което ме накара да се чувствам още по-зле. И щом се върнах, хванах пътя.

— Какво би казал да се поразходим? Може би ще е добре да купим нещо и да приготвим вечеря. Умирам от глад.

— Разбира се. Яде ли те се нещо по-специално?

— Сукияки — отвърна тя. — Не съм го опитвала от години. Често сънувах сукияки и как се тъпча с говеждо, зелен лук, юфка, печено тофу и зеленчуци.

— Разбира се, ще го приготвим, но аз нямам подходящ тиган.

— Остави това на мен. Ще взема назаем от твоя хазяин.

Тя изтича до главната къща и се върна с възголям тиган, газов котлон и гумен маркуч.

— Не е зле, а?

— Не е зле!

Купихме всичките необходими продукти от магазинчета в квартала — говеждо, яйца, зеленчуци, тофу. Аз избрах едно доста сносно бяло вино. Понечих да платя, но Рейко настоя тя да плати всичко.

— Помисли си само как ще ми се смее семейството, ако чуе, че съм оставила племенника ми да плати храната! Освен това нося прилична сума в брой. Така че не се безпокой. Нямах намерение да напусна санаториума без пукната пара.

Рейко изми ориза и го сложи да се вари, а аз изнесох необходимите неща за готвенето на верандата. Когато всичко бе готово, Рейко извади китарата си и като че ли я изпробва с една бавна фуга на Бах. На трудните места нарочно забавяше или ускоряваше темпото, правеше изпълнението безстрастно или сантиментално, като слушаше с видима наслада многообразието от звуци, които изтръгваше от инструмента. Когато свиреше на китарата, Рейко изглеждаше като седемнайсетгодишно момиче, радващо се на нова рокля. Очите й искряха и тя свиваше устни в нещо като лека усмивка. Като свърши, тя се облегна назад, вдигна очи към небето и като че потъна в мисли.

— Имаш ли нещо против да ти говоря? — попитах.

— Ни най-малко — отвърна тя. — Просто си мислех колко съм прегладняла.

— Планираш ли да се видиш със съпруга си или с дъщеря си, докато си тук? Сигурно са някъде в Токио.

— Съвсем наблизо. В Йокохама. Но не, не планирам да се виждам с тях. Сигурна съм, че ти казах преди — за тях е по-добре да нямат нищо общо с мен. Започнали са нов самостоятелен живот. И аз бих се почувствала направо ужасно, ако се срещна с тях. Не, най-добре ще е да стоя настрана.

Тя смачка празната кутия севън старс и извади нова от куфара си, разпечата я и захапа цигара, но не я запали.

— С мен е свършено като човек — рече. — Всичко, което виждаш, е блед спомен от онова, което бях. Най-важната част от мен, онова, което беше в душата ми, умря преди години и аз просто функционирам по памет.

— Но аз те харесвам такава, Рейко, такава, каквато си — блед спомен или каквото е. И онова, което ще кажа, може да няма смисъл, но аз наистина се радвам, че носиш дрехите на Наоко.

Рейко се усмихна и си запали цигарата със запалка.

— Макар и съвсем младо момче, ти действително знаеш как да ощастливиш една жена.

Почувствах, че се изчервявам.

— Само казвам каквото мисля.

— Да, знам — продума Рейко усмихната.

Когато не след дълго оризът бе готов, намазах тигана и наредих продуктите за сукияки.

— Кажи, не е ли сън това — възкликна Рейко, душейки въздуха.

— Не, едно напълно реално сукияки — отвърнах. — Съдейки по собствен опит, разбира се.

Вместо да приказваме, ние се нахвърлихме на яденето с дървените си пръчици, поляхме го с много бира и приключихме с ориз. Чайка се навърташе наоколо, привлечена от миризмата, и ние си поделихме храната с нея. След като се наядохме до насита, седнахме, облегнати на верандата, и гледахме луната.

— Сита ли си? — попитах.

— Напълно — каза с пъшкане Рейко. — Никога през живота си не съм яла толкова много.

— Какво ти се прави сега?

— Искам да изпуша една цигара и да отида на баня. Косата ми е мръсна. Трябва да я измия.

— Няма проблеми. Има една баня наблизо.

— Кажи ми, Ватанабе, ако не възразяваш. Спал ли си с онова момиче Мидори?

— Имаш предвид дали сме правили секс ли? Все още не. Решихме да не го правим, докато не се оправят нещата.

— Ами те вече се оправиха, не мислиш ли?

Поклатих глава.

— Имаш предвид сега, когато Наоко не е жива.

— Не, не това. Взел си решението си много преди Наоко да умре — никога да не напускаш Мидори. Дали Наоко е жива, или не, няма нищо общо с твоето решение. Ти избра Мидори. Наоко избра да умре. Вече си възрастен човек и трябва да поемеш отговорността за решенията си. Иначе всичко ще съсипеш.

— Но аз не мога да я забравя — рекох. — Казах на Наоко, че ще продължа да я чакам, но не устоях на думата си. В крайна сметка й обърнах гръб. Не казвам, че някой е виновен — проблемът си е изпяло мой. Мисля, че нещата щяха да свършат по същия начин, дори и да не й бях обърнал гръб. Наоко открай време избираше смъртта. Но това е далеч от въпроса. Не мога да си простя. Ти ми казваш, че нищо не може да се направи при естествена промяна в чувствата, но моята връзка с Наоко не беше просто нещо. Ако се позамислиш, двамата с нея се свързахме на границата между живота и смъртта. Така беше при нас от самото начало.

— Ако изпитваш болка поради смъртта на Наоко, бих те посъветвала да продължиш да изпитваш тази болка до края на живота си. И ако има нещо, което можеш да научиш от това, трябва да го научиш. Но то не бива да ти попречи да бъдеш щастлив с Мидори. Болката няма нищо общо с връзката ти с нея. Засегнеш ли още повече Мидори, раната може да се окаже нелечима. Така че колкото и да е трудно, трябва да си силен. Трябва да възмъжееш, да станеш още по-зрял. Напуснах санаториума и изминах целия този път до Токио, за да ти кажа това — целия този път с влак.

— Разбирам какво ми казваш, но все още не съм готов да последвам напълно съвета ти. Такова тъжно, малко погребение беше! Никой не бива да си отива така от този свят.

Рейко протегна ръка и ме погали по главата.

— Всички някога ще си отидем така. И аз, и ти.

Повървяхме пет минути покрай брега на реката до местната обществена баня и се върнахме доста освежени. Отворих бутилката вино и двамата седнахме на верандата да го изпием.

— Слушай, би ли донесъл още една чаша?

— Да — отвърнах. — Но защо?

— Ще устроим наше си погребение на Наоко, само ти и аз. Такова, което няма да е толкова тъжно.

Когато й подадох чашата, Рейко я напълни догоре и я постави върху каменния фенер в градината. После седна на верандата, облягайки се на един стълб, с китарата в ръце и с цигара в уста.

— А би ли донесъл кутия кибрит? Най-голямата, която намериш.

Извадих кибритена кутийка и я оставих до нея.

— Сега искам всеки път, щом изпълня някоя песен, да поставям клечка кибрит и да наредя клечките една до друга. Ще изсвиря всяка песен, за която се сетя.

Отначало Рейко изпълни нежна очарователна интерпретация на „Мила моя“ на Хенри Манчини.

— Ти подари на Наоко плоча с тази песен, нали? — попита.

— Да. За Коледата на по-миналата година. Тя наистина харесваше тази песен.

— И аз я харесвам. Толкова е нежна и красива… — тя изпълни още няколко такта от мелодията и отпи глътка вино. — Чудя се колко ли песни мога да изсвиря, преди да се напия. Ще бъде хубаво погребение, не мислиш ли — не толкова тъжно?

Рейко продължи с Бийтълс, изпълни „Норвежка гора“, „Вчера“, „Мишел“ и „Нещо“. Изпя и изсвири „Слънцето изгрява“, после изсвири „Шутът на хълма“. Аз поставих в редица седем кибритени клечки.

— Седем песни — каза Рейко, като си сръбна още вино и запали поредна цигара. — Тези момчета сигурно са знаели нещо за мъката на живота и за нежността.

Под „тези момчета“ Рейко, разбира се, имаше предвид Джон Ленън, Пол Маккартни и Джордж Харисън.

След кратка почивка Рейко загаси цигарата си и пак взе китарата. И изсвири „Пени Лейн“, „Кос“, „Джулия“, „Когато съм на 64“, „Неудачникът“, „И аз я обичам“ и „Хей, Джуд“.

— Колко песни станаха?

— Четиринайсет — отвърнах.

Тя въздъхна и ме попита:

— А ти? Можеш ли да изсвириш нещо — може би някоя песен?

— Не. Свиря ужасно.

— Тогава изсвири я ужасно.

Взех китарата си и изпълних със запъване „Горе на покрива“, а Рейко си почиваше с цигара и вино. Когато свърших, тя ми изръкопляска.

После изпълни транскрипция за китара на „Павана за една умираща кралица“ от Равел и една прекрасно изчистена интерпретация на „Клер де Люн“ от Дебюси.

— Научих ги и двете след смъртта на Наоко. Нейният музикален вкус никога не се издигна над хоризонта на сантиментализма.

След това изпълни няколко песни на Бакара: „Близо до теб“, „Капки дъжд падат на главата ми“, „Отбий се“, както и „Блус със сватбени камбани“.

— Двайсет — казах аз.

— Аз съм човек-грамофон — възкликна Рейко. — Моите преподаватели щяха да припаднат, ако можеха да ме видят сега.

Тя продължи да си пийва, да пуши и да свири — няколко песни в стил боса нова, Роджърс и Харт, Гершуин, Боб Дилън, Рей Чарлз, Керъл Кинг, Дъ Бийч Бойс, Стиви Уондър, „Песен на сукиякито“, „Синьо кадифе“, „Зелени ливади“ от Кию Сакамото. Понякога затваряше очи и кимаше с глава или тананикаше мелодията.

Когато виното свърши, минахме на уиски. Излях виното от чашата върху каменния фенер в градината и го смених с уиски.

— Докъде стигна бройката? — попита Рейко.

— Четирийсет и осем — отвърнах.

Четирийсет и девета поред песен беше „Елинор Ръгби“, а петдесетата — още едно изпълнение на „Норвежка гора“. След това тя даде почивка на ръцете си и пи малко уиски.

— Може би спи, а? — каза тя.

— Да — отвърнах. — Изумително е.

Рейко ме погледна в очите и каза:

— Сега ме чуй, Ватанабе. Искам да забравиш напълно онова тъжно малко погребение, на което присъства. Запомни това изумителното, което ние устроихме.

Кимнах.

— Ето още малко в добавка — рече тя и като петдесет и първа мелодия изсвири любимата си Бахова фуга. Когато стигна до края, рече почти шепнешком: — Какво ще кажеш да го направиш с мен, Ватанабе?

— Странно — отговорих. — И аз си мислех за същото.

Влязохме вътре и дръпнахме пердетата. После в затъмнената стая Рейко и аз потърсихме телата си, сякаш за нас това беше най-естественото нещо на света. Свалих блузата и панталоните й, после бельото й.

— Имах доста странен живот — каза Рейко, — обаче не съм си и помисляла, че някога панталонът ми ще бъде събут от мъж, който е с деветнайсет години по-млад от мен.

— Предпочиташ сама да го събуеш ли?

— Не, продължавай. Но не бъди твърде възмутен от всичките ми бръчки.

— Харесвам бръчките ти.

— Ще ме накараш да се разплача — прошепна тя.

Целувах я навсякъде, като специално се постарах да последвам с език набръчканите места. Имаше гърди на момиче. Погалих ги и хванах зърната им между зъбите си, после пъхнах пръст в нейната топла, влажна вагина и започнах да го движа.

— Погрешно място, Ватанабе — прошепна Рейко в ухото ми. — Това е просто една бръчка.

— Не мога да повярвам, че се шегуваш в такъв момент!

— Извинявай — рече тя. — Страх ме е. Не съм го правила от години. Чувствам се като седемнайсетгодишно момиче — дойдох на гости на едно момче в неговата стая, а съвсем неочаквано се оказвам гола.

— Честно казано, чувствам се така, сякаш изнасилвам седемнайсетгодишно момиче.

С пръст в нейната „бръчка“, придвижих устни нагоре към шията и до ухото и хванах едното зърно с пръстите на другата си ръка. Когато дишането й се учести и гърлото й затрепери, разтворих дългите й тънки крака и проникнах в нея.

— Нали няма да направиш така, че да забременея? Ще се стараеш, нали? — промърмори Рейко в ухото ми. — Много бих се притеснила, ако забременея на тази възраст.

— Не се безпокой — казах. — Просто се отпусни.

Когато проникнах докрай, тя потрепери и издаде въздишка. Галейки гърба й, аз се движех в нея и после, съвсем внезапно, свърших. Беше силна, неудържима еякулация. Стиснах Рейко здраво, когато спермата ми заизтича на пресекулки в нейната топлина.

— Извинявай — рекох. — Не можах да се овладея.

— Не ставай смешен — каза Рейко, като ме плесна по задника. — Не бива да се притесняваш. Винаги ли мислиш за това, когато правиш секс?

— Да, почти.

— Е, не го мисли, когато си с мен. Забрави го. Просто се отпусни и прави каквото искаш. Добре ли беше?

— Направо чудесно. Затова не можах да се овладея.

— Сега не е моментът да се владееш. Прекрасно е. И на мен ми беше много хубаво.

— Знаеш ли какво, Рейко?

— Какво?

— Трябва да си намериш любовник. Ти си невероятна. Иначе би било чиста загуба.

— Добре, ще си помисля. Но се питам дали хората си намират любовници и прочие в Асахикава.

След няколко минути пак се възбудих и проникнах в нея. На Рейко й секна дъхът и тя се заизвива под мен. Движех се бавно и овладяно, докато я държах в прегръдките си и разговаряхме. Беше чудесно преживяване да разговаряме така. Кажех ли нещо смешно и я разсмеех, вибрациите се предаваха на мен чрез пениса ми. Останахме в прегръдките си много дълго.

— О, толкова е хубаво — каза Рейко.

— И движението не е лошо — рекох.

— Хайде. Направи го.

Вдигнах краката й и проникнах колкото можах, после се отдадох на удоволствието от усещането да се движа кръгообразно и след като му се насладих напълно, си позволих да свърша.

Онази нощ съединихме телата си общо четири пъти. В края на всеки път Рейко се отпускаше в ръцете ми, трепереща леко, със затворени очи и издаваше дълга въздишка.

— Никога повече не трябва да го правя — до края на живота си. О, моля те, Ватанабе, кажи ми, че е истина. Кажи ми, че мога да се успокоя, защото съм сторила каквото е необходимо, за да живея дълго.

— Никой не може да ти го гарантира — рекох. — Няма как да се разбере.

Опитах се да убедя Рейко, че със самолет ще е по-бързо и по-лесно, но тя настоя да замине за Асахикава с влак.

— Обичам ферибота до Хоккайдо. И нямам желание да летя на самолет — отсече.

Придружих я до гара Уено. Тя носеше китарата си, а аз — куфара й. Седнахме на пейка на перона да изчакаме пристигането на влака. Рейко беше със същото яке от туид и с белите панталони, които носеше, когато пристигна в Токио.

— Наистина ли смяташ, че в Асахикава не е чак толкова лошо? — попита.

— Градчето е хубаво. Скоро ще ти дойда на гости.

— Наистина ли?

Кимнах.

— И ще ти пиша.

— Обичам писмата ти. Наоко изгори всичките, които й изпрати. А те бяха чудесни!

— Писмата са просто късове хартия — казах. — Изгориш ли ги, онова, което остава в сърцето ти, ще остане; запазиш ли ги, онова, което изчезне, ще изчезне.

— Знаеш ли, Ватанабе, истината е, че ме е страх да замина за Асахикава сама. Затова непременно ми пиши. Винаги когато чета твои писма, чувствам, че си до мен.

— Щом като искаш, ще пиша непрекъснато. Но не се безпокой. Познавам те — ще се справиш, където и да отидеш.

— И още нещо. Някак си усещам, че като че нещо е напъхано в мен. Дали не е фантазия?

— Просто блед спомен — отвърнах и се усмихнах.

Рейко също се усмихна.

— Не ме забравяй — рече.

— Няма да те забравя — отвърнах. — Никога.

— Може никога повече да не се видим, но където и да съм, винаги ще си спомням за теб и за Наоко.

Видях я, че плаче. Не усетих как започнах да я целувам. Хората на перона се втренчиха в нас, но мен вече не ме беше грижа за тези неща. Бяхме живи, тя и аз. И единственото, за което трябваше да мислим, бе, че животът продължава.

— Бъди щастлив — извика Рейко, когато се качи на влака. — Дадох ти всичките нужни съвети. Нямам какво повече да кажа. Просто бъди щастлив. Вземи моят дял от щастие и този на Наоко и ги задръж за себе си.

Подържахме си ръцете за малко и се разделихме.

Обадих се на Мидори по телефона.

— Трябва да говоря с теб — рекох. — Има един милион неща, за които да ти разкажа. Един милион неща, за които трябва да поговорим. Ти си всичко, което искам на този свят. Искам да те видя и да ти говоря. Искам ти и аз да започнем всичко отначало.

Мидори отвърна с дълго, дълго мълчание — мълчанието на всички тихи дъждове на света, валящи върху всички окосени ливади. Притиснал чело на стъклото, затворих очи и зачаках. Накрая тихият глас на Мидори наруши мълчанието:

— Къде си?

Къде бях?

Стиснал здраво слушалката, вдигнах глава и се обърнах да видя какво има вън от телефонната кабина. Къде бях? Нямах представа. Никаква представа нямах. Къде бе това място? Единственото, което се мяркаше пред погледа ми, бяха безчислените силуети на хора, запътили се незнайно накъде. Отново и отново повиквах Мидори от мъртвата точка на това несъществуващо място.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6318

Издание:

Харуки Мураками. Норвежка гора

Художествено оформление: Стефан Касъров, 2005

ИК „Колибри“, София, 2005

ISBN: 954–529–338–1

1

Бързо приготвяща се юфка, обикновено сервирана в бульон с парченца месо. — Б.пр.

2

Китайска хазартна игра. — Б.пр.

3

Албум на Бийтълс. — Б.пр.

4

Бог от машина — похват в античния театър. — Б.пр.

5

Японски сорт ряпа. — Б.пр.

6

Соева паста. — Б.пр.

7

Ястие или подправка от водорасли. — Б.пр.

8

Ястие от ориз, подправено с оцет и гарнирано с парченца сурова риба. — Б.пр.

9

Вид риба. — Б.пр.

10

Сирене от соя. — Б.пр.

11

Търговска улица в центъра на Токио. — Б. пр.

12

Френски пианист и композитор (1899–1972). — Б.пр.

13

Японско ястие от пържени морски деликатеси и зеленчуци. — Б.пр.

14

Пиле на грил. — Б.пр.

15

Бразилски джазов композитор (1927–1994). — Б.пр.

Content

Харуки Мураками
Норвежка гора

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Информация за текста

1