Колийн Маккълоу

Колекционерът на пеперуди

На Хелън Сандърс Бритън

С мили спомени от миналото и много любов.

Първа част

Октомври и ноември

1965 г.

Глава 1

Сряда, 6 октомври 1965 г.

Джими се пробуждаше постепенно и отначало в главата му имаше само една мисъл — че е ужасно студено.

Зъбите му тракаха, тялото го болеше, пръстите на ръцете и краката му бяха изтръпнали. И защо не виждаше? Защо не виждаше?! Беше обгърнат от непрогледна тъмнина, такъв гъст мрак досега не познаваше. Когато напълно се събуди, осъзна, че е завит в нещо тясно, миризливо и противно. Увит съм в нещо! Обзе го паника, запищя и започна да дере като обезумял по това, което го стягаше. То се раздра и разкъса, но дори когато успя да се освободи, адският студ остана и го довеждаше до лудост. Около него имаше още нещо, пак някаква смрадлива опаковка и колкото и да пищеше, дращеше и късаше, не успяваше да излезе от нея, нито да види частица светлина или усети малко топлина. Затова продължи да пищи, дере и къса, а пулсът му блъскаше в ушите и той не чуваше нищо друго, освен собствените си писъци.

Отис Грийн и Сесил Потър дойдоха заедно на работа широко ухилени, след като се срещнаха на Единайсета улица. Точно в седем сутринта, но пък беше прекрасно, че не се налагаше да се регистрират кога са дошли. Работеха на цивилизовано място, дума да не става! Оставиха съдовете си за обяд в малкото шкафче от неръждаема стомана, което пазеха за лична употреба. Нямаше нужда от ключалки, тук крадци не идваха. И се заеха с работата си за деня.

Сесил чу бебчетата му да го викат. Отиде право към тяхната стая, отвори вратата и им заговори нежно:

— Здравейте, момчета! Как сте? Добре ли спахте?

Вратата все още се затваряше зад Сесил, когато Отис се зае с най-неприятната работа: изпразването на хладилника. Пластмасовата му кофа за боклук на колелца миришеше на чисто и свежо, той сложи нова найлонова торба в нея и я избута до вратата на хладилника. Тя беше стоманена и тежка, със самозаключваща се дръжка. Това, което се случи после му беше като в мъгла. Отвори вратата и нещо профуча покрай него с вампирски крясък.

— Сесил, ела веднага тук! — извика той. — Джими е още жив, трябва да го хванем!

Голямата маймуна беше напълно откачила, но след като Сесил му поговори малко и протегна ръце към него, Джими се втурна разтреперан в прегръдките му и крясъците постепенно замряха и се превърнаха в хлипане.

— Господи, Отис — каза Сесил и гушна животното, както баща детето си. — Как д-р Чандра е допуснал това? Бедничкият мъник е бил затворен в хладилника цяла нощ. Ето, Джими, ето! Татко е тук, бебче, вече всичко е наред!

И двамата мъже бяха шокирани, сърцето на Отис се беше свило, но последствията не бяха трагични. Д-р Чандра щеше да е много доволен, че в края на краищата Джими не е умрял, помисли си Отис, докато се връщаше при хладилника. Джими струваше колкото сто възрастни макака.

Дори маниак на тема чистота като Отис не можеше да премахне миризмата на смърт от хладилника, макар че непрекъснато го търкаше с дезинфектанти и ароматизатори. Вонята, която не беше на мърша, а на нещо по-рафинирано, обгърна Отис, когато той запали лампата и освети вътрешността на металната камера. О, боже, Джими беше сътворил вътре истинска бъркотия! Навсякъде бяха пръснати разкъсани хартиени торби, обезглавени трупове на плъхове, замръзнала бяла козина и неприлично оголени опашки. Зад десетината торби с плъхове се виждаха две по-големи, също скъсани. Отис въздъхна, отиде да донесе още торби от шкафа и започна да превръща сътворения от Джими хаос в ред. След като мъртвите плъхове бяха отново прилежно опаковани, той се пресегна навътре в хладилната камера и издърпа една от двете големи торби напред. Беше раздрана отгоре до долу, по-голямата част от съдържанието й се виждаше.

Отис отвори уста и изпищя пронизително като Джими. Продължи да вика, когато Сесил се втурна при него от стаята с маймуните. После без да забелязва Сесил, се обърна и хукна навън от отделението за животни, надолу по коридорите, профуча през фоайето и после през вратата. Тичаше като луд, преплиташе крака в изтощителен бяг надолу по Единайсета улица към дома си, който се намираше на втория етаж на порутена трифамилна къща.

Селест Грийн пиеше кафе с племенника си, когато Отис се втурна в кухнята. И двамата скочиха на крака. Страстната критика на престъпленията на белия човек се изпари от главата на Уесли. Селест отиде да вземе амоняка, докато Уесли слагаше Отис на стол. Върна се със солите и избута грубо Уесли от пътя си.

— Знаеш ли какъв ти е проблемът, Уес? Непрекъснато се пречкаш! Ако не се пречкаше през цялото време и на Отис, той нямаше да ти вика, че си безполезно хлапе. Отис, Отис, скъпи, събуди се!

Кожата на Отис беше сменила обичайния си топъл тъмнокафяв цвят с нездрав сивкав нюанс, който не се промени, дори когато му пъхнаха амонячните соли под носа. Но се свести и дръпна глава настрани.

— Какво? Какво има? — попита Уесли.

— Част от жена — прошепна Отис.

— Какво? — намеси се рязко Селест.

— Част от жена. В хладилника в работата, при мъртвите плъхове. Вагина и корем. — И се разтрепери.

Уесли зададе единствения въпрос, който имаше значение за него.

— От бяла ли беше, или от черна?

— Не го тормози с такива работи, Уес! — извика Селест.

— Не беше от черна — отвърна Отис и ръцете му се качиха към гърдите. — Но не беше и бяла. Цветнокожа — добави, свлече се от стола и припадна.

— Извикай линейка! Тичай, Уес, извикай линейка!

Тя дойде много бързо поради два щастливи факта: първо, защото болницата на Холоуман беше на една пряка, и второ, че по това време на деня нямаха много работа. Пренесоха Отис Грийн в линейката, а жена му седна до него. Апартаментът им остана на разположение на Уесли ле Клерк.

Но той не се задържа там дълго, не и при такива новини. Мохамед ел Неср живееше на Петнайсета улица и трябваше да знае. Парче от жена! Не черна, но не и бяла. Цветнокожа. За Уесли, както и за всички членове на „Черната бригада“, това означаваше черна. Време беше да потърсят отговорност на белия човек за повече от двеста години потисничество, за отношението му към черните като към втора категория хора, като към животни, които не носят „безсмъртни“ души.

Когато излезе от затвора в Луизиана, той реши да отиде на север при леля Селест в Кънетикът. Мечтаеше да си изгради авторитет на чернокож, с когото трябва да се съобразяват, а това можеше да стане по-лесно в онази част от страната, където не хвърляха черните в затвора, само като погледнат накриво, както правеха в Луизиана. Пък и в Кънетикът се намираха Мохамед ел Неср и неговата „Черна бригада“. Мохамед беше образован, доктор по право — наистина си знаеше правата! Но поради причини, които Уесли виждаше всеки път, щом погледнеше огледалото, Мохамед ел Неср го прогони като неблагонадежден. Чернокож от плантациите, човек без значение, нищожество. Това не угаси ентусиазма на Уесли. Той възнамеряваше да се докаже в Холоуман, Кънетикът! И то по такъв начин, че някой ден Мохамед да взима пример от него, Уесли ле Клерк, негъра от плантациите.

Сесил Потър скоро откри какво изстреля Отис с писъци от отделението за животни, но той не изпадаше лесно в паника. Не докосна съдържанието на хладилника. Нито повика полиция. Вдигна телефона и набра вътрешния номер на Професора, като много добре знаеше, че не си е в кабинета по това време. Винаги казваше, че постигал мир със себе си само в ранните сутрешни часове. Но не и тази сутрин, помисли си Сесил.

— Тъжен случай — каза лейтенант Кармайн Делмонико на униформените си колеги и шефа си, капитан Дани Марсиано. — Когато не можем да намерим други роднини, децата остават на грижите на държавата.

— Сигурен ли си, че той го е извършил?

— Напълно. Нещастникът се е опитал да го представи като влизане с взлом, обаче жена му и любовникът й били в леглото. Любовникът е порязан тук-там, но тя е на кайма. Той го е извършил. Предполагам, че по-късно днес сам ще си признае.

Марсиано се изправи.

— Тогава да отидем да закусим.

Телефонът му иззвъня. Марсиано смръщи вежди към Кармайн и вдигна. След три секунди капитанът стоеше като вкаменен, загубил и последната си капка спокойствие. „Силвестри“ — прошепна тихо към Кармайн и започна да кима.

— Разбира се, Джон. Веднага ще кажа на Кармайн и ще се погрижа Патси да пристигне възможно най-бързо.

— Проблеми?

— Големи. Току-що на Силвестри се обадил директорът на центъра „Хъглингс Джаксън“ — професор Робърт Смит. В хладилника с мъртвите животни намерили части от тяло на жена.

— Господи!

Сержантите Кори Маршал и Ейб Голдбърг закусваха в „Малволио“, заведението, в което полицаите често се хранеха, защото се намираше врата до врата с централата им в сградата на Областната администрация на улица „Седар“. Кармайн не си направи труда да влиза, а потропа на стъклото до сепарето, в което Ейб и Кори нагъваха палачинки с кленов сироп и ги преглъщаха с кафе в огромни чаши. Късметлии, помисли си. Те поне успяха да хапнат, а аз трябваше да докладвам на Дани и нямаше кога да ям. Старшинството е голяма досада.

Колата, която Кармайн смяташе за своя (всъщност беше на полицейския участък на Холоуман, но без обозначителни знаци), беше форд Фейрлайн със скапан осемцилиндров двигател, твърди амортисьори и укрепено окачване. Когато се качваха тримата заедно, винаги караше Ейб, Кори сядаше до него, а Кармайн се разполагаше заедно с книжата си на задната седалка. Трябваха му половин минута да съобщи на Кори и Ейб какво е станало и по-малко от пет да се придвижат от улица „Седар“ до „Хъглингс“.

Холоуман се намираше по средата на бреговата ивица на Кънетикът, огромното му пристанище гледаше през залива към Лонг Айлънд. Основан през 1632 от прогонени пуритани, градът винаги е бил проспериращ, и то не само заради многобройните фабрики в покрайнините му и река Пекът. Голяма част от 150-те хиляди жители на градчето бяха свързани с университета „Чъб“, един от осемте най-елитни университета в страната, който не се даваше на нито един от останалите седем, дори на „Харвард“ и „Принстън“. Градът и академичната общност бяха здраво свързани.

„Чъб“ се намираше до големия градски парк. Ранноколониалните му сгради в стил крал Джордж и готическите му постройки от деветнайсети век бяха размесени със стряскащи модерни съоръжения, толерирани само заради августейшите архитекти, подписали се под тях. На изток беше Сайънс Хил, хълм, върху който се мъдреха червените тухлени кули с големи стъклени прозорци на факултетите по природни науки, а от другата страна на града, на запад, беше Медицинският факултет.

Медицинските факултети обикновено изникват покрай болници, а от 1965 година се наложи тенденцията да се установяват в най-лошите градски квартали. И Холоуман не правеше изключение. Медицинският факултет на „Чъб“ и Градската болница се проточваха край улица „Оук“ по южната граница на по-голямото от двете негърски гета на Холоуман, наречено Холоу, защото беше построено върху някогашно пресъхнало блато. Още здравословни неволи си навлече градчето, когато през 1960 година нефтените резервоари на Източен Холоуман бяха преместени в края на улица „Оук“, на бунището между магистрала 95 и пристанището.

Центърът за неврологични изследвания „Хъглингс Джаксън“ също се намираше на улица „Оук“ точно срещу общежитието на студентите по медицина „Шейн Драйв“. До „Шейн Драйв“ пък беше разположена палатата за медицински изследвания „Паркинсън“. Тя гледаше към съседната на „Хъглингс Джаксън“ болница на Холоуман, дванайсететажна грамада, реконструирана основно през 1950, годината в която бе издигнат и „Хъг“.

— Защо го наричат „Хъг“? — попита Кори, когато фордът зави по алеята, разсичаща на две огромния паркинг.

— Предполагам, защото това са първите три букви от „Хъглингс“ — отвърна Кармайн.

— „Хъг“? Няма достойнство в това име. Защо не първите четири букви. Тогава ще е Хъгл.

— Питай професор Смит — предложи Кармайн и хвърли поглед към крайната точка на пътуването им.

„Хъг“ беше по-нисък и по-малък близнак на биологическия факултет „Бърк“ и центъра по природни науки „Съскинд“ на Сайънс Хил. Грозната четвъртита и схлупена купчина тъмни тухли с множество големи прозорци беше разположена върху три акра, на които някога е имало бедняшки квартал, разрушен, за да направи място на този паметник, увековечаващ името на тайнствен човек, който никога не е имал нищо общо с изграждането му. Цял Холоуман се питаше — кой, да му се не види, беше този Хъглингс Джаксън? По-правилно би било да нарекат „Хъг“ на името на неговия спонсор, неприлично богатия и вече покоен господин Уилям Парсън.

Тъй като нямаше пропуск за паркинга, Ейб паркира на улица „Оук“ точно пред сградата, която нямаше изход към улицата. Тримата мъже поеха по чакълена пътека покрай северната стена към един самотен вход, на който ги чакаше много висока жена.

Прилича на постройка от детски конструктор насред огромна стая, помисли си Кармайн. Три акра са огромна площ за куб със страна не повече от трийсет и пет метра. И по дяволите, тя държи клипборд. Канцеларски, не медицински. Умът му автоматично регистрираше всеки детайл на хората, които плуваха в личното му човешко море, и не спря да работи, докато се приближаваше към нея: към един и осемдесет и пет без токчета, между трийсет и трийсет и пет годишна, торбести тъмносини панталони, ниски обувки с връзки, кестенява коса с миши цвят, лице с възголемичък нос и издадена брадичка. Преди десет години не би имала никакви шансове на конкурса за Мис Холоуман, да не говорим за Мис Кънетикът. Когато обаче спря до нея, забеляза, че има нежни, интересни кристали о — сини очи, които винаги бе смятал за много красиви.

— Сержанти Маршал и Голдбърг. Аз съм лейтенант Кармайн Делмонико — каза той делово.

— Дездемона Дюпре, икономически директор — представи се тя и ги поведе през малкото фоайе, чиято единствена функция очевидно беше да приюти двата асансьора. Но вместо да натисне копчето за нагоре, отвори една врата на срещуположната стена и ги поведе през широк коридор.

— Това е първият ни етаж, на който се намират отделението за животни и работилниците — обясни с акцент, който говореше за произход отвъд Атлантика. Завиха и закрачиха по друг коридор. Тя посочи две врати по-надолу. — Пристигнахме, отделението за животни.

— Благодаря — каза Кармайн. — Нататък ще се оправим сами. Моля ви, изчакайте ме при асансьорите.

Тя смръщи вежди, но все пак се завъртя на пета и изчезна, без да каже дума.

Кармайн се озова в огромна зала, пълна с шкафове и контейнери. На стената срещу служебния асансьор, който беше многократно по-голям от двата във фоайето, бяха наредени високи полици с чистички клетки, колкото да поберат куче или котка. На други етажерки имаше пластмасови кутии с мрежести капаци. В стаята се носеше приятен резлив аромат като в борова гора, под който съвсем леко се долавяше някаква по-неприятна миризма.

Сесил Потър беше привлекателен добре поддържан мъж, висок и строен, с изгладен бял гащеризон и платнени чехли. Кармайн си представи как изглеждат очите му, когато се усмихва, въпреки че сега гледаше сериозно.

През последната година на брожения в обществения транспорт една от най-важните тактики, които Кармайн си бе наложил да спазва, е да е любезен с чернокожите, които среща по работа или в личния си живот. Протегна ръка, здрависа се енергично със Сесил и представи себе си и колегите си, без да се държи обвинително и грубо. Кори и Ейб му бяха верни и в добро, и в зло, затова показаха същата любезност.

— Ето тук — каза Сесил и се приближи до врата от неръждаема стомана с автоматична ключалка. — Не съм пипал нищо, само затворих вратата. — Поколеба се, но реши да рискува. — Ъ-ъ, лейтенант, имате ли нещо против, ако се върна при моите бебчета?

— Бебчета?

— Маймуните. Макаци. Резус говори ли ви нещо? Е, това са те. Те са там вътре и са много неспокойни. Джими не спира да им разказва къде е бил и ги разстройва.

— Джими?

— Маймуната, която д-р Чандра помисли за мъртва и сложи в чувал в хладилника снощи. Всъщност Джими я намери — разкъсал всичко вътре, след като се събудил в тъмнината и усетил, че му е замръзнал задника. Когато Отис — той ми е асистент и момче за всичко — отиде да изпразни хладилника, Джими изскочи и започна да пищи. Тогава Отис я намери и запищя по-силно и от Джими. Погледнах и повиках професора. Предполагам, че той ви се е обадил.

— Къде е Отис сега? — попита Кармайн.

— Доколкото го познавам, сигурно е изтичал у дома при Селест. Тя му е като майка, макар че му е жена.

Вече си бяха сложили ръкавиците. Ейб отмести кофата за боклук далеч от вратата, която Кармайн отвори, а Сесил влезе в стаята на маймуните с напевно къткане.

Една от големите торби все още лежеше в дъното на камерата. Другата беше раздрана точно там, където горната част прилежно бе сгъната върху долната, и разкриваше половин женски торс. Когато Кармайн забеляза размера му и липсата на окосмяване, сърцето му се сви — невръстно дете? О, Боже, само не това! Той не помръдна и не докосна нищо, само облегна рамене на стената.

— Ще изчакаме Патрик — каза.

— Никога не бях помирисвал такова нещо — вони на мърша, която обаче не се разлага — каза Ейб, който умираше за цигара.

— Ейб, отиди да намериш госпожа Дюпре и й кажи, че може да се качи веднага щом униформените пристигнат — нареди делово Кармайн. — Постави ги на всички входове и аварийни изходи. — Като остана насаме с Кори, извърна очи.

— Защо тук? — попита.

Патрик О’Донъл ги осветли.

Носеше модерната титла „криминален патоанатом“ в град, който преди винаги бе имал съдебен лекар без отношение към разследването. Беше се отдал на патоанатомията, защото не обичаше пациенти, които му създават проблеми, и предпочиташе да е криминален патоанатом заради случаите на внезапна или мистериозна смърт. Нищо не можеше да го спре в усилията му да въведе Холоуман във втората половина на XX век и беше успял да прехвърли повечето от задълженията на съдебния лекар на заместника си и да изгради малка империя, разпростираща се на много по-широка територия от обикновените аутопсии. Вярваше в новите достижения на криминалната наука и играеше активна роля във всеки случай, който го заинтригуваше, дори в него да нямаше замесен труп.

Не само фамилията, но и външният му вид бяха ирландски — от червената коса до ясносините очи. Всъщност с Кармайн бяха първи братовчеди, синове на две сестри от италиански произход. Едната се омъжила за мъж от семейство Делмонико, а другата — от семейство О’Донъл. Патрик беше десет години по-възрастен от Кармайн и щастливо женен с шест деца, но не позволяваше тези различия да попречат на искреното им приятелство.

— Не знам много, но ето какво знам със сигурност — каза Кармайн и го въведе във случая. — Защо точно тук? — повтори накрая.

— Защото ако маймуната Джими не се беше върнала към живота и не беше избягала панически, тези две недокоснати от никого кафяви торби без обозначителни знаци щяха да бъдат изхвърлени в някакъв контейнер и закарани до инсинератора[1] — обясни Патрик и направи гримаса. — Това е идеален начин да се отървеш от човешки труп. Пуф! И се превръща в дим.

Ейб се върна точно навреме, за да го чуе, и побледня.

— Боже! — възкликна ужасен.

Патрик направи снимки, извади първата торба, сложи я на една носилка и я опакова в чувал за трупове. След това разгледа каквото може, без да докосва разкъсаната кафява хартия.

— Няма окосмяване — каза Кармайн. — Патси, ако ме обичаш, ми кажи, че това не е дете.

— Окосмяването е… не, не е обръснато, а е оскубано, което значи, че е след пубертета. Но е младо момиче. Сякаш нашият убиец наистина е искал дете, но не му е стискало да задоволи всичките си отвратителни желания. — Вдигна втората торба, която беше в доста по-добър вид, и я постави до първата. — Отивам в моргата, сигурно искаш доклада ми възможно най-бързо. — Главният му асистент Пол вече се канеше да вземе проба от вътрешността на камерата. След това щеше да вземе и отпечатъци от пръсти. — Дай ми Ейб и Кори, Кармайн, така ще можем да оставим Сесил да си върши работата. Сигурно държат тук маймуните, а другите опитни животни са някъде другаде. Тези клетки са почистени и готови за отнасяне.

— Претършувайте всичко, момчета — каза Кармайн и последва братовчед си и зловещия товар на носилката навън.

Дездемона Дюпре — ама че име! — чакаше във фоайето и ровичкаше книжата в клипборда си.

— Госпожо Дюпре, това е доктор Патрик О’Донъл — каза Кармайн.

При тези думи жената настръхна.

— Не съм госпожа, а госпожица! — сопна се тя със странния си акцент. — Ще се качите ли с мен, лейтенант, или ме пускате да си ходя? Чака ме работа.

— Ще се чуем по-късно, Патси — каза Кармайн и последва госпожица Дюпре към асансьора.

— Да не би да сте от, ъъъ, Англия? — попита, докато се изкачваха.

— Точно така.

— И от кога сте в „Хъг“?

— От пет години.

Слязоха от асансьора на четвъртия, последен етаж, макар че на най-горното копче пишеше „покрив“. Тук особеностите в интериора на „Хъг“ се открояваха по-ясно. Имаше известни разлики с първия етаж: стените бяха боядисани в неутрално кремаво, дървенията беше от тъмен дъб, на тавана бяха закачени редици от флуоресцентни лампи под пластмасови абажури. В дъното тръгваше коридор като този на първия етаж и водеше до врата, от която под прав ъгъл излизаше друг коридор.

Госпожица Дюпре почука, чу покана и без да влиза, въведе Кармайн в личния кабинет на проф. Смит.

Кармайн се озова лице в лице с един от най-красивите мъже, които някога беше виждал. Робърт Мордънт Смит, хабилитиран професор в Центъра за неврологични изследвания „Хъглингс Джаксън“, беше строен, висок към метър и деветдесет и притежаваше незабравимо лице: прекрасни скули, черни вежди и мигли, ясни сини очи и буйна чуплива бяла коса. И тъй като беше все още млад, за да има бръчки, косата му придаваше направо съвършен вид. Усмивката му разкри още по-бели зъби, макар че тази сутрин красивите му очи не се усмихваха. И нищо чудно.

— Кафе? — попита и покани с ръка Кармайн да седне на големия, скъп стол срещу голямото му скъпо бюро.

— Да, благодаря. Без сметана и захар.

Докато професорът поръчваше две кафета по интеркома, гостът разгледа стаята. Беше голяма, шест на седем и половина метра, с огромни прозорци на двете стени. Кабинетът на професора се намираше в североизточния ъгъл на етажа, така че от него се разкриваше изглед към Холоу, общежитието „Шейн Драйв“ и паркинга. Обзавеждането беше луксозно, мебелите — от орех, дамаските — от кретон, а килимът — ръчно тъкан. На облепената с тапети на зелени райета стена зад бюрото на професора беше окачена впечатляваща колекция от дипломи, удостоверения и грамоти, както и отлично копие на пейзаж на Вато.

— Не е копие — каза професорът, след като проследи погледа на Кармайн. — Взех го на изплащане от колекцията на Уилям Парсън, най-голямата и най-добрата колекция от европейско изкуство в Америка.

— Охо! — възкликна Кармайн, докато си мислеше за евтината репродукция на букет ириси от Ван Гог зад неговото собствено бюро.

В стаята влезе жена на около трийсет и пет години със сребърен поднос с термос, две изящни чаши върху чинийки, две кристални чаши и кристална гарафа с вода с лед. Добре си живееха в „Хъг“!

Добре поддържана красавица, помисли си Кармайн, докато я оглеждаше: черна коса, вдигната на кок, широко, гладко и малко плоско лице с лешникови очи и перфектна фигура. Носеше добре скроен костюм от сако и пола и ниски обувки на „Ферагамо“. Кармайн разбираше от тези неща заради дългата си кариера в професия, изискваща задълбочени познания във всички аспекти от човешкото поведение. Тази жена беше от типа, който майка му наричаше „мъжемелачки“, макар че не показваше никакъв апетит към професора.

— Госпожица Тамара Вилич, моята секретарка — представи я професорът.

Никакъв апетит и към Кармайн Делмонико! Усмихна се, кимна и излезе, без да се помайва.

— Две зрели госпожици във вашия екип — отбеляза Кармайн.

— Те са прекрасни, но трудно се намират — каза професорът, който изглежда се опитваше да отложи споменаването на причината за срещата им. — Омъжената жена има семейни отговорности, които понякога изяждат работното й време. А неомъжените се отдават изцяло на работата — например нямат нищо против да останат да работят до късно, без да са предупредени навреме.

— Приятно е да се работи с тях, виждам — каза Кармайн. Отпи от кафето, което беше отвратително. Не че очакваше да е хубаво. Забеляза, че професорът пиеше вода от прекрасната гарафа, въпреки че наля кафе на Кармайн.

— Професоре, слизали ли сте в отделението за животни, за да видите какво откриха там?

Професорът пребледня и заклати драматично глава.

— Не, не, разбира се, че не съм! Сесил ми се обади да ми каже какво е намерил Отис и аз веднага позвъних на комисар Силвестри. Но си спомням, че казах на Сесил да не пуска никого в отделението, докато не пристигне полицията.

— А намерихте ли Отис… Как му е фамилията?

— Грийн. Отис Грийн. Изглежда е получил лека сърдечна криза. В момента е в болницата. Но кардиологът каза, че не е сериозно и ще бъде изписан след два-три дни.

Кармайн остави чашата си с кафе, облегна се на облицования с кретон стол и скръсти ръце в скута си.

— Разкажете ми за хладилника за умрели животни, професоре.

Смит изглеждаше малко объркан и очевидно трябваше да събере цялата си смелост. Може пък тя да не включва справяне с убийство, помисли си Кармайн, а се проявява само при обсъждания на бюджети и работа с разсеяни учени. На колко приема в „Чъб“ ми се е налагало да изслушвам такива екземпляри?

— Ами във всеки изследователски институт има от тях. По-малките ползват тези на най-близките лаборатории. Ние сме изследователи и като се има предвид, че по етични съображения не можем да използваме човешки същества за експерименти, използваме видове, намиращи се по-ниско в еволюционната стълбица от нас. Какво ще е животното зависи от опита — морски свинчета за тестове на кожата, зайци за опити върху белите дробове и така нататък. Тъй като нашите интереси засягат епилепсията и умственото изоставане, а за тях е отговорен мозъка, нашите опитни животни са плъховете, котките и приматите, специално ние използваме макаци. В края на всеки изследователски проект животните се умъртвяват, но изключително хуманно и внимателно, бързам да добавя. Труповете се поставят в специални чували и се прибират в хладилника, където остават до седем часа на следващия работен ден. В този час Отис изпразва съдържанието му в кофа за боклук и го откарва през тунела към Палатата „Паркинсън“, където се намира главното отделение за животни на факултета. Инсинераторът, в който се изгарят всички животински трупове, е част от това отделение, но също така се ползва от болницата, която изпраща там ампутирани крайници и подобни неща.

Начинът му на говорене е много официален, помисли си Кармайн, обяснява сякаш диктува важно писмо.

— Каза ли ви Сесил как са открити човешките останки? — попита.

— Да. — Лицето на професора ставаше все по-изпито.

— Кой има достъп до хладилника?

— Всеки, който влезе в „Хъг“, макар че се съмнявам външен човек да го е ползвал. Малко хора идват тук и всичките се проверяват.

— Защо?

— Драги ми лейтенанте, ние сме на края на редицата на улица „Оук“, на която се намират болницата и медицинският факултет! След нас са Единайсета улица и Холоу. Нелицеприятен квартал, както впрочем съм сигурен, че знаете.

— Забелязвам, че и вие, професоре, наричате института „Хъг“. Защо?

Драматично извитата уста на професора трепна.

— Франк Уотсън е виновен — каза той през зъби. — Професор по неврология в медицинския факултет. Когато откриват „Хъг“ през 1950 година, той се натискал да го оглави, но нашият спонсор, покойният Уилям Парсън, беше категоричен, че иска да хабилитира човек с опит в изследването на епилепсията и умственото изоставане. Областта, в която работи Уотсън, е болести вследствие на дефицит на миелин и естествено не беше подходящ. Казвал съм на господин Парсън, че може да избере по-просто име от „Хъглингс Джаксън“, но той беше непреклонен. О, напълно непреклонен, както винаги! Нормално е да се потърси съкращение, но аз все си мислех, че ще му викат „Хъглингс“ или „Хъгл“. Но Франк Уотсън получи малкото си отмъщение. Стори му се много хитро да го нарече „Хъг“ и името просто залепна. Залепна!

— А кой е бил или е Хъглингс Джаксън, господине?

— Един от първите британски невролози, лейтенант. Съпругата му имала бавно нарастващ тумор в моторния център на мозъка — на кората до браздата на Роландо, която отговаря за несъзнателните движения на мускулите.

Не разбрах и дума от това, помисли си Кармайн, докато продължаваше да слуша равния му глас. Ама на него пука ли му? Не.

— Епилептичните гърчове на госпожа Джаксън били много странни — продължи професорът. — Били ограничени в едната половина на тялото й, започвали от дясната половина на лицето й, движели се надолу по ръката и дланта от същата страна и накрая включвали и крака. Все още тези гърчове са известни като „десностранен моторен Джаксън“. От тях Джаксън извел първата хипотеза за моторната функция, че всяка част на тялото има свой собствен фиксиран център в мозъчната кора. Но това, което най-много впечатлява хората е как неотлъчно стоял до смъртното легло на жена си час след час, водел си бележки за припадъците й с точност до минута. Изследовател парекселанс.

— Доста безсърдечен, ако питате мен — каза Кармайн.

— Предпочитам да го нарека отдаден — отвърна ледено Смит.

Кармайн се надигна.

— Никой не може да напуска тази сграда без мое разрешение. Това се отнася и за вас, господине. На входовете има полицаи, включително и към тунела. Съветвам ви да не говорите с никого за това, което се случва тук.

— Но ние нямаме стол! — възпротиви се смутено професорът. — Какво да ядат служителите, ако не си носят от вкъщи?

— Един от полицаите може да приема поръчките и да им носи храна отвън. — Спря се на вратата и се обърна. — Трябва да вземем отпечатъци от пръстите на всички тук. Това е по-неприятно от липсата на обяд, но се надявам да ме разберете.

Кабинетите, лабораториите и моргата на криминалния патоанатом на Холоуман се помещаваха в сградата на Областната администрация.

Когато Кармайн влезе в моргата, видя две парчета от женски торс да лежат съединени на стоманената маса за аутопсии.

— Пълничка цветнокожа жена на около шестнайсет години — каза Патрик. — Оскубал й е венериния хълм, преди да я почне с играчките си — може да е дилдо или пък изкуствени пениси, трудно ми е да определя. Изнасилвана е многократно с все по-големи предмети, но се съмнявам да е умряла от това. В малкото, с което разполагаме от тялото й, има такова нищожно количество кръв, че според мен е оставена да й изтече кръвта така, както се прави със закланите домашни животни. Няма ръце, крака, стъпала и глава. Тези две парчета са прилежно измити. Досега не съм открил следи от сперма, но има толкова контузии и подутини — изнасилена е и анално — че ще ми трябва микроскоп. Но предполагам, че и с него няма да открия сперма. Носил е ръкавици и вероятно е използвал изкуствените пениси като кондоми. Ако изобщо е свършвал.

Макар и побледняла от обезкървяването, кожата на момичето имаше онзи прекрасен цвят, който наричаха „мляко с кафе“. Ханшът й беше закръглен, талията — малка, а гърдите — красиви. Доколкото Кармайн можеше да види, не е наранявана никъде другаде, освен в гениталиите — нямаше синини, разрези, пробождания, ухапвания и изгаряния. Но без ръцете и краката не можеше да се разбере дали е била връзвана и как точно.

— За мен си е дете — каза. — Не е едра.

— Бих казал, че е най-много метър и петдесет и пет. Второ. Най-интересното е — продължи Патрик, — че разчленяването е направено от истински професионалист. Един срез с нещо като нож за филетиране или анатомичен скалпел и ставите на таза и раменете са отделени без сила и травмиране. — Раздели двете части на торса. — Напречният срез е направен точно под диафрагмата. Горната част на стомаха е лигирана, за да не изтече от него съдържимото, хранопроводът също е лигиран. Разчленяването на гръбначния стълб е също толкова професионално, колкото и на ставите. Няма кръв в аортата или кухата вена. Обаче — каза той, като посочи към шията, — гърлото й е прерязано няколко часа, преди да й отреже главата. Югуларните вени са срязани, но сънната артерия — не. Така кръвта й е изтичала бавно, без да блика на тласъци. Естествено била е увесена с главата надолу. Когато й е рязал главата, е минал през четвърти и пети прешлен, като така е отрязал малка част от врата и е оставил черепа цял.

— Ще ми се поне да имахме ръцете и краката, Патси.

— На мен също, но подозирам, че те са заминали в хладилника вчера заедно с главата.

Кармайн беше толкова сигурен в това, което му каза в отговор, че Патрик подскочи.

— А, не! Главата й все още е у него. Не би се разделил с нея.

— Кармайн! Такива неща не се случват или ако се случат, става въпрос за маниак на запад от Скалистите планини. Та това тук е Кънетикът!

— Няма значение откъде е, главата още е у него.

— А аз смятам, че работи в „Хъг“, ако не в „Хъг“, то в някоя друга част от медицинския факултет — отвърна Патрик.

— А може ли да е месар?

— Възможно е.

— Каза, че това е второто най-важно нещо, Патси. А какво е първото?

— Ето. — Патрик обърна долната половина на торса и посочи десния бут, където имаше рана във формата на сърце около два-три сантиметра дълга. Беше тъмна, със засъхнала коричка и се открояваше върху безупречната кожа. — Отначало си помислих, че я е нарязал там нарочно — сърце, любов, такива работи. Но после забелязах, че раната няма ръбове по краищата. Получила се е от едно-единствено напречно рязване, както съм виждал мъж да реже зърното на жена. Затова се чудех дали не е имала там бенка, някакъв израстък по рождение, който се е издигал над повърхността на кожата.

— Нещо, което му се е сторило обидно, защото е нарушавало съвършенството й — каза замислено Кармайн. — Кой знае? Може би не е знаел за съществуването му, докато не я завел там, където е извършил пъкленото си дело. Зависи дали я е забърсал някъде, или са се познавали отпреди. Някаква идея за расовата й принадлежност?

— Никаква. Освен че е по-скоро бяла, отколкото цветнокожа. Може би има и малко негърска или монголоидна кръв, а може би и от двете.

— Смяташ ли, че е била проститутка?

— Без ръце, по които да търся следи от игли, Кармайн, ми е трудно да кажа, но това момиче, как да се изразя, изглежда здраво. Ще прегледам базата данни с обявените за изчезнали.

— И аз смятам да направя същото — каза Кармайн и се върна в „Хъг“.

Откъде да започне, като се има предвид, че Отис Грийн може да бъде разпитан най-рано утре? Ами тогава от Сесил Потър.

— Работата наистина е много хубава — каза Сесил, седнал на метален стол с Джими на коленете си, напълно безразличен към факта, че макакът го пощеше, впил съсредоточено и ентусиазирано тънките си пръсти в гъстата му четина. Както вече обясни, Джими все още бил разстроен от изпитанието, на което беше подложен. Кармайн щеше да преглътне по-лесно цялата странна гледка, ако върху главата на голямата маймуна нямаше срязана топка за тенис. Според Сесил тя предпазвала електродите, имплантирани в мозъка му, и яркозеления контакт, залепен с розов стоматологичен цимент на черепа. Срязаната топка за тенис изобщо не притесняваше Джими, той не й обръщаше никакво внимание.

— И какво й е толкова хубавото на тази работа? — попита Кармайн и усети, че червата му къркорят. Всички в „Хъг“ се бяха нахранили, а Кармайн вече пропусна и закуската, и обяда.

— Аз съм шефът — отвърна Сесил. — Когато работех в Палатата „Паркинсън“, бях един от работниците, които рипат лайна. А в „Хъг“ отделението за животни е мое. Харесва ми най-вече заради маймуните. Те са на д-р Чандра, но той знае, че на източното крайбрежие няма човек, който да се справя с тях по-добре от мен, затова ми ги е поверил. Дори ги слагам на столовете за сеансите. А те си умират за тези сеанси.

— Не харесват ли д-р Чандра? — попита Кармайн.

— О, разбира се, че го харесват. Но мен ме обичат.

— Случва ли се да изпразваш хладилника, Сесил?

— Понякога, но не често. Ако Отис е в отпуск, наемаме човек от отделението за растения в Палатата „Паркинсън“. Отис не работи с мен много на този етаж, той стои горе. Сменя крушките и изхвърля опасните отпадъци. И аз се оправям с отделението на животни на този етаж сам, само дето не разнасям чистите клетки нагоре-надолу по етажите. Нашите животни получават чисти клетки всеки работен ден от понеделник до петък.

— Сигурно мразят уикендите — каза сериозно Кармайн. — Щом Отис не работи много-много с теб, как чистиш клетките?

— Виждате ли онази врата там, лейтенант? Води към миялнята за клетки. Напълно автоматична като лъскава автомивка, даже по-добра. В „Хъг“ има всичко, човече, абсолютно всичко.

— Да се върнем към хладилника. В колко големи торби го изпразваш? Дали е необичайно тук да има торби големи колкото за…

Сесил се замисли, наклонил хубавата си глава на една страна, в което Джими видя възможност да го прегледа зад ухото.

— Не е необичайно, лейтенант, но най-добре си питайте Отис, той е експертът.

— Да си забелязал вчера да оставя торби в хладилника някой, който обикновено не го прави?

— Не. Учените сами си носят торбите, когато с Отис си тръгнем за вкъщи. И асистентите на лекарите носят торби, но малки. За плъхове. Само един асистент носи големи торби, госпожица Либман от операционната. Но вчера не е идвала.

— Благодаря ти, Сесил, много ми помогна. — Кармайн протегна ръка към маймуната. — Чао, Джими.

Джими подаде ръка и се ръкува с Кармайн, без да променя сериозното си изражение. Кръглите му, черни като въглен, очи бяха толкова умни, че Кармайн настръхна. Приличаха на човешки.

— Това е, защото сте мъж — каза Сесил, докато изпращаше Кармайн до вратата с Джими на ръце.

— Какво искаш да кажеш?

— Всичките ми шест бебчета са мъжки и мразят жените! Не могат да стоят в една стая с жена, човече.

Дон Хънтър и Били Хоу работеха заедно върху нещо като машина на Руб Голдбърг, която сглобяваха от различни електронни компоненти, пресован плексиглас и помпа, проектирана да поема малки стъклени спринцовки. Наблизо имаше две големи чаши със старо кафе — изстинало и покрито с прах.

Че двамата са обучени в армията стана ясно веднага, щом Кармайн произнесе думата „лейтенант“. Те се дръпнаха от машинарията си и застинаха, целите във внимание. Били беше от китайски произход. Станал електронен инженер във Военновъздушните сили на Съединените щати. Дон беше англичанин и произхождаше, както той се изразяваше, от Севера. Беше служил в Кралските въоръжени сили.

— Каква е тази джаджа? — попита Кармайн.

— Помпа, на която правим настройки, така че да изпомпва само една десета от хиляда и петстотин единици вещество на всеки трийсет минути — отвърна Били.

Кармайн вдигна чашите с кафе.

— Ще ви донеса прясно кафе от кафеварката в коридора, ако ми дадете едната чаша и ми позволите да си сложа много захар.

— Благодаря, лейтенант. Вземете цялата захарница.

Ако не вкараше малко захар в организма си, Кармайн знаеше, че ще започне да се разсейва. Мразеше много сладко кафе, но то щеше да накара червата му да спрат да къркорят. Освен това можеше да се отдаде на приятен разговор. Двамата мъже бяха словоохотливи и нямаха търпение да му обяснят с какво се занимават и колко е хубаво в „Хъг“. Били беше електронен инженер, а Дон — машинен. Нарисуваха пред Кармайн прекрасната картина на живота си. През по-голямата част от времето си проектираха и сглобяваха неща, които никой нормален човек не можеше да си представи. Защото учените, установи Кармайн, не са нормални хора. Те си бяха истински досадни маниаци.

— Учен може да ти потроши и цял камион със стоманени топузи — каза Били. — Може да имат мозъци колкото Медисън Скуеър Гардън и да са спечелили Нобелова награда, обаче колко тъпи са понякога! Знаете ли какъв им е най-големият проблем?

— Ще е полезно да науча — отвърна Кармайн.

— Здравият разум. Здравият им разум е напълно спечен.

— Били е прав — каза Дон. — Или поне за това, което излезе от устата му.

Когато си тръгна, Кармайн беше убеден, че нито Били Хоу, нито Дон Хънтър са оставили двете парчета от женски труп в хладилника с мъртвите животни. Защото този, който го беше направил, не страдаше от липса на здрав разум.

Неврофизиологията се намираше на втория етаж. Ръководеше се от доктор Адисън Форбс, който имаше двама колеги — доктор Нур Чандра и доктор Морис Финч. Всеки един от тях имаше просторна лаборатория и огромен кабинет. До отделението на Чандра се намираше Операционната и нейното преддверие.

Залата за животни беше голяма и в нея се намираха клетки с две дузини големи мъжки котки и кафези с няколкостотин плъха. Започна оттам. Забеляза, че всяка котка се помещаваше в безупречно чиста клетка, хранеха се с консерви и гранули и ходеха по нужда в дълбоки сандъчета, пълни с ароматизирани кедрови стърготини. Бяха дружелюбни животинчета, нито подплашени, нито тъжни, и сякаш не забелязваха срязаните тенис топки на главите си. Плъховете живееха в дълбоки пластмасови контейнери с още по-фини стърготини, в които се гмуркаха като делфини в море. Вътре, вън, в кръг и обратно, свиваха около металните решетки на контейнерите приличните си на ръце лапички и изглеждаха доста по-доволни от хората затворници, които стискаха металните пръчки пред прозорците на килиите. Кармайн видя, че плъховете са щастливи.

Неговият гид в тази обиколка, доктор Адисън Форбс, обаче не беше щастлив.

— Котките са на доктор Финч и доктор Чандра. Плъховете са на доктор Финч. Аз нямам животни, защото съм клиничен лекар — обясни. — Условията ни са отлични — продължи да ломоти, като поведе госта си по коридора между залата за животни и асансьорите. — На всеки етаж има мъжка и женска стая за почивка — отбеляза — и кафеварка, за която се грижи нашата миячка Алодис. Бутилките с газове под налягане се намират в този шкаф, но кислородът се движи по тръби, както и газа за осветление и компресираният въздух. Четвъртата линия тръби е за изпомпване на мръсния въздух. Специално внимание е обърнато на заземяването и медните екрани — работим с милионни части от волта, а това значи усилващи фактори, които правят интерференцията истински кошмар. Сградата има климатична инсталация, която филтрира непрекъснато въздуха, затова не е позволено да се пуши.

Форбс спря да дудне и на лицето му се изписа изненада.

— Я, термостатите работели. — Отвори една врата. — Залата за четене и конференции. И с това етажът се изчерпва. Да отидем в моя кабинет.

Само за секунди Кармайн бе разбрал, че Адисън Форбс е пълен невротик. Беше строен, но жилав и изпит, а това предполагаше вманиачаване по фитнеса с известни вегетариански уклони. Беше на около четиридесет и пет години, колкото професора, но не би хванал окото на филмов режисьор, който търси нова звезда. Разговорът с него се натоварваше от тикове на лицето и резки безсмислени ръкомахания.

— Получих много сериозен инфаркт точно преди три години — каза — и е цяло чудо, че оживях. — Очевидно се бе превърнал в негова фикс идея, често срещано явление при докторите, които — както му беше казал Патрик — не вярваха, че ще умрат и ставаха вманиачени пациенти, когато мисълта за собствената им смърт ги обсебваше. — Сега бягам по осем километра всяка вечер от „Хъг“ до вкъщи. Жена ми ме кара дотук всяка сутрин и прибира екипа ми от предишния ден. Вече нямаме нужда от две коли, а тази икономия ни е добре дошла. Ям зеленчуци, плодове, ядки и от време на време по някое парче риба на пара, ако жена ми успее да открие наистина прясна риба. И трябва да ви кажа, че се чувствам прекрасно. — Потупа се по корема, който беше толкова плосък, та чак вдлъбнат. — В добра форма съм за още петдесет години, ха-ха!

„Господи! — помисли си Кармайн. По-добре да умра, отколкото да се откажа от мазнотиите в «Малволио». Но пък всякакви ги има.“

— Колко често вие или асистентите ви носите мъртви животни в хладилника на първия етаж? — попита той.

Форбс премигна, лицето му стана безизразно.

— Лейтенант, вече ви казах, че съм клиничен лекар! Изследванията ми са клинични, не използвам експериментални животни. — Веждите му се стрелнаха в противоположни посоки. — Простете нескромността ми, но имам талант да предписвам най-точното антиконвулсивно лекарство. А в тази област доста се злоупотребява. Можете ли да си представите нахалството, с което малоумните джипита предписват антиконвулсанти? Решават, че някой нещастен пациент страда от неизвестна болест и го натъпкват с дилатин и фенобарбитал, а в същото време в електроенцефалограмата му има толкова рязко отклонение нагоре, че можеш да се обесиш на него. Пфу! Ръководя клиниката за лечение на епилепсия в болницата на Холоуман, както и на няколко други болници, отговарям за отделението по електроенцефалография в болницата на Холоуман, която е част от клиниката за лечение на епилепсията. Както разбирате, не се занимавам с обикновени ЕЕГ — изследвания. Има друго отделение за Франк Уотсън и неговите неврологични и неврохирургични домашни любимци. Аз се интересувам от големите отклонения, не от делта-вълни.

— Аха — каза Кармайн, който по средата на тази тирада беше изцъклил очи. — Значи определено не изхвърляте умрели животни?

— Никога!

Асистентката на Форбс, приятно момиче на име Вети, потвърди.

— Работата му тук е свързана с нивата на антиконвулсивните лекарства в кръвообращението — опита се да обясни по-разбираемо. — Повечето доктори прекаляват с дозите, защото не отчитат нивата на медикаментите в кръвообращението при дълготрайни заболявания като епилепсията. Той е и човекът, към когото се обръщат фармацевтичните компании, когато искат да изпитат нови лекарства. Има непогрешим инстинкт от какво се нуждае всеки пациент. — Бети се усмихна. — Наистина е малко странен. Неговото е изкуство, не наука.

Докато търсеше доктор Морис Финч, Кармайн се зачуди как да се спаси от лавината неразбираема медицинска терминология.

Но доктор Финч не беше от хората, които те затрупват със сложни думи. Обясни накратко, че неговите изследвания се отнасят до движението на натриевите и калиевите йони през стените на нервните клетки по време на епилептичен припадък.

— Аз работя с котки — каза. — След като имплантираме електродите и капковите канюли в мозъка им при пълна анестезия, те повече не са подложени на никакви травми. Дори чакат с нетърпение експерименталните си сеанси.

„Нежна душа“, беше присъдата на Кармайн. Това не изваждаше Финч от списъка със заподозрени, разбира се. При първа среща някои от най-бруталните убийци изглеждат като най-милите хора на света. Беше на петдесет и една, попрехвърлил години, по-възрастен от повечето учени, както беше казал и професорът: „Изследователската работа е игра за млади хора“. Беше вярващ евреин, с жена му Катрин живееха в птицеферма. Катрин отглеждаше пилета и винаги спазваше кашер. Пилетата изпълвали ежедневието й, обясни Финч, тъй като така и не успели да си родят деца.

— Значи не живеете в Холоуман? — попита Кармайн.

— На границата на окръга, лейтенант. Имаме двайсет акра земя. Е, не всичките използваме за отглеждане на пилета! Аз съм запален производител на зеленчуци и цветя. Имам ябълкова градина и няколко парника.

— Вие сам ли отнасяте умрелите животни долу, доктор Финч, или асистентката ви Патриша го прави?

— Понякога аз го правя, понякога Пати — каза Финч, а големите му сиви очи гледаха Кармайн без следа от вина или притеснение. — Но искам да отбележа, че моята работа не изисква много жертви. Когато приключа с някоя котка, вадя електродите и канюлата, кастрирам я и се опитвам да й намеря стопанин. Не ги наранявам, разбирате ли? Но понякога котката може да развие мозъчна инфекция и да умре, или просто умира от естествена смърт. Тогава отива долу в хладилника. В повечето случаи аз ги отнасям — тежки са.

— Колко често се случва да умре котка, докторе?

— Трудно е да се каже. Веднъж в месеца, понякога веднъж на шест месеца.

— Виждам, че добре се грижите за тях.

— Една котка — обясни търпеливо доктор Финч — представлява инвестиция от двайсет хиляди долара. Идва при нас с документи по всички изисквания на властите, включително на Американската асоциация за предотвратяване на жестокости срещу животните и Обществото за хуманност. Към това се прибавя и цената на издръжката им, която трябва да е първокласна, иначе няма да оцелеят. Имам нужда от здрави котки. Затова евентуална смърт е нежелателна, да не кажа проблемна.

Кармайн отиде и при третия учен, доктор Нур Чандра, който накара дъха му да спре. Лицето на Чандра беше аристократично, миглите му — толкова дълги и гъсти, че изглеждаха като изкуствени, веждите му бяха изящно извити, а кожата — с цвят на стара слонова кост. Чупливата му черна коса беше подстригана късо в тон с европейските му дрехи. Освен че беше подстриган от виртуоз, дрехите му бяха от кашмир, ламска вълна и коприна. Един забравен спомен си проправи път: този мъж и съпругата му бяха известни като най-красивата двойка в целия „Чъб“. Сега се сети кой е Чандра! Син на някакъв махараджа, червив с пари, женен за дъщерята на друг индийски аристократ. Живееха на парцел от десет акра в покрайнините на Холоуман заедно с цяла армия слуги и няколко деца, които се обучаваха у дома. Очевидно лъскавото училище пансион не беше достатъчно престижно за тях. Или пък се бояха, че там ще поамериканчат децата? Ползваха се от дипломатически имунитет, по каква причина — Кармайн не знаеше. Това означава, че трябва да пипа внимателно и да се моли той да не е убиецът!

— Бедният ми Джими! — каза доктор Чандра с глас, пълен със съчувствие, но не преливаше от нежността, с която Сесил говореше за Джими.

— Моля ви, разкажете ми историята на Джими, докторе — помоли Кармайн, забил поглед в друга маймуна, кръстосала небрежно крака на сложен плексигласов стол в огромна клетка с отворена врата. Животното нямаше срязана топка за тенис на главата, а отгоре се виждаше огромна розова буца от стоматологичен цимент, в който беше вграден яркозелен контакт. В него беше вкаран яркозелен щепсел, от който излизаха множество заплетени кабели в различни цветове и завършваха в табло на стената. Най-вероятно таблото свързваше маймуната с множество електронни приспособления, наредени в кутиите край него.

— Вчера ми се обади Сесил и ми каза, че като влязъл да го види след обедната почивка, намерил Джими мъртъв — обясни ученият с най-изящния английски акцент, който Кармайн някога беше чувал. Нямаше нищо общо с този на госпожица Дюпре или на Дон Хънтър, които също се различаваха. Невероятно, но в тази малка държава имаше толкова много наречия. — Слязох долу да се уверя с очите си и ви се кълна, лейтенант (произнесе „лейтенант“ като госпожица Дюпре), че взех Джими за мъртъв. Нямаше пулс, нямаше дишане, нито сърдечни тонове и рефлекси и двете му зеници бяха разширени. Сесил ме попита дали искам доктор Шилер да извърши аутопсия, но аз отказах. Електродите на Джими не бяха имплантирани чак толкова отдавна, че макакът да има някаква експериментална стойност за мен. Казах на Сесил да го остави, че ще го прегледам пак към 5 и ако няма промяна, сам ще го сложа в хладилника. Точно това и направих.

— Ами тази тук? — попита Кармайн и посочи маймуната, която имаше същото изражение като Ейб, когато умираше за фас.

— Юстас? О, той е изключително важен! Нали така, Юстас?

Маймуната премести погледа си от Кармайн на доктор Чандра, после се ухили сатанински. „Ти си едно самодоволно копеле, Юстас“ — помисли си Кармайн.

Асистентът на Чандра беше млад мъж на име Ханк, който заведе Кармайн в операционната зала.

Соня Либман го посрещна в преддверието й и се представи като фелдшера на операционната. Предверието беше затрупано с полици и кутии с хирургически принадлежности. В него имаше още два автоклава и зловещо изглеждащ сейф.

— За контролираните лекарства — обясни госпожа Либман, като посочи сейфа. — Опиати. Пентотал, калиев цианид, такива гадости. — И подаде на Кармайн чифт платнени терлици.

— Кой знае комбинацията?

— Аз и никъде не е записана — заяви твърдо. — Ако ме изнесат с краката напред, ще трябва да доведат касоразбивач. Споделиш ли една тайна и тя вече не е тайна.

Операционната изглеждаше като всяка операционна зала.

— Не оперирам при пълна стерилност — каза тя и облегна задните си части на операционната маса, покрита с чисти чаршафи. В единия й край се издигаха любопитни апарати, целите в алуминиеви рамки и ръчки. Самата тя беше облечена в чист изгладен гащеризон и обута в платнени терлици. Привлекателна жена на около четиридесет години, реши Кармайн, стройна и делова. Тъмната й коса беше вдигната в строг кок, очите й бяха тъмни и интелигенти, а прекрасните й ръце се загрозяваха само от прекалено дълбоко изрязаните нокти.

— Мислех си, че операционната зала трябва да е стерилна — отбеляза той.

— Безупречната чистота е много по-важна, лейтенант. Знам операционни зали, които са стерилни като яйце на плодова муха, но никой не ги чисти като хората.

— Значи сте неврохирург?

— Не, аз съм фелдшер с магистърска степен. Неврохирургията е мъжка работа, затова превръщат живота на жените неврохирурзи в ад. Но в „Хъг“ мога да правя това, което обичам, без да се подлагам на такъв стрес. Заради размерите на пациентите ми тук става въпрос за много прецизна неврохирургия. Виждате ли това? Моят оперативен микроскоп „Цайс“. В неврохирургията на „Чъб“ нямат такъв — каза дамата с огромно задоволство.

— Какво оперирате?

— Маймуните на доктор Чандра. Котките на доктор Финч. Плъховете на неврохимиците от горния етаж, както и котките им.

— Често ли умират на масата?

Соня Либман изглежда се разгневи.

— Вие за каква ме смятате? Не! Умъртвявам животни за неврохимиците, които не работят често с живи мозъци. Неврофизиолозите работят с живи мозъци. Това за мен е основната разлика между двете дисциплини.

— А какво умъртвявате, госпожо Либман? — „Стъпвай внимателно, Кармайн, много внимателно!“

— Основно плъхове, но правя и шерингтонска децеребрация на котки.

— Какво е това? — попита той и си записа в тефтера, но май не му се искаше много-много да научава. Още неразбираеми думи!

— Премахване на мозъка от тенториума нагоре под етерова анестезия. Когато прережа мозъка, инжектирам пентотал в сърцето и бум! — животното е мъртво. Моментално.

— Значи слагате доста едри животни в чували и ги носите в хладилника, за да бъдат после изгорени?

— Да, в дните за децеребрация.

— И колко често са тези дни за децеребрация?

— Зависи. Ако доктор Понсонби или доктор Полоновски помолят за преден лоб от мозък на котка, на всеки две седмици в продължение на няколко месеца, като извършвам процедурата с три до четири котки на ден. Доктор Сатсума не изисква такива неща толкова често, може би само веднъж годишно. Така че общо шест котки.

— И колко са големи тези децеребрирани котки?

— Огромни са. Мъжките са между шест и осем килограма.

Така, два етажа бяха вече под него, оставаха още два. Помощните помещения, лабораториите и неврологията бяха обходени. Сега трябваше да отиде при административния персонал на четвъртия етаж, после да слезе при неврохимиците.

Завари три машинописки, всичките с дипломи по природни науки, и още една служителка в картотеката, чието най-забележително постижение беше гимназиалната диплома. Колко ли самотна се чувства! Вони, Дора и Маргарет използваха големи пишещи машини „Ай Би Ем“ с въртящи се глави и можеха да напечатат „електроенцефалография“ по-бързо, отколкото ченге — „пиян шофьор“. Нищо интересно, остави ги да си работят. Денис, служителката в картотеката, кихаше и си попиваше очите, докато надничаше в отворените чекмеджета, а машинописките тракаха като автоматични картечници.

Доктор Чарлз Понсонби го очакваше до асансьора. Докато придружаваше госта до кабинета си, докторът каза на Кармайн, че бил връстник на професора и го замествал, когато отсъствал. Били съученици от пансиона, заедно започнали да учат в „Чъб“ и заедно завършили медицина. Семействата и на двамата били кореняци от Кънетикът, обясни сериозно Понсонби. Но след като завършили, пътищата им се разделили. Понсонби предпочел да остане специализант по неврология в „Чъб“, а Смит отишъл в „Джон Хопкинс“. Но не останали разделени за дълго. Боб Смит се върнал, за да оглави „Хъг“ и поканил Понсонби в екипа си. Това станало през 1950, когато и двамата били на по трийсет години.

„Защо ли си останал в родния си град?“ — чудеше се Кармайн, докато разглеждаше шефа на неврохимията. Беше среден на ръст, с прошарена кестенява коса, воднисти сини очи, които го гледаха иззад очила с половин стъкла, кацнали на дълъг, тесен нос. Имаше вид на разсеян професор. Дрехите му бяха размъкнати и груби, косата — разрошена, а чорапите — както забеляза Кармайн — различни: тъмносин на десния крак и сив на левия. Всичко това може би говореше, че Понсонби не обича приключенията и не вижда смисъл да отиде по-далеч от Холоуман. И все пак нещо в тези влажни очи подсказваше, че можеше да бъде друг, ако след завършването си беше заминал занякъде. Хипотеза, основаваща се на интуиция: нещо бе задържало Понсонби у дома, нещо конкретно и много силно. Не беше съпруга, защото каза, с доста безразличие, между другото, че е заклет ерген.

Интересно беше да се види и колко различни са кабинетите на учените. Този на Форбс беше безупречно чист, без плюшени мебели и картини, само книги и документи навсякъде, дори по пода. Финч си падаше по саксиите и имаше поразителна цъфнала орхидея, по всички стени избуяваха папрати. Чандра предпочиташе кожения честърфийлдски стил, шкафове за книги с врати от армирано стъкло и няколко изключителни произведения на индийското изкуство. А доктор Чарлз Понсонби си живееше прекрасно сред мрачни предмети като изкорубени посмъртни маски на гении като Бетовен и Вагнер. Имаше и четири репродукции на известни картини по стените — „Кронос изяжда детето си“ на Гоя, две части от „Ад“ на Бош и „Писъкът“ на Мунк.

— Обичате ли сюрреалистично изкуство? — попита Понсонби оживено.

— Падам си по ориенталско изкуство, докторе.

— Често си мисля, лейтенант, че избрах погрешна специалност. Психиатрията ме очарова, особено психопатиите. Вижте тази изкривена глава — в какво ли вярва човекът, който я е създал? И какви видения са родили моите картини?

Кармайн се усмихна широко.

— Няма смисъл да ме питате. Аз съм прост полицай. — „А ти, довърши той наум, не си моят човек. Прекалено е очевидно.“

Докато Понсонби го разхождаше из лабораториите, му направи впечатление, че на този етаж апаратурата му е по-позната: атомна абсорбция, мас-спектрометър, газов хроматограф, големи и малки центрофуги — същите, каквито имаше и Патрик в криминалната лаборатория, само че по-нови и по-хубави. Патрик получаваше пари с клизма, а тук харчеха ли, харчеха.

От Понсонби научи повече за котешките мозъци, превръщани в нещо, което той нарече „мозъчна супа“ така естествено, че нямаше нищо смешно в това. Използвали и мозъчна супа от плъхове. А доктор Полоновски провеждал опити върху големия аксон на крака на омар — не на големите щипки, а на малките крака. Тези аксони били огромни! На асистентката на Полоновски, Мариан, често й се налагало да се отбива в рибния магазин на път за работа, за да купи четири големи живи омара.

— И какво се случва после с омарите?

— Разпределят се между тези, които обичат омари — каза Понсонби, сякаш въпросът беше безсмислен, след като отговорът е толкова очевиден. — Доктор Полоновски не прави нищо с останалите животни. Всъщност е много мило от него страна, че ги дели. Те са негови експериментални животни, може сам да си ги изяжда. Но ги дели наравно между всички. С изключение на доктор Форбс, който стана вегетарианец, и доктор Финч, който е прекалено религиозен, за да яде ракообразни.

— Кажете ми, доктор Понсонби, на хората тук чувалите с мъртви животни правят ли им впечатление? Ако видите голям, натъпкан догоре чувал с мъртви животни, какво ще си помислите?

По лицето на Понсонби се появи лека изненада.

— Съмнявам се, че въобще ще се замисля, лейтенант, защото няма да ми направи впечатление.

Като по някакво чудо Понсонби не изгаряше от желание да се впуска в подробности за работата си, каза само, че се отнася за химията на мозъчните клетки, засегнати от епилепсия.

— Дотук всички работят по епилепсията. Някой занимава ли се с умственото изоставане? Доколкото знам, в „Хъг“ трябва да се работи и по двете.

— За нещастие загубихме специалиста си по генетика преди няколко години и професор Смит не е намерил подходящ наследник. Всички искат да работят с ДНК, по-вълнуващо е. — И се изкикоти. — Тяхната супа е от фекални бактерии.

Ето го накрая и доктор Уолтър Полоновски. Той изглеждаше надменен и обидчив, но това нямаше нищо общо с полския му произход. Също като картините на Понсонби, щеше да е прекалено просто.

— Не е честно — каза той на Кармайн.

— Кое не е честно, докторе?

— Разпределението на труда тук. Ако си доктор по медицина, като мен, Понсонби, Финч и Форбс, трябва да преглеждаш пациенти в болницата на Холоуман, а това ти изяжда от времето за изследователска работа. А докторите на науките, като Чандра и Сатсума, през цялото време се занимават с наука. Нищо чудно, че са толкова по-напред от останалите. Когато приех да работя тук, се разбрахме да преглеждам само пациенти с умствена изостаналост от неустановен произход. А какво стана? Наследих пациенти с малабсорбционни синдроми! — ядосваше се Полоновски.

О, боже, пак се започва!

— А те нямат ли умствено изоставане, докторе?

— Да, разбира се, че имат, но то е следствие от малабсорбцията! Не са идиопатични!

— Какво означава идиопатични?

— Пациенти с неизвестна етиология — неизвестни причини на заболяването.

— Аха.

Уолт Полоновски беше много представителен мъж, висок, добре сложен. Тъмнозлатистата коса и очите се съчетаваха добре с тъмнозлатистата му кожа. Доколкото Кармайн можеше да прецени, не беше от хората, които сериозно се оплакват от броя пациенти, защото не това го вълнуваше. Всъщност се вълнуваше от дълбоки емоции като любовта и омразата. Човекът беше почти винаги нещастен, личеше си по чертите на лицето му.

Но както на всички останали, никога не би му направило впечатление нещо толкова тривиално като чувал с мъртви животни, да не говорим, че никога не би забелязал колко точно е голям този чувал. И защо ли съм се вторачил в този чувал с мъртви животни? Защото някой хитрец се е възползвал от хладилника с ясното съзнание, че служителите на „Хъг“ никога не биха обърнали внимание на чувал с животински трупове. Ето защо. Но въпреки това ме гложди мисълта, че има нещо още по-страшно. Това не е краят. Да, знам го, знам го!

Асистентката на Полоновски, Мариан, беше хубаво момиче. Тя каза на Кармайн, че сама сваляла чувалите на доктор Полоновски. Беше нащрек и отбранителна, но той предполагаше, че това не е заради чувалите с мъртви животни. Беше нещастно момиче, а момичетата често страдаха заради лични проблеми, не заради професията си. Не беше трудно да се намери работа за такива млади хора като нея, завършили природонаучни специалности, някои заети със странични малки проекти, които биха могли да им помогнат да вземат магистърска или докторска степен. Кармайн бе готов да се обзаложи, че Мариан понякога идва в „Хъг“ с черни очила, за да скрие, че е плакала цяла нощ.

Дойде ред и на доктор Хидеки Сатсума, който беше забележителен мъж. Английският му беше идеален и с американски акцент. Обясни, че баща му работел в японското посолство във Вашингтон, откакто били подновени дипломатическите отношения след войната. Сатсума получил средното си образование в Америка, а дипломите му бяха от „Джорджтаун“.

— Работя по неврохимията на риненцефалона — каза и като улови празния поглед на Кармайн, се засмя. — Нарича се още „мозъчния център на мириса“ — най-примитивната част от сивото вещество. Той има тясна връзка с епилептичния процес.

И Сатсума си го биваше на външен вид. В „Хъг“ имаше доста хубавци сред мъжете! И неговите черти бяха аристократични, беше се подложил на операция за премахване на типичната за азиатците гънка на клепача, с което беше открил вътрешния ъгъл на искрящите си черни очи. Беше доста висок за японец. Движеше се с грацията на Рудолф Нуреев и имаше същия леко татарски вид като него. Кармайн безпогрешно го прецени като човек с бързи рефлекси, който никога не би изпуснал стъкленица. Освен това беше симпатичен, а това притесняваше Кармайн, който бе служил по време на войната в Тихия океан и не обичаше японците.

— Трябва да разберете, лейтенант — каза сериозно Сатсума, — че ние, работещите в „Хъг“, не сме от наблюдателните, освен ако не става въпрос за непосредствената ни работа, за която сме надарени с рентгеново зрение, по-добро и от на Супермен. Кафяв хартиен чувал за мъртви животни може да ни се набие на очи, ако има нарушение, иначе изобщо няма да го забележим. И тъй като асистентите на лекарите на „Хъг“ са много добри, чувалите с животински трупове никога не остават толкова дълго, че да ни направят впечатление. Не ги свалям лично. Моят асистент го прави.

— Виждам, че и той е японец.

— Да. Ейдо е мой помощник във всяко едно отношение. Той и жена му живеят на десетия етаж на „Натмег Иншурънс“, където пък аз държа апартамента на последния етаж. Както вие много добре знаете, защото живеете в същата сграда.

— Всъщност не знаех. Вашият апартамент има отделен асансьор. Но Ейдо и жена му съм ги виждал. Женен ли сте, докторе?

— Аз!? Никога! Има прекалено много красиви риби в морето, за да се обвържа само с една. Ерген съм.

— Имате ли си приятелка в „Хъг“?

Черните му очи блеснаха, но бяха развеселени, а не ядосани.

— О, боже, не! Както ми каза баща ми преди много години, само глупавите ергени смесват работата с удоволствието.

— Добро житейско правило.

— Искате ли да ви представя на доктор Шилер? — попита Сатсума, тъй като му стана ясно, че разпитът е приключил.

Я виж ти, още един красавец в „Хъг“! Истински викинг. Кърт Шилер беше патологът на „Хъг“. Английският му имаше съвсем лек немски акцент, който без съмнение бе виновен за силната неприязън, която се изписа на лицето на доктор Морис Финч, когато спомена името на Шилер. Очевидно не се харесваха. Шилер беше висок, малко слабоват, със сламеноруса коса и светлосини очи. Нещо в него дразнеше Кармайн, но то нямаше нищо общо с националността му. Острият полицейски нюх надуши хомосексуалност. Ако Шилер не е гей, значи моят нюх не струва пукната пара, а това не е така, помисли си Кармайн.

Лабораторията по патология беше точно до операционната, но изглеждаше някак си по-голяма заради липсата на котки в животинския кът. Шилер работеше с двама асистенти, Хал Джоунс, който се занимаваше с хистологията в „Хъг“, и Том Скинкс, който работеше изключително по проектите на Шилер.

— Понякога ми изпращат мозъчни проби от болницата — каза патологът. — Това е заради опита с атрофията на кортекса и церебралните белези. Моята собствена работа се състои в търсене на белези по хипокампуса и ункуса.

„Ох, пак дрън-дрън-дрън!“ Кармайн вече се бе научил да изключва, като започнеха дългите думи. Проблемът не беше толкова в дължината им, колкото в неяснотата им. Били Хоу, електронният инженер говореше за магнитна проницаемост по-малка от единица, сякаш Кармайн автоматически разбираше за какво става въпрос. „Всички говорим на специфичен професионален жаргон, дори полицаите“ — помисли си той с въздишка.

Вече беше шест следобед и Кармайн бе освирепял от глад. Но най-добре беше да обходи всички, за да може да ги пусне да си ходят, тогава ще си яде на спокойствие. Оставаха му само четирима на четвъртия етаж.

Започна с Хилда Силвърман, библиотекарката, която управляваше огромна библиотека, претъпкана с метални полици и шкафове, които съдържаха книги, карти, документи, доклади, препечатки, статии и важни откъси от големи томове.

— В днешно време водя отчетите си на компютър — каза тя и размаха ръка без маникюр към нещо с размерите на ресторантски хладилник с клавиатура и две трийсетсантиметрови ролки с магнитна лента, поставени на конзола пред него. — Такова улеснение! Няма вече карти! Аз имам повече късмет от колегите в библиотеката на медицинския факултет. Те още карат по стария начин. В момента в Тексас разработват нещо, което ще може да проверява разни неща. Вкарваш ключова дума като „калиеви йони“ и „припадък“ и получаваш резюмета на всичко писано по въпроса, и то с бързината на телеграф. Това е една от причините, поради които напуснах главната библиотека и дойдох тук, за да си бъда сама шеф. Лейтенант, „Хъг“ буквално се къпе в пари! Макар че ми е тежко да съм толкова далеч от Кийт — завърши тя с въздишка.

— Кийт?

— Съпругът ми, Кийт Кинетон. Той е докторант в неврохирургията, която се намира на другия край на улица „Оук“. Преди обядвахме заедно, но сега не можем.

— Значи Силвърман е моминското ви име?

— Точно така. Наложи се да го запазя — по-лесно е, когато всички документи са на името на Силвърман.

Прецени, че е на около трийсет и пет години, но може и да бе по-млада. Лицето й беше състарено от грижи. Носеше зле скроено сако и пола, която е имала и по-добри дни, захабени обувки и никакви други бижута, освен брачната халка. Вълнистата кестенява коса беше лошо подстригана и вдигната нагоре с грозни фиби, красивите й кафяви очи бяха скрити зад очила като лупи, по безличното й, но приятно лице, нямаше и следа от грим.

„Защо библиотекарките винаги изглеждат като библиотекарки — замисли се Кармайн. — Дали беше от книжните червеи? Алергия към праха? Или към мастилото за пишещи машини?“

— Ще ми се да ви помогна повече — каза тя след малко, — но дори не си спомням някога да съм виждала такъв чувал. Нито пък съм ходила на първия етаж, като изключим фоайето с асансьорите.

— С кого сте приятелка тук?

— Соня Либман от операционната. Всъщност с никого другиго.

— Ами госпожица Дюпре или госпожица Вилич от вашия етаж?

— Тези двете ли? — попита тя презрително. — Те от дърлене помежду си нямат време да забележат съществуванието ми.

Я виж ти, най-накрая някаква полезна информация!

Кой да бъде следващият? Реши да е Дюпре и почука на вратата й. Кабинетът й се намираше в югоизточния край, което значеше две стени с прозорци, едната гледаше към града, а другата на юг отвъд мъгливото пристанище. Защо не го бе взел професорът? Сигурно не вярваше, че може да се удържи да не съзерцава непрекъснато прекрасната гледка? Според Кармайн госпожица Дюпре определено не беше красавица, но имаше достатъчно твърдост, за да устои на прелестите, които се разкриваха от прозорците й.

Тя се надигна иззад бюрото си и се извиси една глава над него, очевидно обичаше да стърчи така над хората. „Опасен навик, госпожице. И вас мога бързо-бързо да ви приземя. Но вие сте много умна, ефективна и наблюдателна, личи си по хубавите ви очи.“

— Какво ви доведе в „Хъг“? — попита, докато сядаше.

— Зелената карта. Бях заместник административен началник в един от регионалните центрове по здравеопазване в Англия. Отговарях за всички изследователски центрове в болниците и червените университети на региона.

— Червените университети?

— Тези от червени тухли, държавните, в които ходят студентите от работническата класа като мен. Ние не учим в Оксфорд и Кеймбридж, които не са червени, дори когато новите им сгради са от такива тухли.

— Има ли нещо, което да не знаете за това място? — попита той.

— Много малко.

— Ами кафявите хартиени чували за животински трупове?

— Необяснимата ви фиксация върху чувалите за умрели животни е забелязана и от други, освен мен, но никой от нас няма представа какво толкова важно има в тях, макар че бих могла да предположа. Защо не ми кажете цялата истина, лейтенант?

— Просто отговорете на въпроса ми, госпожице Дюпре.

— Тогава ми задайте въпрос.

— Виждали ли сте чувалите с животински трупове?

— Разбира се. Като икономически директор виждам всичко. Предишният ни договор за доставки предполагаше по-нискокачествен продукт, което ме накара подробно да изследвам проблема — обясни госпожица Дюпре. — Но по правило не ги виждам, особено когато в тях има трупове.

— В колко часа Сесил Потър и Отис Грей свършват работа?

— Три следобед.

— Всички ли знаят кога си тръгват?

— Естествено. От време на време изследователите се оплакват заради това. Те вярват, че целият свят съществува, само за да им служи. — Светлите й вежди се вдигнаха нагоре. — Отговарям им, че господин Потър и господин Грийн работят според изискванията. Биоритмите на животните предполагат, че някой трябва да се погрижи за тях три-четири часа след изгрев-слънце. Вечерите не са толкова важни, при положение че им е осигурена храна и са им почистени клетките.

— Какво друго работи Отис извън отделението за животни?

— Денят на господин Грийн е зает най-вече със задължения в животинските помещения на горните етажи. Другите му задачи не са толкова сериозни. Вдига тежките неща, поддържа осветлението, занимава се с изхвърлянето на опасните отпадъци. Жените фелдшери молят господин Грийн да им носи газовите бутилки. Преди момичетата сами си ги носеха, но веднъж една бутилка падна и съдържанието излезе. Нямаше щети, беше инертен газ. — Изглеждаше тъжна.

— Има случаи, в които изследователите работят с вещества, излъчващи гама-лъчи. Това изисква бариери от оловни тухли, а те са много тежки.

— Изненадан съм, че в този „Хилтън“ на науката не всичко е вкарано в тръби и има неща, които не са направени.

Тя се изправи в целия си ръст.

— Имате ли други въпроси, господине?

— Не, благодаря за отделеното време.

„Как да я предразположа? — зачуди се той, докато вървеше по коридора към кабинета на Тамара Вилич. — Тя е извор на информация, от която отчаяно се нуждая.“

Кабинетът на секретарката на професора беше директно свързан с кабинета на шефа й, забеляза Кармайн като влезе.

— Осъзнавате ли — попита Тамара Вилич малко язвително, — че като ни задържахте до толкова късно, ни създадохте известни неудобства. Закъснявам за среща.

— Имам право, щом се налага — отвърна Кармайн, без да сяда. — Знаете ли, че днес чух повече сложни думи и медицински жаргон, отколкото обикновено чувам за месец. И на мен ми бяха създадени неудобства, госпожице Вилич. Останах без закуска, без обяд, а сега и без вечеря.

— Тогава приключвайте! Трябва да тръгвам!

Отчаяние ли имаше в гласа й? Интересно.

— Имате ли съприкосновение с чувалите с животински трупове, госпожице?

— Не, нямам. — И погледна напрегнато часовника си. — По дяволите!

— Никога?

— Не, никога!

— Тогава можете да тръгвате за срещата си, госпожице Вилич. Благодаря ви.

— Прекалено много закъснях! — извика тя отчаяно. — Прекалено!

Но тръгна, по-скоро побягна, а след това Кармайн почука на вътрешната врата.

Професорът изглеждаше по-притеснен от сутринта, може би, помисли си Кармайн, защото оттогава не се бе случило нищо, което да разсее напрежението или да задоволи любопитството му.

— Трябва да уведомя борда — каза Смит, преди Кармайн да си отвори устата.

— Борда?

— Това е институция, която се издържа от частни дарения, лейтенант, и финансирането се надзирава от борд. Отчитаме се до най-малките подробности. Щедростта на борда зависи пряко от количеството оригинална и значима работа, свършена в „Хъг“. Нашата репутация няма равна, „Хъг“ наистина промени представите на хората. А сега този нещастен инцидент! Изолиран случай, който може да накърни драстично качеството на работата ни.

— Изолиран случай ли, професоре? Не бих нарекъл едно убийство изолиран случай. Но да оставим тази тема. Кой е в борда?

— Уилям Парсън почина през 1952 година. Остави двама племенници, Роджър младши и Хенри Парсън, да се грижат за империята му. Роджър младши е председател на борда. Хенри е негов заместник. Техните синове Роджър III и Хенри младши също са членове на борда. Петият член от семейство Парсън е Ричард Спейт, директор на банка „Парсън“ и син на сестрата на Уилям Парсън. Членове на борда са още ректорът на „Чъб“ Мосън Макинтош, деканът на медицинския факултет доктор Уилбър Даулинг и аз — обясни Смит.

— Семейство Парсън имат огромно мнозинство. Сигурно плющят здраво с камшика.

Смит изглеждаше изненадан.

— Не, няма такова нещо! В никакъв случай! Докато вършим същата брилянтна работа, която сме вършили през последните петнайсет години, имаме пълен картбланш. Завещанието на Уилям Парсън беше категорично. „Маймуни с трици не се ловят“ беше една от любимите му фрази. В „Хъг“ не ловим с трици маймуни, а учените ни са неизмеримо по-умни от макаците долу. Затова съм така угрижен от този инцидент, лейтенант. Част от мен не може да повярва, че е истина.

— Професоре, трупът е истински и ситуацията е съвсем реална. Но искам малко да се отклоня. — И Кармайн си сложи онази физиономия, която, повечето които я бяха виждали, смятаха за обезоръжителна. — Какво става между госпожица Дюпре и госпожица Вилич?

Издълженото лице на Смит се смръщи.

— Толкова ли е очевидно?

— За мен — да. — Нямаше нужда да споменава Хилда Силвърман.

— През първите девет години от съществуването на „Хъг“ Тамара беше моя секретарка и същевременно икономически директор. След това се омъжи. Уверявам ви, че не знам нищо за съпруга й, освен че само след няколко месеца я напусна. През времето, в което бяха заедно, работата й значително се влоши. Бордът реши, че имаме нужда от квалифициран човек, който да се заеме с икономическите дела.

— Съпругът на госпожица Вилич „хъг“-ист ли беше?

— Ние казваме хъгъри, лейтенант — уточни Смит, все едно имаше косми в устата. — Злобата на Франк Уотсън не спря до „Хъг“. Каза, че щом има чъбъри, трябва да има и хъгъри. Не, съпругът й не беше нито хъгър, нито чъбър. — Пое дълбоко въздух. — Ако трябва да съм напълно откровен, той завлече горкото момиче с пари. Оправихме нещата, но не предприехме нищо повече.

— Изненадан съм, че бордът не е настоял да я уволните.

— Не бих могъл, лейтенант! Дойде при мен от секретарския колеж „Кърк“ в Холоуман и никога не е работила другаде. — Огромна въздишка. — Беше неизбежно, когато госпожица Дюпре дойде при нас, Тамара да се настрои враждебно към нея. Жалко. Госпожица Дюпре се справя прекрасно с работата си, много по-добре отколкото Тамара, ако трябва да съм честен! Има дипломи по медицински мениджмънт и счетоводство.

— Силна жена. Може би щяха да се разбират по-добре, ако госпожица Дюпре беше малко по-мека и женствена?

Но професорът не клъвна стръвта, предпочете да отговори по друг начин:

— Всички много харесват госпожица Дюпре.

Кармайн си погледна часовника.

— Време е да ви оставя да си вървите, господине. Благодаря ви за помощта.

— Нали не мислите, че трупът има нещо общо с „Хъг“ и моите хора? — попита професорът, когато излезе с Кармайн в коридора.

— Мисля, че трупът има общо само и единствено с „Хъг“ и вашите хора. И моля ви, професоре, отложете събранието на борда до следващия понеделник. Засега имате пълна свобода да обясните ситуацията на господин Роджър Парсън младши и на ректора Макинтош, но не давайте информация на никого другиго. Изключения не се позволяват нито за съпруги, нито за колеги.

„Малволио“ се намираше до областната административна сграда и работеше денонощно. Може би защото много от редовните посетители носеха сини униформи, то беше декорирано в мек син цвят като от английска рисувана порцеланова чиния, нарушаван само от гипсови отливки във формата на девойки, гирлянди и плетеници. Кори и Ейб отдавна си бяха тръгнали, когато Кармайн паркира форда отпред и влезе да си поръча кюфтета със сос и картофено пюре, салата с майонезена заливка и две парчета ябълков пай със сладолед.

Когато най-накрая усети стомаха си пълен, се прибра у дома, взе си дълъг душ и се строполи гол в леглото и заспа, щом главата му допря възглавницата.

Хилда Силвърман се прибра вкъщи и видя, че Рут вече беше приготвила вечерята: пълна тенджера свински пържоли, на които не си беше направила труда да махне мазнината, готово картофено пюре на прах, салата от марули, които се бяха спаружили от дългия престой във винегретния сос, и готова замразена шоколадова торта за десерт. Добре, че нямам проблеми с килограмите, помисли си Хилда. Цяло чудо, че и Кийт успяваше да държи своите под контрол, след като толкова много обичаше готвенето на майка си. Това беше единствената проява на скромния му произход. Не, Хилда, бъди честна! Той обича майка си не по-малко от манджите й.

Него обаче го нямаше. Чинията му бе обвита във фолио и поставена над тенджера с вода, която Рут държеше къкреща, докато синът й се прибере, дори в два или три часа през нощта.

Хилда мразеше свекърва си, която упорито отказваше да се отърве от манталитета на беднячка. Но двете бяха свързани като сиамски близнаци в бедрото и това бедро, на име Кийт, категорично отказваше да се впише в картинката. Ако Кийт предпочиташе хората да не знаят за произхода му, майка му нямаше да се възпротиви и би умряла за него точно със същата радост, с която и Хилда би го направила.

Рут беше много важен фактор за удобството на Кийт и Хилда, тъй като съжителството им даваше на възможност на Хилда да продължи да ходи на високо платената си работа. И което беше още по-хубавото, на Рут й харесваше да живее в ужасна къща и в ужасен квартал. Тази къща й напомняше, както и на безволевия Кийт, за стария дом в Дейтън, Охайо, където хората пълнеха задните си дворове със стари перални машини и ръждясали шасита на коли. Влажно, студено и депресиращо като жилището на „Гризуолд Лейн“ в Холоуман, Кънетикът.

Кийт и Хилда живееха в най-ужасната къща на „Гризуолд Лейн“, защото наемът беше символичен и им даваше възможност да спестяват по-голямата част от двете заплати (нейната беше два пъти по-голяма от неговата). Кийт беше приключил стажа си като специализант, вече бе пълноправен лекар и планираше да закупи част от някоя лъскава неврохирургична практика, за предпочитане в Ню Йорк. Не искаше да остане цял живот Кийт Кинетон, нископлатената изтривалка на медицинската наука! Двете жени се бореха героично, за да му помогнат да осъществи амбициите си. Рут си беше родена скъперница, смяташе средната конфекция за прекалено скъпа и винаги купуваше залежали стоки от супермаркета. Хилда пестеше от незначителни неща като прически и барети и носеше, за нейно най-голямо неудоволствие, очила като лупи. В същото време дрехите и колата на Кийт трябваше да са от най-добрите, а работата му изискваше най-скъпите контактни лещи, които можеха да се намерят. Каквото поискаше Кийт — получаваше го веднага.

Точно когато Рут и Хилда сядаха на масата, в стаята се втурна Кийт, а заедно с него изгряха слънцето, луната, звездите и запърхаха всички ангели на небесата. Хилда скочи и го прегърна поривисто, после свря глава под брадичката му. О, беше толкова висок, толкова… фантастичен!

— Здрасти, скъпа — каза той, обвил я с една ръка, докато се навеждаше над главата й да погали майка си по бузата. — Здрасти, мамо, какво има за вечеря? Да не подушвам твоите свински пържоли?

— Точно така, сине. Сядай, ще ти сервирам.

Седнаха от трите страни на малката квадратна маса в кухнята. Кийт и Рут се нахвърлиха лакомо върху мазното и нездравословно ядене, а Хилда го зачопли с вилица.

— Днес имахме убийство — съобщи Хилда, докато режеше пържолата си.

Кийт вдигна поглед, но беше прекалено зает, за да коментира. Рут обаче остави вилицата си и се облещи.

— Престъпление! — възкликна. — Истинско убийство?

— С истински труп. Затова закъснях толкова. Навсякъде имаше полиция и не ни позволиха да излизаме, дори не ни пуснаха да обядваме. Незнайно по каква причина бяха оставили четвъртия етаж за най-накрая, макар че как може някой от четвъртия етаж да знае нещо за труп в отделението за животни на първия? — Хилда изсумтя възмутено и най-сетне успя да отдели мазнината от пържолата.

— Говори се за това из цялата болница и из целия медицински факултет — каза Кийт, като спря да яде, за да си вземе още две пържоли. — Бях в операционната цял ден, но дори и там анестезиолозите и сестрите непрекъснато се вълнуваха. Сякаш двойната аневризма на церебралната артерия не им беше достатъчна! После влезе рентгенологът и каза, че има още една аневризма на базиларната артерия и че май целият ни труд е отишъл напразно.

— Не се ли виждаше на ангиограмата, преди да започнете?

— Базиларната не се пълнеше добре и Мисингъм не беше видял снимките, преди да сме свършили, беше в Бостън. А асистентът му не може да си намери и задника в шортите дори с двете ръце, да не говорим за аневризма на слабо напълнена базиларна артерия! Извинявай, мамо, но имах тежък ден. Нищо не вървеше, както трябва.

Хилда хвърли разнежен и пълен с обожание поглед към него. Как въобще успя да привлече вниманието на Кийт Кинетон? Мистерия, за която непрекъснато благодареше. Той беше олицетворение на всичките й сбъднати мечти, от високия ръст до чупливата коса, красивите сиви очи, изваяните скули и мускулестото тяло. И беше толкова чаровен, толкова добре говореше, нямаше как да не го хареса човек! Освен това беше изключително способен неврохирург, избрал добра тясна специалност — церебралните аневризми. Доскоро те не се оперираха и диагнозата звучеше като смъртна присъда, но сега в тяхната неврохирургия имаше техники за понижаване на температурата на тялото, можеха да спрат сърцето за няколко безценни минути, докато оправят аневризма. Бляскавото бъдеще на Кийт беше сигурно.

— Хайде, разкажи ни подробности — подкани я Рут с блеснал поглед.

— Не мога, Рут, защото не знам такива. Полицаите не казаха нищо, а лейтенантът, който говори с мен, може да дава уроци по дискретност на католически свещеници. Соня ми каза, че й направил впечатление на много интелигентен и добре образован човек, а и аз самата се уверих в думите й.

— Как се казва?

— Някакво италианско име.

— Всички полицаи са италианци — отбеляза Кийт и се засмя.

Професор Боб Смит беше у дома с жена си Елиза. Вечерята бе приключила и момчетата бяха изпратени да си пишат домашните.

— Ще ми вгорчат живота.

— Имаш предвид борда ли? — попита тя и наля още кафе.

— Да, борда, но и работата, скъпа. Знаеш колко темпераментни могат да бъдат! Единственият, който не ме дразни, е Адисън. Той е благодарен, че е жив, идеите му за антиконвулсантите го радват толкова, колкото и мен. Ако не му се счупи някой апарат, той е напълно щастлив. Макар че нямам представа как може някой да тича по 8 километра на ден и да е щастлив. Не знам, сигурно страда от синдрома на доближилите се до смъртта. — Усмихна се широко, от което и без това ослепителното му лице стана още по-красиво. — И колко беше нещастен, когато му казах, че няма да може да бяга на път към работа! Но успя да си преглътне.

Тя се изкикоти се, но не прозвуча грозно.

— Трябваше да се сети, че миризмата, която ще се разнася от него след кроса, няма да го направи най-приятния колега. — После се умисли. — Най-много ми е жал за бедната му жена.

— Робин? Това нищожество? И защо?

— Защото Адисън Форбс я третира като слугиня, Боб. Да, така е! Тя обикаля с часове, докато му намери подходяща храна! Пере му миризливите дрехи, няма никакъв личен живот.

— На мен това ми звучи дребнаво, скъпа.

— Да, сигурно е така, но тя… не е най-великият ум на света и Адисън й го натяква непрекъснато. Понякога съм го улавяла да й хвърля коси погледи с такова отвращение. Кълна се, че я мрази, ама наистина я мрази!

— Така се получава, когато на студент по медицина се налага да се ожени за сестра, за да се издържа — каза Смит мрачно. — Не са интелектуално равни и сега, когато е постигнал някакви успехи, се срамува от нея.

— Такъв сноб си.

— Не, прагматик. И съм прав.

— Добре, може би имаш известно право, но въпреки това отношението му е безмилостно — каза Елиза дръзко. — Дори и собствения им дом я изолира! Имат такава прекрасна кула с тераса на покрива с изглед към пристанището, а той не я пуска да се качва там. Това какво е? Покоите на Синята Брада?

— Пример за нейната немарливост и неговата мания за ред. И аз не те пускам в мазето, не забравяй.

— От мен няма да чуеш оплакване, но мисля, че си прекалено строг с момчетата. Вече не са в разрушителна възраст. Защо не ги пускаш да слизат?

Той стисна силно челюсти и лицето му стана сурово.

— На момчетата им е забранено вовеки веков да слизат в мазето, Елиза.

— Тогава не е честно, защото ти прекарваш всяка свободна секунда долу. Трябва да си повече с момчетата, затова им позволи да споделят странностите ти.

— Не ми харесва да го наричаш странност!

Тя смени темата. Беше се заинатил и нямаше намерение да слуша.

— Убийството наистина ли ти създава толкова неприятности, Боб? Струва ми се, че няма как да има нещо общо с „Хъг“.

— Съгласен съм, скъпа, но полицията не мисли така — каза Смит тъжно. — Можеш ли да повярваш, че ни взеха отпечатъци от пръстите? Слава богу, че сме изследователска институция. Мастилото се махна с ксилол.

Уолт Полоновски сърдито попита жена си:

— Да си ми виждала червеното карирано яке?

Тя спря да шета из кухнята, подпряла Майки на кръста си, а Естер се беше хванала за полата й. Погледна го със смесица от презрение и раздразнение.

— Боже мили, Уолт, струва ми се, че ловният сезон още не е започнал — сопна му се.

— Но наближава. Този уикенд ще се кача на вилата, за да се приготвя, а това означава, че ми трябва якето и не мога да го намеря, защото не е там, където би трябвало да бъде.

— Също като теб. — Остави Майки на високото столче, а Естер сложи на стол с дебела възглавница, след това викна Стенли и Бела. — Вечерята е готова!

В стаята се втурнаха момче и момиче, които крещяха, че умират от глад. Майка им беше страхотна готвачка и никога не ги караше да ядат неща, които не обичат — никакъв спанак, никакви моркови, нито пък зеле, освен ако не го е направила на салата.

Уолтър седна на единия край на дългата маса, Паола — на срещуположния, където можеше да пъха лъжицата в устата на Майки, зяпнал като птиче, и да се грижи за маниерите на Естер, от които все още имаше какво да се желае.

— Не мога да понасям егоизма ти — каза тя, когато всички започнаха да се хранят. — Хубаво е да заведем децата някъде през уикенда, но не! Вилата си е твоя, а ние да си свиркаме. Стенли, това не е разрешение да свириш!

— Права си, като казваш, че вилата е моя — отвърна той хладно, докато разкъсваше с вилица вкусната си лазаня. — Дядо ми я остави, Паола, на мен и само на мен. Това е единственото място, в което мога да се спася от стреса.

— Имаш предвид жена си и четирите си деца.

— Да, точно така.

— Ако не си искал четири деца, Уолт, защо не ми върза тръбите? За да танцуваш танго, трябват двама.

— Танго? Какво е това — попита Стенли.

— Секси танц — отвърна рязко майка му.

Отговор, който по необясними за Стенли причини накара баща му да се превива от смях.

— Я млъквай! — изръмжа Паола. — Млъквай, Уолт!

Той си изтри очите, сложи още едно парче лазаня в празната чиния на Стенли и напълни своята.

— Качвам се на вилата в петък вечерта, Паола, и няма да се върна до понеделник сутринта. Имам купища за четене и бог ми е свидетел, че не мога да чета в тази къща!

— Ако само зарежеш това глупаво изследване и започнеш прилична частна практика, Уолт, можем да имаме къща, достатъчна за дванайсет деца, и то без да ти нарушават спокойствието! — Големите й кафяви очи светнаха от гневни сълзи. — Имаш прекрасна репутация на човек, който може да се справя с всички онези странни и прекрасни болести с имена на хора — Уилсън, Хънтингтън, никога няма да запомня всичките! И знам, че получаваш предложения да се включиш в частни практики на много по-хубави места от Холоуман — Атланта, Маями, Хюстън, все топли места, където ще е евтино да си наемем домашна помощница. Децата могат да ходят на уроци по музика, аз мога да се върна в колежа…

Ръката му гневно се стовари на масата. Децата се вкамениха и се разтрепериха.

— И как разбра, че съм получавал предложения, Паола? — попита той заплашително.

Лицето й побледня, но тя му се опъна.

— Оставяш си писмата навсякъде, намирам ги къде ли не.

— И ги четеш. И се чудиш защо искам понякога да се махна? Пощата е нещо лично, чуваш ли? Лично!

Уолт захвърли вилицата си, блъсна стола далеч от масата и излезе от кухнята. Жена му и децата гледаха втренчено след него известно време, после Паола избърса усмихнатото лице на Майки и стана да донесе сладоледа и желето.

На стената до хладилника имаше старо огледало. Паола зърна отражението си в него и усети как сълзите й напират. За осем години жизнената, красива млада жена с перфектно тяло се бе превърнала в кльощава безлична състарена домакиня.

О, колко беше щастлива, когато срещна Уолт, чаровния завладяващ Уолт! Дипломиран лекар, толкова талантлив, че скоро щяха да са богати. Но не знаеше, че Уолт няма намерение да се откаже от научните изследвания, — водопроводчиците изкарваха повече от учените! А децата идваха едно след друго. Единственият начин, да се предпази от пето забременяване беше да извърши грях — Паола пиеше противозачатъчни.

Осъзна, че караниците са разрушителни. Разстройваха децата, разстройваха и нея и караха Уолт да търси убежище във вилата си все по-често. Неговата вила — тя дори не я беше зървала! Нито щеше някога да я види. Уолт отказваше, дори да й каже къде е.

— О-хо! Украса от фондан! — извика Стенли.

— На гроздово желе не се прави украса от фондан — обясни му педантичната Бела.

Според собствените си разбирания Паола беше добра майка.

— Отделно ли предпочиташ желето и сладоледа, скъпа?

Доктор Хидеки Сатсума влезе в апартамента си на върха на най-високата сграда в Холоуман и усети как стресът от деня се свлича от рамене му.

Ейдо беше дошъл по-рано, за да подреди всичко така, както го обичаше господарят му. След това беше слязъл десет етажа по-долу в неугледния апартамент, в който живееше със съпругата си.

Обзавеждането беше просто, но това беше подвеждащо: кована мед по стените, врати на квадрати от индийско палисандрово дърво и фина хартия, лъснати тъмни дървени подове, старинна рисунка триптих с безизразни жени с дръпнати очи, големи кокове и чадърчета с изпъкнали ребра, семпъл пиедестал от полиран черен камък с едно перфектно цвете в модернистична ваза „Стюбен“.

На черната лакирана маса, потънала в по-нисък участък на пода, имаше вечеря от суши, а когато отиде до спалнята, намери приготвено кимоно, джакузи, изпускащо лениви струйки пара, и оправено легло.

Изкъпан, нахранен и отпочинал, той отиде до стъклената стена, ограждаща зимната градина, и сетивата му се изпълниха с нейното съвършенство. Построяването й го вкара в много разходи, но парите не бяха нещо, за което Хидеки трябваше да се притеснява. Беше толкова прекрасно да живее в апартамента, който някога е представлявал само голяма покривна тераса. Стъклата, отделящи градината от външния свят, бяха огледални, но тези към стаята бяха прозрачни. Аранжировката й беше минималистична, на ръба на аскетизма. Няколко иглолистни бонзая, висок холивудски кипарис, извит в двустепенна спирала, изключително стар японски клен, около две дузини камъни в различни размери и форми и разноцветни дребни мраморни отломки, подредени и сложен мотив, по който не би трябвало да се стъпва. Тук стихиите на личната му вселена се сливаха и го пренасяха в най-щастливото състояние на духа.

Чувствителният му нос долавяше, че пръстите му още понамирисваха на ксилол и Хидеки Сатсума се взираше в зимната си градина с ясното съзнание, че личната му вселена е разтърсена из основи. Трябва да пренареди саксиите, камъните и мраморчетата, за да неутрализира това крайно неприятно развитие на нещата. Развитие, над което нямаше контрол, и то точно той, който се стремеше да контролира всичко около себе си. Ето там… там, където розовата струйка криволичи покрай лъскавите нефритени камъчета… И там, където острият сив отломък се издига като меч пред нежната заобленост на разцепения като женска вулва червен камък… И там, където двустепенната спирала на холивудския кипарис се е устремила към небето… Изведнъж му се сториха не на място — трябваше да ги подреди отново.

Мисълта му меланхолично се стрелна към къщата на плажа, на върха на Кейп Код, но случилото се там изискваше да мине известен период на възстановяване. Освен това дотам се пътуваше дълго с кола, дори и с неговото маниашко ферари в слабия нощен трафик. Не, тази къща си имаше друго предназначение и въпреки че беше свързана с това, което разтърсваше основите на вселената му, епицентърът на този трус се намираше тук, в зимната градина в Холоуман.

Можеше ли да изчака до уикенда? Не, не можеше. Хидеки Сатсума натисна бутона, който щеше да повика Ейдо при него.

Дездемона се втурна в апартамента си на третия етаж на малката кооперация на улица „Сикамор“ в покрайнините на Холоуман. Първата й спирка беше банята, където взе топла вана, за да премахне следите от трикилометровата разходка пеша до вкъщи. После отиде в кухнята и си отвори консерва с ирландска яхния и още една с оризов пудинг със сметана. Дездемона не беше добра готвачка. Очите, които Кармайн с изненада откри, че са красиви, не забелязваха вдлъбнатия линолеум и белещите се тапети. Комфортът не бе смисълът на живота на Дездемона Дюпре.

Навлече кариран мъжки халат и влезе във всекидневната, любимото й занимание лежеше в голяма плетена кошница, поставена на висока ракитена етажерка до любимото й кресло, чиито изскочили пружини също не забелязваше. Намръщи се, бръкна в кошницата за дългото парче коприна, на което бродираше гоблен за Чарлз Понсонби. Май го беше оставила най-отгоре? Да, напълно сигурна беше! Хаосът не съществуваше като понятие за Дездемона Дюпре. Всичко си имаше свое място и си го обитаваше. Но бродерията я нямаше. Вместо нея намери малка топка заплетени къдрави, къси черни косми, вдигна ги и ги огледа. И тогава видя бродерията, кървавочервените й шарки бяха потънали в мрака на пода, зад креслото.

Пусна космите на земята, вдигна бродерията и я разпери, за да види дали не е повредена, но освен че беше малко смачкана, й нямаше нищо друго. Колко странно!

Досети се за отговора и сви устни. Този любопитко хазяинът й, който живееше в апартамента под нея, пак си е пъхал носа, където не трябва. Как можеше да го спре? Жена му беше толкова мила, а и той беше мил по свой си начин. И къде другаде можеше да си намери напълно обзаведен апартамент за седемдесет на месец, и то в безопасен квартал? Космите заминаха в кошчето в кухнята, а тя се настани, свила крака под себе си, в голямото старо кресло и продължи да работи по произведението, което тайно смяташе за най-хубавата си бродерия досега. Сложен завъртян мотив от няколко червени цвята, от розово-червено до тъмночервено, на фон от светлорозова коприна.

Обаче този глупак хазяинът й заслужаваше да му направи номер.

Тамара се умори да се опитва, а и въображението й не успяваше като никога да нарисува достатъчно грозно и ужасяващо лице. Щеше да стане, но не тази вечер. Не и толкова скоро след днешното нещастие. Това нахално ченге Делмонико с мъжкарската му походка и широки рамене, толкова широки, че го правеха по-нисък отколкото е, с огромния му врат, който при всеки друг би направил главата да изглежда като карфица, но не и при него. Масивен. Но колкото и да се опитваше, затворила очи и стиснала зъби, не можеше да си го представи като свиня. А след като направи така, че да си изпусне срещата, искаше да си го представи като най-гадната свиня на света.

Не можеше да заспи и какво друго й оставаше да прави? Отпусна се в яркочервеното кожено кресло и посегна към телефона.

— Скъпи? — промълви, когато й отговори сънлив глас.

— Казах ти никога да не ми се обаждаш тук!

От другата страна се чу свободно.

Сесил лежеше в леглото, подпрял буза на красивата гръд на Албърта и се опитваше да забрави ужаса на Джими.

Отис слушаше ритмичното биене на собственото си сърце и по сбръчканото му лице се стичаха сълзи. Няма вече да носи оловни тухли, няма да търкаля бутилки с газ за жените, няма да товари асансьора с клетки. Колко ли ще е пенсията му?

Уесли беше прекалено щастлив и превъзбуден, за да заспи. Как само се напрегна Мохамед, като чу новината му! Изведнъж селяндурът натегач стана важен. Той, Уесли ле Клерк, получи задача да информира Мохамед ел Неср за убийството на черната жена в „Хъг“. Вече се издигаше.

Нур Чандра се беше усамотил в къщата, в която влизаха само той и слугата му, Мизрартур. Седна по турски с обърнати нагоре длани върху коленете. Всеки пръст си беше точно на мястото. Не спеше, но и не беше буден. Беше на друго място, в друго измерение. Трябваше да прогони демоните, а демоните бяха ужасни.

Морис и Катрин Финч седяха в кухнята и преглеждаха сметките.

— Гъби-мъби! — каза Катрин. — Ще ти струват повече, отколкото ще спечелиш, Мори, а моите пилета няма да ги ядат.

— Но това е нещо различно, миличка! Ти самата каза, че копаенето на тунела е добро разкършване. Така и така вече е изкопан, какво имам да губя, ако опитам? Екзотични видове за няколко изискани магазина в Ню Йорк.

— Ще струва много пари — заинати се тя.

— Кати, пари не ни липсват! Нямаме деца, защо да се тревожим за пари? Какво ще направят твоите и моите племенници за това място, а? По-добре да го продадем, Кати! Но преди това нека се позабавляваме максимално с него.

— Добре де, сади си твоите гъби! Само да не кажеш, че не съм те предупредила!

Той се усмихна, пресегна се и стисна грубата й ръка.

— Обещавам ти да не мрънкам, ако се проваля, но не мисля, че ще стане.

Глава 2

Четвъртък, 7 октомври 1965 г.

Денят на Кармайн започна в кабинета на комисар Джон Силвестри. Хората от екипа бяха седнали в полукръг около бюрото му. Вляво от него бяха капитан Дани Марсиано и сержант Ейб Голдбърг, а вдясно — доктор Патрик О’Донъл и сержант Кори Маршъл.

Кармайн не за първи път благодареше на щастливата си звезда за двамата по-висшестоящи в йерархията от него.

Високият красавец Джон Силвестри беше книжен плъх, винаги е бил такъв и твърдо вярваше, че когато след пет години се пенсионира, ще може да каже, че никога не е вадил пистолет срещу човек, да не говорим за заредена пушка или карабина. Странно, защото беше влязъл в Армията на САЩ през 1941 като лейтенант и я беше напуснал през 1945, целият накичен в медали, сред които медала на честта на Конгреса. Най-дразнещият му навик бяха пурите, които по-скоро смучеше, отколкото пушеше, и оставяше след себе си лигави фасове, които според Кармайн миришеха като плювалник в каубойски бар от XIX век в Додж Сити.

Силвестри беше напълно наясно, че Дани Марсиано най-много мразеше пурите и обичаше да пъха пепелника си точно под неговия чип нос. Северноиталианската кръв бе направила кожата на Марсиано светла и луничава, очите — сини, а от заседяването зад бюро беше качил няколко излишни килограма. Добър човек, на когото му липсваха лукавост и търпение, за да измести комисаря.

Оставяха Кармайн и колегите му да се заемат с истинска полицейска работа и игнорираха политическия натиск от общината, академичната общност и щатската управа. На тях можеше да се разчита, че ще защитават хората си. А че Кармайн им беше любимецът, това всички го знаеха. Но това едва ли предизвикваше завист, защото означаваше, че Кармайн получава най-сложните случаи, които изискваха дипломатичност или добри връзки с другите правораздавателни органи. Освен това беше най-добрият в разследването на убийства.

Току-що беше завършил първи курс в „Чъб“, когато бе атакувано пристанището Пърл Харбър. Отложи образованието си, за да се запише в армията. По случайно стечение на обстоятелствата беше разпределен във военната полиция и когато се уволни и престана да арестува пияни войници, откри, че обича тази работа. В разбунената армия от военните времена имаше толкова много жестоки и рафинирани престъпления, колкото и по улиците на кой да е град. Когато войната и играта на окупация в Япония свършиха, беше стигнал до чин майор и имаше възможност да довърши следването си в „Чъб“ по ускорена програма. Като взе в ръка дипломата, която му даваше право да преподава английски и математика, реши, че харесва повече полицейската работа. През 1949 постъпи в полицейския участък на Холоуман. Силвестри, който по това време беше лейтенант, бързо забеляза потенциала му и го зачисли при детективите, чийто началник беше в момента. Холоуман не беше достатъчно голям град, за да има отдел „Убийства“ или някакво друго подразделение на градските полицейски части, затова Кармайн работеше по всякакви престъпления. Но убийствата бяха запазената му марка и имаше удивителен процент на разкриваемост — почти сто, от които, разбира се, не всички убийци бяха осъдени. Седеше съсредоточен, но спокоен: този случай изглеждаше доста интересен.

— Ти пръв, Патси — каза Силвестри, който вече изпитваше неприязън към убийството в „Хъг“, защото щеше да се превърне в медийна сензация. Тази сутрин имаше само един малък абзац в „Холоуман поуст“, но скоро, след като изтече информация за подробностите, щеше да е на първа страница.

— Със сигурност мога да твърдя — започна Патрик, — че този, който е захвърлил торса в хладилника с мъртвите животни в „Хъг“, не е оставил пръстови отпечатъци, влакна или други следи от себе си. Жертвата е около шестнадесетгодишна и е цветнокожа. Дребна е, изглежда за нея са полагани добри грижи. — Той се наведе напред с блеснал поглед. — На десния си бут има белег във формата на сърце от бенка, премахната преди десет дни. Но не е пигментирано петно по рождение, а хемангиом, доброкачествен тумор, съставен от кръвоносни съдове. Използван е диатермичен форцепс, за да се прекъсне захранването му и да се съсири кръвта. Сигурно му е отнело часове. След това го е третирал с лекарство за съсирване на кръвта, за да е сигурен, че ще спре кървенето. И е оставил раната да хване коричка и да заздравее. Намерих следи от нещо, което първоначално помислих за мехлем, но не беше. — Пое дълбоко дъх. — Беше маслена боя, с цвета на кожата й.

Кармайн настръхна и той потрепери.

— След като е махнал бенката, все още не му се е струвала идеална, затова я е покрил с маслена боя, за да я направи съвършена. О, Патси, тоя е пълен психопат!

— Да — потвърди Патрик.

— Значи е хирург? — попита Марсиано и побутна пепелника на Силвестри и неговото съдържание далеч от носа си.

— Не е задължително — отвърна Кармайн. — Вчера говорих с жена, която се занимава с микрохирургия на животни в „Хъг“. Тя не е лекар. Сигурно във всеки голям изследователски център като медицинския факултет на „Чъб“ има десетки фелдшери, които могат да оперират не по-зле от всеки хирург. Във връзка с това, което Патси каза, че е направил убиецът, за да съсири кървящата бенка, аз пък подозирах, че е месар. Сега вече мисля, че мога спокойно да изключа тази възможност.

— Но продължаваш да смяташ, че има връзка с „Хъг“? — поинтересува се Силвестри, взе отвратителната си пура и я засмука.

— Да.

— Какво следва?

Кармайн стана и кимна към Кори и Ейб.

— Проверете обявените за изчезнали в целия щат. В базата данни на Холоуман няма такъв човек, освен ако убиецът не я е държал прекалено дълго за това, което е смятал да прави с нея. И понеже не знаем как е изглеждала, да се съсредоточим върху бенката.

Патрик излезе с него.

— Този случай няма да го разкриеш бързо. Копелето не ти е оставило нищо, за което да се хванеш.

— Не знам. Ако маймуната не се беше свестила в хладилника, дори нямаше да разберем, че е извършено престъпление.

Проверката в базата данни с изчезнали на Холоуман не даде никакви резултати. Кармайн започна да звъни по другите полицейски участъци в щата. Щатските ченгета бяха намерили трупа на десетгодишно момиченце в гората до маршрута „Апалачи“ — едро дете със смесена кръв, обявено за изчезнало от родителите, докато били на къмпинг. Но то беше починало от сърдечен удар и нямаше нищо съмнително около смъртта му.

От полицията в Норуолк съобщиха за шестнайсетгодишно момиче от доминикански произход на име Мерседес Алварес, изчезнало преди десет дни.

— Висока сто петдесет и пет сантиметра, с чуплива, но не прекалено къдрава коса, тъмнокафяви очи, наистина хубаво лице и зряла фигура — каза човекът, който се представи като лейтенант Джо Браун. — О, и с голяма бенка във формата на сърце на десния бут.

— Не мърдай, Джо, идвам до половин час.

Сложи буркана на покрива на форда и препусна по магистрала И–95 с пусната сирена. Взе шейсетте километра за двайсет минути.

Лейтенант Джо Браун беше негов връстник, между четирийсет и четирийсет и пет годишен, и по-развълнуван, отколкото Кармайн очакваше. Браун беше изнервен като всички полицаи в околността. Кармайн разгледа цветната снимка в папката, потърси описания на бенката, която нечия неумела ръка се бе опитала да скицира.

— Тя е точно нашето момиче — каза. — Боже, красива е! Дръж ме в течение, Джо.

— В десети клас е в гимназията „Св. Марта“. Има добри оценки, не създава тревоги, няма гаджета. Произхожда от доминиканско семейство, което живее тук в Норуолк от двайсет години. Бащата е касиер, майката — домакиня. Шест деца, две момчета и четири момичета. Мерседес е — всъщност е била — най-голямата. Най-малкото е момче на три години. Живеят в тих стар квартал и не се забъркват в нищо.

— Някой виждал ли е как отвличат Мерседес? — попита Кармайн.

— Никой. Скъсахме си задниците да я търсим, защото… — Млъкна за малко и лицето му стана тревожно. — Тя е второто момиче, което изчезва през последните два месеца. И двете са в десети глас в „Св. Марта“, от един и същи клас, близки са, но не са първи приятелки. Мерседес имала урок по пиано след училище, трябвало да се върне вкъщи към четири и половина. Като не се появила до шест и след като монахините потвърдили, че си е тръгнала точно когато трябва, господин Алварес ни се обади. Вече бяха разстроени заради Верина.

— Верина първото момиче ли е?

— Да. Верина Гаскон. От креолско семейство от Гваделупа, и те са тук от доста време. Изчезна на път за училище. И двете семейства живеят съвсем близо до „Св. Марта“, само на една пряка. Претърсихме цял Норуолк за Верина, но тя беше изчезнала без следа. А сега и това момиче, същата работа.

— Има ли вероятност някое от двете момичета да е избягало с таен приятел?

— Никаква — беше категоричен Браун. — Може би трябва да се видиш с двете семейства, за да ме разбереш. Те са старомодни латиноамерикански католици, възпитават децата си строго, но с много любов.

— Ще се видя с тях, но не сега — каза Кармайн и отвътре всичко му се сви. — Можеш ли да уредиш господин Алварес да разпознае Мерседес по бенката? Можем да му покажем малък отрязък кожа, но преди това трябва да знае…

— Да, да, аз ще кажа на бедния нещастник, че някой е нарязал красивото му момиченце на парчета — каза Браун. — О, боже! Понякога си мразя работата.

— Дали техният свещеник ще иска да дойде с него?

— Ще се погрижа. И може би и една-две монахини за допълнителна подкрепа.

Влезе полицай с кафе и понички с желе. И двамата мъже изгълтаха лакомо по две и отпиха жадно от кафето. Докато чакаше да му донесат копията от досиетата на двете момичета, Кармайн се обади в Холоуман.

Ейб му каза, че Кори вече е в „Хъг“, а той се кани да отиде при декана Уилбър Даулинг, за да разбере колко хладилника за мъртви животни има в медицинския факултет.

— Има ли информация за други изчезнали, които да отговарят на описанието на момичето? — попита Кармайн, който вече се чувстваше добре похапнал.

— Да, три. От Бриджпорт, Ню Бритън и Хартфорд. Но тъй като нито една от тях няма бенка, не сме ги проверили. Всичките са отпреди месеци — отвърна Ейб.

— Има промяна, Ейб. Обади се на Бриджпорт, Хартфорд и Ню Бритън и им кажи да ти изпратят копия от досиетата им с най-бързата си полицейска кола.

Когато Кармайн влезе, Ейб и Кори станаха от бюрата си и го последваха в кабинета му, където го чакаха три папки. Към тях се прибавиха и двете, които Кармайн донесе. Взе петте снимки, всичките цветни, и ги нареди в редичка. Бяха като сестри.

Нина Гомес беше шестнайсетгодишна гватемалка от Хартфорд и беше изчезнала преди четири месеца. Рейчъл Симпсън беше шестнайсетгодишна чернокожа, но от по-светлите, от Бриджпорт, изчезнала преди шест месеца. Ванеса Оливаро беше шестнайсетгодишно момиче от Ню Бритън със смесена кръв — потомка на китайци, чернокожи и бели. Родителите й дошли от Ямайка. Изчезнала преди осем месеца.

— Нашият убиец обича чупливи, но не прекалено къдрави коси и специфичен вид красота — плътни, но добре очертани устни, раздалечени големи тъмни очи, трапчинки на бузите. Също така да са високи не повече от сто петдесет и пет сантиметра, да имат добре развито тяло и светла, но не бяла кожа — каза Кармайн, докато преглеждаше снимките.

— Наистина ли мислиш, че са отвлечени от един и същи човек? — попита Ейб, на когото не му се искаше да повярва.

— Разбира се. Виж им профилите. Богобоязливи, уважавани семейства, всички католици, с изключение на Рейчъл Симпсън, чийто баща е епископален свещеник. Симпсън и Оливаро са ходели в местните гимназии, а останалите три в католически училища, две — в едно и също, „Св. Марта“ в Норуолк. После обърнете внимание и на периода. Една на всеки два месеца. Кори, обади се и попитай за изчезнали момичета, отговарящи на описанието, да кажем, десет години назад. Произходът им е точно толкова важен, колкото и физическите данни. Готов съм да се обзаложа, че всички тези момичета са се отличавали с… праведност е твърде старомодна дума, но с доброта. Сигурно са били доброволки и са раздавали храна на бедните, или са помагали в някоя болница. Никога не са пропускали църковна служба, полите им са били под коляното, може да си слагали малко червило, но никога не са се гримирали напълно.

— Момичетата, които описа, са голяма рядкост, Кармайн каза Кори. Тъмното му изострено лице беше съвсем сериозно. — Ако е отвличал по една на всеки два месеца, сигурно е губил доста време, докато я намери. Виж на какъв широк периметър действа. Норуолк, Бриджпорт, Ню Бритън — защо не момичета от Холоуман? Мерседес е захвърлена в Холоуман.

— Всички са захвърлени в Холоуман. Досега имаме само пет момичета, Кори. Няма да хванем почерка му, докато не проследим случаите до времето, когато е започнал да действа. Поне в Кънетикът.

Ейб преглътна шумно, светлото му лице със счупен нос беше станало още по-бледо и изглеждаше болнаво.

— Но няма да намерим труповете преди този на Мерседес, нали? Нарязвал ги е на парчета и ги е прибирал в хладилник за животински трупове, а оттам са отивали в инсинератора на медицинския факултет.

— Сигурен съм, че си прав Ейб — каза Кармайн, който изглеждаше необичайно унил на най-верните си и дългогодишни колеги. Независимо какво беше разследването, Кармайн се носеше през него със солидната елегантност и мощта на бойна колесница. Съпреживяваше, страдаше, съчувстваше и разбираше, но досега никога не бе позволявал някой случай да му влезе така под кожата.

— Какво друго ти говори това, Кармайн? — попита Кори.

— Че в ума си е изградил идеал за съвършенство, на който тези момичета приличат, но винаги в тях се оказва, че има нещо несъвършено. Като бенката на Мерседес. Може би една от тях го е пратила на майната си, а на него не му е харесало такива думи да излизат от девствените й устни. Но всъщност страданието им го възбужда като всеки изнасилвач. Затова не знам дали да го квалифицираме като убиец или като изнасилвач. Той, разбира се, е и двете, но как точно работи мозъкът му? Какъв е истинският му мотив да причинява това?

Кармайн се намръщи.

— Знаем какъв тип жертви харесва и че този тип е сравнително рядък, но и един призрак е по-видим от него. След двете отвличания в Норуолк, полицаите са си скъсали задниците да търсят маниаци, воайори и пришълци по улиците около училищата, непознати, които влизат в контакт със семействата или учениците. Проверили са всички, от доброволците в благотворителните организации до клошарите, пощальоните, продавачите на енциклопедии, както и хората, обявили, че са мормони или Свидетели на Йехова, или някакви други религиозни мисионери. Инкасатори, общински служители, озеленители, телефонни и електротехници. На практика създали мозъчен тръст, който се опитвал да разреши загадката как е успял да се добере достатъчно близо до момичетата, за да ги отвлече, но резултатът бил нулев. Никой не можел да си спомни нищо, което да ги насочи нанякъде.

Кори се изправи.

— Започвам да звъня — каза.

— Добре. Ейб, кажи за „Хъг“ — подкани го Кармайн.

И Ейб извади тефтера си.

— Трийсет души са на щат в „Хъг“, като се започне с професор Смит и се свърши с Алодис Милър, миячката. — Извади два листа от папката под лакътя си и ги подаде на Кармайн. — Ето списък с имената, годините, длъжностите, стажа им и всичко, което може да ни потрябва. Единствената, която има някакъв хирургичен опит, е Соня Либман от операционната. Двамата чужденци дори нямат медицинско образование, а доктор Форбс каза, че припаднал, докато гледал обрязване.

Покашля се и извади още един лист.

— А това са хората, които влизат и излизат често, но техните лица са добре познати — гледачите на животните, лекари от медицинския факултет. „Майти Брайт Сайънтифик Клийнърс“ са сключили договор да чистят „Хъг“, което и правят между полунощ и три през нощта от понеделник до петък, но не се занимават с опасните отпадъци. Това е задължение на Отис Грийн. За това трябва очевидно да си обучен, което добавя няколко долара към заплатата на Отис. Съмнявам се, че „Майти Брайт“ имат нещо общо с престъплението, защото Сесил Потър се връща всяка вечер в „Хъг“ и заключва отделението за животни по-здраво от Форт Нокс, за да не надничат там чистачите. Той нарича маймуните „моите бебчета“. Ако чуят и най-малък звук през нощта, вдигат страшна олелия.

Благодаря за информацията, Ейб. Не се бях сетил за „Майти Брайт“. — Кармайн погледна Ейб с голяма обич. — Впечатления от работещите, които си струва да споделиш?

— Правят ужасно кафе — каза Ейб, — а един умник от отделението по неврохимия пълни стъкленица с вкусни на вид бонбонки — розови, жълти, зелени. Само дето не са бонбонки, а стиропор.

— Преметнал те е.

— Преметна ме.

— Нещо друго?

— Нищо важно. Можеш да изключиш Алодис миячката — прекалено е тъпа. Съмнявам се, че чувалите са сложени в хладилника, докато Отис и Сесил са били на работа. Предполагам, че е станало по-късно.

— Ами вероятният брой на местата за изхвърляне на отпадъците?

— Намерих седем различни хладилника за животински трупове, като изключим този в „Хъг“. Деканът Даулинг не беше много щастлив, че трябва да говори с полицай за нещо толкова незначително и невлизащо в длъжностната му характеристика. Оказа се, че и никой няма точен списък. Но този в „Хъг“ е най-удобен, другите са по-публични и по-натоварени. Човече, през тях минават сигурно милиони плъхове! Мразя ги живи, но от днес много повече ги мразя мъртви. Аз залагам на хладилника в „Хъг“.

— Аз също, Ейб, аз също.

Кармайн прекара остатъка от деня на бюрото си в проучване на досиетата, докато накрая можеше да ги рецитира наизуст. Всяко беше доста дебело предвид вида на жертвите. Очевидно полицаите от всеки град бяха вложили в разследването повече усилия от обичайното. Обикновено шестнайсетгодишните момичета, които изчезваха, имаха съответната репутация (а понякога и криминални досиета) и изчезването им не беше нелогично. Но не и тези момичета. Жалкото е, мислеше си Кармайн, че не контактуваме достатъчно помежду си. Ако го правехме, щяхме по-рано да стигнем до убиеца. Обаче няма труп, а следователно и физическо доказателство за убийство. Нямаме представа колко убити има, но колкото и да са, със сигурност всички са изчезнали в инсинератора на медицинския факултет. Много по-сигурно, отколкото, да ги погребеш в гората, да речем. Кънетикът има много гори, но те са обитаеми, не са безгранична пустош като в щата Вашингтон.

Интуицията ми подсказва, че пази главите им за спомен. Или пък, ако се е отървал и от главите, е заснел момичетата. На цветен любителски филм, може би с няколко камери, за да запечата от всякакъв ракурс страданията им и собствената си власт над тях. Сигурен съм, че е човек, който обича да си запазва неща за спомен. Това е неговата тайна фантазия, няма да устои на изкушението да я документира. Така че или ги заснема, или пази главите във фризер, или в стъклени буркани с формалин. Колко случаи със запазени за спомен неща съм разследвал? Пет. Но никога масов убиец. Това е такава рядкост! А и другите ми бяха оставили улики. Този не е. Какво ли чувства, когато гледа филмите или главите им? Екстаз? Разочарование? Възбуда? Угризения? Ще ми са да знам, но не знам.

Отиде в „Малволио“, седна в обичайното си сепаре и си даде сметка, че не е гладен, въпреки че е време за вечеря. Но ще става рано, трябва да си пази силите за този случай.

Сервитьорката беше нова, затова я остави да си запише всичко, от печеното до оризовия пудинг. Красиво момиче, но не беше типът на неговия убиец. Начинът, по който огледа Кармайн от главата до петите, си беше очевидна покана, на която той не обърна внимание. Макар че му напомняше малко за Сандра: красавица, която работеше като сервитьорка, докато пробие на някоя по-хубава работа като актриса или модел. Ню Йорк беше съвсем близо.

Колко неща се бяха случили през 1950 година! Той стана детектив, отвориха „Хъг“, построиха болницата на Холоуман и Сандра Толи започна работа като сервитьорка в „Малволио“. Беше поразен от пръв поглед. Висока и добре сложена като Джейн Ръсел, бедра до сливиците, буйна руса коса и големи късогледи очи върху прекрасното лице. Твърдо вярваше в себе си и в кариерата, която я очакваше като модел. Беше изпратила материали до всички нюйоркски агенции, но не можеше да си позволи да живее там. Затова се бе преместила на два часа път с влак в Кънетикът, където можеше да намери наем под трийсет долара на месец и да яде безплатно като работи като сервитьорка.

Но после всичките й амбиции отидоха на кино, защото и тя бе поразена от вида на Кармайн Делмонико. Не само беше красив и висок над сто и осемдесет сантиметра, но имаше мъжкарско лице, което жените обожаваха, и тяло, напращяло от мускули. Срещнаха се на Нова година. Ожениха се за по-малко от месец, а след три тя вече беше бременна. София, дъщеря им, се роди в края на 1950. В онези дни живееха под наем в хубава къща в Източен Холоуман, в италианския квартал, защото той си мислеше, че като заобиколи Сандра с многобройните си роднини, тя няма да се чувства толкова самотна, когато му се налага да работи до късно. Но тя бе фермерска дъщеря от Монтана и нито разбираше, нито харесваше начина, по който се живееше в Източен Холоуман. Когато майката на Кармайн се отбиваше да я види, Сандра си мислеше, че идва да я проверява, а като допълнение смяташе всички гостувания и покани от семейството и приятелите му за доказателство, че й нямат доверие.

Всъщност не се караха, нямаше дори недоволство. Детето беше копие на майка си, и радваше всички. Никой по-добре от италианците не знае, че ангелите са русокоси.

Кармайн чакаше реда си за безплатни билети за бродуейска пиеса, гостуваща в театър „Шуман“. В края на 1951, когато София беше на една годинка, му дойде редът. Ставаше въпрос за важна пиеса, получила бурно одобрение след гастроли в Бостън и Филаделфия, затова всички важни клечки от Ню Йорк щяха да я гледат. Сандра беше безумно щастлива, извади най-официалната си рокля без презрамки от цикламена коприна, която й стоеше като втора кожа до коленете, а надолу се разкрояваше. Облече бяло палто от норки, за да й е топло в студената зима. Изглади официалния костюм на Кармайн, ризата му с жабото и пояса и му купи гардения за бутониерата. О, колко беше развълнувана! Като дете, което отива в Дисниленд.

Но изникна някакъв случай и той нямаше как да отиде. Сега, като се връщаше назад, се радваше, че не е видял лицето й, когато е научила. Обади й се по телефона. Извинявай, скъпа, тази нощ трябва да работя. Сандра отиде на представлението съвсем сама в цикламената копринена рокля без презрамки и бялото палто от норки. Тогава той нямаше нищо против. Но не му каза, че във фоайето на „Шуман“ е срещнала филмовия продуцент Майрън Мендел Манделбаум и че той е окупирал мястото на Кармайн, въпреки че имал запазена ложа близо до сцената.

Седмица по-късно Кармайн се прибра и откри, че Сандра и София ги няма. На камината имаше кратка бележка, в която Сандра му казваше, че е се е влюбила в Майрън и е хванала влака за Рино. Майрън вече беше разведен и нямаше търпение да се ожени за нея. А София бе черешката на сватбената торта, тъй като Майрън не можеше да има деца.

Беше като гръм от ясно небе за Кармайн, който не беше забелязал колко нещастна е жена му. Не направи нищо от онова, което правеха лошите съпрузи. Не се опита да отвлече детето, да набие Майрън Мендел Манделбаум, да се пропие или да спре да дава всичко от себе си в работата. Не че не го насърчаваха, разгневеното му семейство би свършило с удоволствие първите две неща вместо него и не разбираше защо не им позволява. Просто си призна, че връзката им е била повърхностна и се е основавала само на физическо привличане и нищо друго. Сандра искаше блясък, шик, бурен живот, които той не можеше да й предложи. Заплатата му беше добра, но не тънеше в разкош, а и беше прекалено влюбен в работата си, за да обсипва непрекъснато с внимание жена си. Реши, че в много отношения Сандра и София ще се чувстват по-добре в Калифорния. Но как го заболя! За тази болка не призна на никого, дори на Патрик — макар че той се досети, — а я погреба дълбоко и се опита да забрави.

Всеки август ходеше до Лос Анджелис да вижда София, защото много обичаше дъщеря си. Но по време на тазгодишното посещение разбра, че Сандра всеки ден ходи с лимузината до лъскаво училище, в което сред отегчените от богатството си възпитаници алкохолът, марихуаната, кокаинът и ЛСД се намираха по-лесно от бонбонки. Горката Сандра, бурният нощен холивудски живот я бе превърнал в наркоманка. А Майрън се опитваше да създаде нормална атмосфера около детето, колкото и да беше повърхностен. За щастие София бе наследила любопитството на баща си, беше умна и помъдряла, докато гледа как майка й пропада. Три седмици Кармайн и Майрън убеждаваха София, че ако не стои далеч от наркотиците и алкохола и не завърши образованието си, ще свърши като Сандра. С годините Кармайн започна да харесва втория съпруг на Сандра, дори нещо повече. Това последно посещение беше скрепило връзката им, а причината за това беше София.

— Трябва пак да се ожениш, Кармайн — му бе казал Майрън. — И да заведеш момиченцето в по-здравословна атмосфера от тази. Ще ми липсва много, но я обичам достатъчно, за да знам, че далеч оттук ще й е по-добре.

След Сандра Кармайн се бе заклел никога повече да не се жени и досега спазваше това обещание. За сексуално удовлетворение си имаше Антония, далечна братовчедка, вдовица от Лайм. Тя му се бе отдала с много нежност и любов.

— Можем да си доставяме удоволствие, без да си усложняваме живота — каза му тя. — Нямаш нужда от женски номерца, каквито ти правеше Сандра, а за мен друг като Конуей никога няма да има. Затова, когато имаш нужда или аз имам нужда, ще си звъним.

Прекрасна уговорка, която продължаваше вече шест години.

Патрик влезе в „Малволио“ точно когато Кармайн довършваше оризовия си пудинг, пухкава, вкусна и сладка смес, поръсена обилно с индийско орехче и канела.

— Как мина с господин Алварес? — попита Кармайн.

Потръпна и лицето му се изкриви.

— Ужасно. Знаеше защо не можем да му покажем нищо друго, освен бенката, но молеше и молеше, толкова много плака, че едвам аз сдържах сълзите си. Свещеникът и двете монахини бяха като манна небесна. Те го изнесоха полужив.

— Пий едно уиски, аз черпя.

— Точно това се надявах да кажеш.

Кармайн поръча две двойни ирландски уискита на сервитьорката, която го сваляше, и не каза и дума, докато Патрик не изпи половината питие и цветът не започна да се връща на лицето му.

— Знаеш не по-зле от мен, че работата ни прави по-твърди — каза Патрик, въртейки чашата в ръка. — Но през повечето време престъпленията са само гадни и жертвите, колкото и да ми е мъчно за тях, не ме преследват в сънищата. Но не и това! Такава жестокост към такова невинно дете. Смъртта на Мерседес ще съкруши семейството й напълно.

— По-лошо е, отколкото си мислиш, Патси. — Кармайн се огледа бързо, за да е сигурен, че никой няма да го чуе. След това му каза за останалите четири момичета.

— Значи е сериен убиец?

— Залагам си главата, че е така.

— И се цели в тези членове на обществото, които най-малко го заслужават. Хора, които не създават никому проблеми, не струват пари на държавата, нито досаждат с обаждания за лаещи кучета като съседите ми или пък като гадните копелета от данъчното. Това са хора, които моят ирландски баща би нарекъл „солта на земята“ — заключи Патрик и гаврътна питието си наведнъж.

— Съгласен съм с теб, освен за едно. Засега всичките са със смесена кръв и както много добре знаеш, за някои това вече е престъпление. Въпреки че отдавна живеят в Кънетикът, произходът им е карибски. Дори Рейчъл Симпсън от Бриджпорт има корени на остров Барбадос. Така че започва да прилича на расова вендета.

Празната чаша се стовари със силен трясък на масата и Патрик се измъкна от сепарето.

— Прибирам се, Кармайн. Ако не го направя, ще се заседя тук и ще продължа да пия.

Кармайн не остана много след братовчед си. Плати, даде два долара бакшиш на сервитьорката заради доброто старо време със Сандра и измина няколкото крачки до дома си, намиращ се осем етажа под луксозния апартамент на доктор Хидеки Сатсума в „Натмег Иншурънс“.

Глава 3

Петък, 8 октомври 1965 г.

В петък „Холоуман Поуст“ и всички вестници на Кънетикът бяха пълни с информации за убийството на Мерседес Алварес и изчезването на Верина Гаскон, за която също се предполагаше, че е мъртва. Но никой репортер не беше надушил, че става въпрос за сериен убиец и изнасилвач на добре гледани, защитени тийнейджърки, нито че карибският им произход вероятно е от значение.

На бюрото на Кармайн имаше бележка, че Отис Грийн е излязъл от болницата, у дома си е и няма търпение да го види. Друго съобщение го уведомяваше, че и Патрик иска да го види. Ейб беше в Бриджпорт и разпитваше за Рейчъл Симпсън, а Кори получи двойната задача да проучи нещата за Нина Гомес в Хартфорд и Ванеса Оливаро в Ню Бритън. Тъй като и Гватемала имаше бряг на Карибско море, акцентът падаше върху карибския произход.

Патрик се намираше само на едно пътуване с асансьор и Кармайн отиде първо при него. Беше в кабинета си, а бюрото му бе заринато от кафяви хартиени торби.

— Знам, че си виждал много пъти такива торби, но не знаеш за тях толкова, колкото знам аз — каза Патрик и изчака братовчед му да си налее топло кафе от кафеварката.

— Разкажи ми тогава — подкани го Кармайн и седна.

— Както виждаш, те наистина са във всякакви форми и от всякакви размери. — Патрик вдигна една 30 на 15 сантиметра. — В тази се побират шестстотин грама, тази по-голямата събира четири плъха от по двеста и петдесет грама. Учените обаче използват плъхове, които са по-едри, но тъй като растат през целия си живот, могат да стигнат размерите на котка, дори на малък териер. Само че никой в „Хъг“ не използва толкова големи плъхове. — Той вдигна торба с размери 60 на 45 сантиметра. — По причини, които ми убягват, всички котки в „Хъг“ са едри и мъжки, плъховете също са мъжки. И маймуните. Това е торба за котки. Първата ми работа тази сутрин беше да отида в „Хъг“ и успях да си разменя няколко думи с госпожица Дюпре. — Кармайн беше сигурен, че е съвсем точен, като казва, че са си разменили няколко думи. — Тя се занимава с всички покупки и доставки. Торбите са специално направени от фирма в Орегон. Състоят се от два пласта много здрава кафява хартия, разделени от тримилиметров слой от претопена захарна тръстика. Ще видиш, че на външната им страна има два пластмасови диска. Прегъваш два пъти горната част и двата диска застават един до друг. Телта на горния диск се усуква на осморка около долния и торбата вече не може да се отвори. По същия начин, по който се затваря вътрешнофирмената поща, само че при нея вместо тел има връв. Животинският труп може да остане вътре, без да се разтече до седемдесет и два часа, но не ги държат толкова дълго в торбите. Ако някое животно умре през уикенда, намират го най-рано в понеделник, освен ако някой от изследователите не работи и в почивните дни. Тогава би сложил трупа в торба и би я оставил в някой от фризерите на неговия етаж. Асистентът му я занася в понеделник сутринта долу в отделението за животни, което значи, че няма да влезе в инсинератора по-рано от вторник сутринта.

Кармайн вдигна торбата към носа си и започна съсредоточено да я души.

— Забелязвам, че са дезодорирани.

— Правилно, както би казала госпожица Дюпре. Ама че надменна кучка!

— Това е прекалено! — извика професорът на Кармайн, когато двамата се срещнаха във фоайето на „Хъг“. — Прочетохте ли какво е написал някакъв противник на вивисекцията в „Холоуман Поуст“? Че ние учените медици сме чисти садисти! Вие сте виновен, че са раздухали навсякъде за убийството!

Кармайн обикновено си владееше нервите, но това беше повече, отколкото можеше да понесе.

— Като се има предвид — каза язвително, — че съм в „Хъг“, само защото известен брой невинни млади момичета са страдали така, както нито едно животно никога не е страдало в „Хъг“, ще направите най-добре, ако съсредоточите вниманието си върху изнасилването и убийството, а не върху противниците на вивисекцията, господине! Какви са ви приоритетите, по дяволите?

Смит се олюля.

— Известен брой? Искате да кажете, че е не е само едно?

„Успокой се, Кармайн, не позволявай на този интровертен стерилен красавец да те извади от релси.“

— Да, точно това имам предвид — известен брой! Имам предвид, че са повече от едно момиче, много повече! Но искам вие да имате предвид, професоре, че информацията е строго поверителна. Крайно време е да погледнете на това сериозно, защото вашият изолиран инцидент е всичко друго, но не и изолиран. Чухте ли ме? Много са!

— Сигурно грешите!

— Не, не греша — изръмжа Кармайн. — Осъзнайте се! Противниците на вивисекцията са най-малкият ви проблем, затова престанете да ми хленчите!

В Холоу имаше трифамилни къщи в много по-окаяно състояние от тази на Отис. Около Петнайсета улица, където живееше Мохамед ел Неср и се помещаваше щабквартирата на неговата Черна бригада, къщите бяха изтърбушени, прозорците им заковани с шперплат, а вътре имаше само матраци. Тук, на Единайсета улица, мизерията се виждаше отдалече, олющени стени, счупени прозорци, все доказателства, че отсъстващите собственици не даваха пукната пара за поддръжката, но когато все още разгневеният Кармайн се качи по стълбите към апартамента на семейство Грийн на втория етаж, намери точно това, което очакваше: чисти стаи, хубави, специално ушити пердета и покривала за мебелите, лъснати подове с килими върху тях.

Отис лежеше на дивана. Беше на около петдесет и пет години, в сравнително добра форма, но с доста отпусната кожа, която показваше, че преди време е тежал поне двайсет килограма повече. Жена му Селест се навърташе непрекъснато наоколо. Беше по-млада от Отис, облечена ярко, но елегантно, и Кармайн си обясни крещящите й дрехи чак когато каза, че е от Луизиана. Френското влияние. Трети човек влезе в стаята и я запълни съвсем. Беше млад и много черен, също толкова маниерен колкото Селест, макар че нито беше толкова красив, нито толкова ярко облечен като нея. Представиха го като Уесли ле Клерк, племенник на Селест, който живеел със семейство Грийн.

Нито съпругата, нито племенникът имаха намерение да излязат, но на Кармайн не му се наложи да се възползва от властта си. Отис употреби своята.

— Излезте и ни оставете насаме — каза той кратко.

И двамата веднага излязоха, като преди това Селест предупреди Кармайн какво може да му се случи, ако разстрои съпруга й.

— Семейство ви е много вярно — каза Кармайн, докато сядаше на голяма табуретка от прозрачна пластмаса с нарисувани червени рози.

— Жена ми е много вярна — каза Отис, след като изсумтя. — Това хлапе е истинска напаст. Иска да стане член на Черната бригада, казва, че открил пророка Мохамед и иска да се казва Али нещо си. Рови се в миналото, сигурно корените му говорят, като при всички потомци на роби, но доколкото знам семейство ле Клерк са от тази част на Африка, където се кланят на Кинг Конг, не на Аллах. Аз съм старомоден човек, лейтенант, не се опитвам да се правя на нещо, което не съм. Ходя в баптистката църква, а Селест — в католическата. Бях чернокож в армията на белите, но ако германците и японците бяха спечелили, щях да съм много по-зле, така виждам аз нещата. Имам малко пари в банката и когато се пенсионирам, ще се върна в Джорджия да си направя ферма. Дотук ми е дошло — и той сложи ръка до гърлото си — от зимите в Кънетикът. Но не затова исках да говоря с вас.

— Защо сте искали да ме видите, господин Грийн?

— Отис. За да си излея душата. Колко души знаят какво съм намерил в хладилника?

— Малко и се опитваме така и да си остане.

— Малко момиче беше, нали?

— Не. Не е дете поне. Знаем, че е от доминиканско семейство и че е на шестнайсет години.

— Значи е черна, не бяла.

— Предпочитам да кажа, че не е нито едното, нито другото, Отис. Има смесена кръв.

— Това е ужасен грях, лейтенант!

— Да, така е.

Кармайн млъкна, докато Отис си мърмореше нещо под носа, остави го да се успокои и постави въпроса за торбите.

— Има ли някакъв ред за използване на различните видове и размери торби, Отис?

— Предполагам, че да — каза Отис след известен размисъл. — Искам да кажа, че знам кога госпожа Либман прави децеребрация, защото тогава има четири до шест котешки торби. Иначе обикновено торбите са за плъхове. Ако умре макак, както си мислехме, че се е случило с Джими, тогава се ползва наистина голям чувал, но аз винаги знам какво има в него, защото тогава Сесил си изплаква очите.

— Значи когато има от четири до шест котешки торби в хладилника, ти разбираш, че госпожа Либман е правила децеребрация.

— Точно така, лейтенант.

— Можеш ли да си спомниш преди да е имало от четири до шест котешки торби, с които госпожа Либман да не е имала нищо общо?

Отис изглеждаше изненадан и се опита да седне на дивана.

— Искате жена ви да влезе в затвора за моето убийство ли, Отис? Лягай веднага долу, човече!

— Преди около шест месеца. Шест котешки торби, когато госпожа Либман беше в отпуск. Помня, че се чудех кой я замества, но тогава ме повикаха, затова само хвърлих торбите в кофата и я закарах към инсинератора.

Кармайн стана.

— Много ми помогна. Благодаря ти, Отис.

Гостът още не бе излязъл през пътната врата, когато Селест и Уесли се върнаха.

— Добре ли си? — попита Селест.

— По-добре, отколкото бях преди той да дойде — беше категоричен Отис.

— От каква раса е трупът? — попита Уесли. — Ченгето каза ли?

— Не е бяла, но не е и черна.

— Мулатка?

— Не каза това. Това е луизианска дума, Уес.

— Мулатите са черни, а не бели — отвърна Уесли доволен.

— Не прави от мухата слон! — извика Отис.

— Трябва да се видя с Мохамед — беше отговорът на Уесли. Закопча ципа на черното си яке от изкуствена кожа с нарисуван на гърба бял юмрук.

— Няма да ходиш при Мохамед, момче, а ще ходиш да работиш! Нямаш право на социални помощи и аз няма повече да те храня! — сопна му се Селест. — Хайде, тръгвай!

С въздишка Уесли свали своя пропуск за главната квартира на Мохамед ел Неср на Петнайсета улица № 18, облече шушляково яке с подплата, качи се в разбитата си кола Де Сото от 1953 и отиде във фирмата за хирургически инструменти „Парсънс“. Където, ако си беше направил труда да попита, а той не го направи, щеше да разбере, че умението му да майстори екартьори можеше да му помогне да излезе от положението си на безработен и да получи постоянна работа.

Денят за Кармайн беше депресиращ и тежък. Досиетата на изчезнали, отговарящи на описанието на Мерседес, бяха започнали да пристигат на бюрото му. Още шест, ако трябваше да бъде точен. По една на всеки два месеца през цялата 1964 година. Уотърбъри, Холоуман, Мидълтаун, Данбъри, Мериден и Торингтън. Единственото място, където беше повторил за почти две години, беше Норуолк. Всичките момичета бяха на шестнайсет години, със смесена кръв и с карибски произход, но никога от семейство на нови имигранти. Пуерто Рико, Ямайка, Бахамите, Тринидад, Мартиника, Куба. Сто петдесет и пет сантиметра, невероятно красиви, с развити женствени тела, много строго възпитавани. Всички нови попълнения на бюрото му бяха католички, макар че не всички бяха посещавали католически училища. Никоя не бе имала приятел, всичките бяха пълни отличнички и обичани от съучениците си. И което бе по-важно, никоя не бе споделяла с приятел или член на семейството, че има ново гадже или нов познат, или че се е захванала с нова доброволна работа.

В три следобед се качи сам във форда и пое по магистрала И–95 към Норуолк, където лейтенант Джо Браун му бе уредил среща със семейство Алварес. И бързо добави, че няма да може и той да дойде. Кармайн знаеше защо. Джо не можеше да понесе още една среща със семейството на убитото момиче. Къщата беше трифамилна, собственост на Хосе Алварес. Той живееше в апартамента на най-долния етаж с жена си и децата, а другите два етажа даваше под наем. Точно така искаха да живеят всички работещи хора: на практика не плащаха наем, средният апартамент плащаше ипотеката и комуналните разходи, а най-горният добавяше бели пари за ремонти и за черни дни. Тъй като живееха на най-долния етаж, ползваха задния двор, половината от четириместния гараж и мазето. А и когато хазяинът живее в същата сграда до квартирантите, може да ги държи под око.

Като всички съседни къщи и тази беше боядисана в тъмносиво, имаше двойни прозорци, чиито външни крила през лятото се заменяха с мрежи срещу комари, предна веранда, от която се излизаше директно на тротоара, и голям заден двор, заграден с висока телена ограда. Гаражът беше в дъното му в края на алея, която минаваше покрай едната страна на къщата. Когато Кармайн застана на улицата с дъбовете, чу лай на голямо куче. Никой нямаше шанс да проникне през задната веранда, пред която пазеше песът.

Свещеникът отвори пътната врата, зад която имаше отделен вход към двата апартамента горе. Кармайн се усмихна на отчето и сви рамене в палтото си.

— Съжалявам, че се налага, отче — каза. — Казвам се Кармайн Делмонико. Дали да се представя като лейтенант, или просто като Кармайн?

Свещеникът отговори след известен размисъл:

— По-добре като лейтенант според мен. Аз съм Барт Тезориеро.

— Налага ли се да говорите испански в енорията си?

Отец Тезориеро отвори вътрешната врата.

— Не, макар че имам доста испаноговорещи енориаши. Това е стар квартал, всички са тук отдавна. В никакъв случай не е гето.

Всекидневната на първия етаж беше доста просторна и пълна с хора, потънали в мълчание. Тъй като бе от латински произход, Кармайн знаеше, че отвсякъде са заприиждали роднини, за да бъдат със семейство Алварес в този тежък момент. Знаеше как да подходи към големия род, но не се наложи. Свещеникът заведе всички, освен потърпевшото семейство в кухнята, помагаше му възрастна жена с невръстно дете на ръце, вероятно бабата.

Така в стаята останаха Хосе Алварес, жена му Кончита, най-големият им син Луис и трите дъщери Мария, Долорес и Тереза. Отец Тезориеро настани Кармайн в най-хубавото кресло и седна между съпруга и съпругата.

Къщата беше пълна с дантелени покривчици, под завесите от изкуствен плюш имаше дантелени перденца, мебелите бяха доста вехти, а подовете покрити с теракота и дебели вълнени килими. По стените висяха репродукции на „Тайната вечеря“, „Свещеното сърце на Исус“, „Дева Мария с младенеца“ и много снимки на семейството в рамки. Навсякъде имаше вази с цветя, а на всеки букет — картичка. Ароматът на фрезиите и нарцисите беше толкова тежък, че на Кармайн му се стори, че се задушава. Откъде ги намираха продавачите на цветя по това време на годината? В средата на полицата над камината бе поставена снимка на Мерседес в сребърна рамка, а пред нея гореше свещ в червен стъклен свещник.

Първото нещо, което Кармайн направи, когато влезе в опечалената къща, беше да си представи как е изглеждало тъжното семейство преди трагедията. Почти невъзможна задача. Но сигурно костната им структура си е била същата. Всичките бяха поразително красиви с онзи прекрасен цвят на кожата „мляко с кафе“. Малко негърска кръв, малко от карибските индианци, много испанска. Родителите бяха към четиридесетте, но изглеждаха десет години по-възрастни, седнали като платнени чучела в зловещия си малък свят. Никой от двамата не го забелязваше.

— Луис, нали? — попита той момчето с подути и зачервени от сълзи очи.

— Да.

— На колко си години?

— Четиринайсет.

— А сестрите ти? Те на колко години са?

— Мария е на дванайсет, Долорес на десет, а Тереза на осем.

— А малкото ти братче?

— Франсиско е на три.

Момчето пак се разплака, ронеше онези печални и безнадеждни сълзи, които потичат чак когато вече си си изплакал очите. Сестрите му вдигнаха за миг лица от подгизналите си носни кърпички, малките им кокалести коленца бяха стиснати едно в друго под подгъвите на карираните плисирани поли като две черепчета от слонова кост. Хълцаха непрекъснато и се тресяха от мъка, ужасният шок се превръщаше в изтощение след дългите дни на тревоги и след новината, че Мерседес е мъртва и нарязана на парчета. Никой, разбира се, не искаше те да научат, но някак си го бяха разбрали.

— Луис, би ли отвел сестрите си в кухнята и би ли се върнал после за минутка?

Видя, че бащата най-накрая фокусира лицето му и го погледна с объркване и почуда.

— Господин Алварес, дали да не го отложим за след няколко дни? — попита внимателно Кармайн.

— Не — прошепна бащата със сухи очи. — Ще се справим.

— Вие да, но аз дали ще мога?

Луис се върна. И неговите очи вече бяха сухи.

— Ще ти задам пак същите въпроси, които знам, че вече са ти задавали милион пъти, Луис. Но понякога спомените имат способността да се погребват надълбоко и да изскачат без причина, затова ще те питам пак същото. Разбрах, че с Мерседес сте ходили в различни училища, но ми казаха, че сте били много близки. Красиви момичета като Мерседес бързо се забелязват, това е нормално. Дали някога се е оплаквала от прекалено внимание? Че някой я следи? Че някой я следва с кола или я дебне от отсрещния тротоар?

— Не, лейтенант, честно. Момчетата й подсвиркваха, но тя не им обръщаше внимание.

— Ами когато работеше както доброволка в болницата миналото лято?

— Само за пациентите ми разказваше и колко били добри сестрите към нея. Пускаха я в родилното. На нея много й харесваше там.

Всеки миг щеше пак да се разплаче. Време беше да спре. Кармайн се усмихна и кимна към кухнята.

— Извинявам се — каза на господин Алварес, когато момчето излезе.

— Напълно сме наясно, че работата ви е да питате, лейтенант.

— Мерседес споделяше ли? Обсъждаше ли живота си с майка си, или с вас?

— Непрекъснато споделяше и с двама ни. Харесваше живота си, обичаше да говори за него. — Силен спазъм стегна гърлото му и се наложи да стисне дръжката на креслото, за да го потисне. Очите му, взрени в Кармайн, бяха като хипнотизирани от болката, а майката сякаш надничаше в дълбините на ада. — Казаха ни какво й е било причинено, лейтенант, но това направо не е за вярване. Казаха ни и че вие водите разследването за Мерседес и знаете повече от полицаите в Норуолк. — Гласът му затрепери от вълнение. — Моля ви, умолявам ви, кажете ми! Тя… моето момиченце страдало ли е?

Кармайн преглътна, погледът на тези очи го пробождаше като шиш.

— Само Бог знае отговора, но аз мисля, че Бог не би могъл да бъде толкова жесток. Такова убийство не се извършва задължително, за да се гледа как жертвата страда. Мъжът може да е упоил Мерседес и тя да не е усетила нищо. Но в едно можете да сте сигурен: Бог не е искал тя да страда. Щом вярвате в Бог, тогава трябва да повярвате, че не е страдала.

Бог да ми прости лъжата, но как бих могъл да кажа на този съсипан баща истината? Умът му е помътен, духът му е мъртъв, шестнайсет години любов, грижи, радости и малки огорчения бяха се изпарили през комина на инсинератора. Защо да му казвам истинското си мнение за Бог и да направя загубата му още по-тежка? Той трябваше да събере парчетата и да продължи напред. Имаше още пет деца, които се нуждаеха от него, и жена, чието сърце не беше просто разбито, а смазано.

— Благодаря ви — промълви внезапно госпожа Алварес.

— Благодаря ви, че ме приехте — отвърна Кармайн.

— Вие много ги утешихте — каза отец Тезориеро, докато вървяха към пътната врата. — Но Мерседес е страдала, нали?

— Според мен повече, отколкото можем да си представим. Трудно е с моята професия да се вярва в Бог, отче.

На улицата се бяха появили двама журналисти, единият с микрофон, другият с бележник. Когато Кармайн излезе, те се затичаха след него, но бяха грубо отблъснати.

— Вървете на майната си, лешояди! — изръмжа той, качи се във форда и бързо изчезна.

След няколко пресечки, когато вече нямаше никакви репортери по петите му, той спря до тротоара и се остави на чувствата да го завладеят. Дали е страдала? Да, да, да, страдала е! Страдала е ужасно и той се е погрижил през цялото време да е в съзнание. Сигурно последното нещо, което е видяла, е било как собствената й кръв изтича в канализацията, но семейството й никога не трябва да научава това. Аз не само не вярвам в Бога. Аз вярвам, че светът се управлява от Дявола. Вярвам, че Дяволът е безкрайно по-силен от Бог. И че воините на доброто, ако не и Бог, губят войната.

Глава 4

Понеделник, 11 октомври 1965 г.

Денят на Колумб не беше официален празник и нямаше никакви пречки пред борда на Центъра за неврологични изследвания „Хъглингс Джаксън“ да се събере в единайсет преди обед в конферентната зала на четвъртия етаж. Въпреки че не беше поканен, Кармайн нямаше никакво намерение да изпуска събитието. Дойде по-рано, занесе фина порцеланова чаша до кафеварката в залата, взе си и две понички с желе от изящния порцеланов поднос и имаше наглостта да седне на стол в далечния край на масата, който обърна към прозореца.

Поведението му беше изключително нахално според госпожица Дездемона Дюпре, която влезе с бързи стъпки и го завари да се радва на приготвените за борда благини.

— Да знаете, че имате късмет — беше отговорът на Кармайн. — Ако архитектите на болницата на Холоуман не бяха решили да сложат паркинга пред сградата, нямаше да имате никаква гледка от прозореца. А сега можете да видите Лонг Айлънд. Прекрасен ден, нали? Най-прекрасната част на есента. И въпреки, че ми липсват листата на брястовете, не мога да спра да се дивя на красотата на кленовете. Листата им сякаш създават нови нюанси в топлия край на спектъра.

— Нямах представа, че имате речник и познания да се изразявате така! — каза тя иронично, но очите й останаха леденостудени. — Седите на стола на председателя на борда, черпите се с кафе и закуски, на които нямате право! Много ви моля да си съберете нещата и да излезете!

Точно в този миг влезе професорът, видя лейтенант Делмонико и въздъхна дълбоко.

— О, боже, бях ви забравил — каза той на Кармайн.

— Независимо дали ви харесва, или не, професоре, аз трябва да остана.

Ректорът на Университета „Чъб“ Мосън Макинтош влезе, преди професорът да успее да отговори, усмихна се на Кармайн и се здрависа радушно с него.

— Кармайн! Трябваше да се досетя, че Силвестри ще даде този случай на теб — каза М.М., както му викаха всички. — Много се радвам. Ела, седни до мен. И не си разваляй вкуса с поничките — прошепна му заговорнически. — Опитай щрудела.

Госпожица Дездемона Дюпре показа потиснатия си гняв с тихо сумтене, излезе от стаята и се присъедини към декана Даулинг и професора от неговия факултет Франк Уотсън. Авторът на „Хъг“ и хъгърите.

М.М., когото Кармайн познаваше от няколко твърде неудобни и деликатни вътрешни случая в „Чъб“, изглеждаше по-внушително дори от президента на Съединените щати. М.М. беше висок, стилно облечен, с добра фигура, красивото му лице бе увенчано с буйна коса, чийто някогашен кестеняв цвят сега бе избледнял до прекрасен рижав нюанс. Американски аристократ до мозъка на костите си. Въпреки височината си Линдън Бейнс Джонсън винаги бледнееше и изглеждаше незначителен до М.М, а се случваше двамата да застават един до друг. Но личности с благородното потекло на М.М. предпочитаха да управляват някой от големите университети вместо недисциплинирана сбирщина като Конгреса.

Декан Уилбър Даулинг приличаше досущ на психиатър, какъвто си и беше. Облечен бе в безразборна комбинация от туид, трикотаж и розова папионка на точки. Кестенявата му брада беше като храст, който компенсираше липсата на окосмяване по голата като яйце глава. Гледаше света през бифокални очила с рогови рамки.

Всеки път, когато Кармайн виждаше Франк Уотсън, го оприличаваше на Борис от „Приключенията на Роки и Булуинкъл“. Уотсън се обличаше в черно, лицето му беше издължено и изпито, на горната му устна имаше тънък мустак. Лъскавата черна коса и неслизащото от лицето му подигравателно изражение завършваха приликата с Борис. Да, Франк Уотсън изглеждаше като човек, който редовно си пийва сярна киселина. Но какво правеше при борда на „Хъг“?

Не беше негов член. Уотсън довърши разговора си с декана и се изниза с въображаемо махване на черната мантия, която не носеше. „Интересен човек — помисли си Кармайн. — Ще трябва да си поговоря с него.“

Петимата членове на борда от семейство Парсън влязоха в група и не се опитаха да подлагат на съмнение присъствието на Кармайн, когото М.М. представи възторжено.

— Ако някой може да стигне до дъното на тази афера, това е само Кармайн Делмонико — завърши М.М.

— Тогава предлагам — каза Роджър Парсън младши, докато сядаше на председателското място — да бъдем изцяло на разположение на лейтенант Делмонико. Разбира се, след като той ни каже какво точно се е случило и какво възнамерява да прави в бъдеще.

Роднините от семейство Парсън толкова си приличаха, че някой би могъл да ги вземе за братя или бащи и синове. Дори трийсетгодишната възрастова разлика между тримата най-стари и двамата по-млади нямаше кой знае какво значение. Бяха малко над среден ръст, стройни, с дълги шии, орлови носове, ясно изразени скули, увиснали ъгълчета на устните и редки коси с неустановен кафеникав цвят. Очите им бяха сиво-сини. До тях М.М. изглеждаше царствен като магнат, а семейство Парсън — като академични бедняци. Кармайн бе прекарал част от уикенда си в проучвания за тях и за компаниите им. Уилям Парсън, основателят (и чичо на сегашния председател на борда), започнал бизнес с резервни части, който развивал, докато се разпрострял върху територия, която обхващаше двигатели, турбини, хирургически инструменти, пишещи машини, та чак до артилерията. Банката „Парсън“ се появила в най-подходящия момент, когато империята ставала все по-силна. Уилям Парсън се оженил доста късно. Жена му родила едно дете, Уилям младши, който бил с вродена умствена изостаналост и епилепсия. Синът умрял на седемнайсет години през 1945, майка му го последвала през 1946. Така Уилям Парсън останал сам. Сестра му Юджиния се омъжила, но също имала само едно дете, Ричард Спейт, който сега беше начело на банка „Парсън“ и член на борда на „Хъг“.

Братът на Уилям Парсън, Роджър, от млад си бил пияница. През 1943 изоставил жена си и двете си деца и забягнал в Калифорния със солиден дял от печалбите на компанията. Аферата била потулена, загубите възстановени, а двете момчета на Роджър се оказали лоялни, отдадени и много способни наследници на Уилям. Техните синове били същите, а резултатът от това е, че акциите на „Парсън Продъктс“ от десетилетия бяха сред най-стабилните и се котираха високо. Депресия? Глупости! Хората никога нямаше да спрат да карат коли, които имат нужда от мотори, „Парсън Търбинс“ произвеждаше дизелови турбини и генератори доста преди да се появят реактивните самолети, момичетата все така пишеха на пишещи машини, хирургическите операции се увеличаваха, държавите продължаваха да се плашат с малки, средни и големи пушки, гаубици и минохвъргачки, произведени от „Парсън“.

Интересно развитие претърпял и Роджър, черната овца на семейството. Кармайн откри, че след като изтрезнял в Калифорния, основал своя верига заведения, оженил се за старлетка от киното, живял си доста добре и умрял върху проститутка в съмнителен мотел.

„Хъг“ възниквал заради желанието на Уилям Парсън да направи нещо в памет на мъртвия си син, но създаването му не било лесно. Съвсем естествено от университета „Чъб“ оказали натиск да оглавят и ръководят центъра, но не такова било намерението на Парсън. Искал „Хъг“ да е свързан с „Чъб“, но отказал да им предаде ръководството. Накрая след като получил ужасен ултиматум, университетът се предал. Уилям Парсън им заявил, че ако се наложи, може да асоциира центъра си с някое загубено второкласно и незначително учебно заведение извън щата. А когато възпитаник на „Чъб“ като Уилям Парсън кажел такова нещо, в „Чъб“ нямало как да не се признаят за победени. Не че и „Чъб“ не получил дял от кацата с мед: 25 процента от годишния бюджет се изплаща на университета за правото да са асоциирани с него.

Кармайн знаеше, че бордът се събира на всеки три месеца. Четиримата Парсън и братовчед им Спейт пристигаха от домовете си в Ню Йорк с лимузини и през нощта, след заседанието, отсядаха в луксозни апартаменти в хотел „Кливланд“ срещу театър „Шуман“. Това се налагаше, защото М.М. винаги даваше вечеря в тяхна чест с надеждата, че ще успее да ги убеди да дарят сграда, в която някой ден да се помещава колекцията от произведения на изобразителното изкуство на Уилям Парсън. Това беше една от най-значимите американски колекции и Уилям Парсън я бе завещал на „Чъб“, но датата на предаването й беше оставил да определят наследниците му, които засега не пускаха и най-малкото платно на Леонардо.

Когато професорът посегна, за да включи магнетофона, Кармайн вдигна ръка.

— Извинете, професоре, но тази среща е напълно конфиденциална.

— Но… но… протоколът! Мислех си, че щом госпожица Вилич е изключена от срещата, то тя може да свали протокола от лентата.

— Никакъв протокол — Кармайн беше непоколебим. — Възнамерявам да съм откровен и да ви кажа подробности, което значи, че нищо от казаното от мен, не може да напуска тази стая.

— Ясно — каза рязко Роджър Парсън младши. — Продължете, лейтенант Делмонико.

Когато той спря да говори, беше толкова тихо, че внезапен порив на вятъра навън прозвуча като грохот. Бяха побледнели, треперещи и със зяпнали усти. Никога досега при срещите си с М.М. Кармайн не го бе виждал така развълнуван, но след този разказ, дори косата му бе загубила блясъка си. Може би само декан Даулинг, психиатър, известен с интереса си към вродените психози, разбираше напълно за какво става въпрос.

— Не може да е някой от „Хъг“ — каза Роджър Парсън младши, докато си попиваше устните със салфетка.

— Това предстои да се изясни — отвърна Кармайн. — Нямаме конкретни заподозрени, което означава, че всички служители на „Хъг“ са под подозрение. Освен това не можем да изключим и никого от медицинския факултет.

— Кармайн, наистина ли вярваш, че поне десет от тези изчезнали момичета, са изгорени в инсинератора? — попита М.М.

— Да, вярвам.

— Но не ни представи никакво солидно доказателство.

— Не, не съм. Всички улики са косвени, но съвпадат с това, което знаем — че ако нямахме късмет и Мерседес Алварес щеше да бъде напълно изгорена до миналата сряда.

— Това е потресаващо — прошепна Ричард Спейт.

— Шилер е! — извика Роджър Парсън III. — Той е достатъчно възрастен, бил е нацист. — И се надвеси над професора. — Казах ви да не наемате германци!

Роджър Парсън младши удари рязко по масата.

— Роджър, достатъчно! Доктор Шилер не е достатъчно възрастен, за да е бил нацист и не е работа на този борд да гради хипотези. Настоявам да подкрепим професор Смит, не да го хокаме. — Обърна към Кармайн очи, в които все още се четеше раздразнение от избухването на сина му. — Лейтенант Делмонико, много ви благодаря за откровеността, колкото и тя да ни е неприятна. Съветвам всички ви да бъдете дискретни за подробностите на тази трагедия. Макар че — добави той малко патетично — предполагам, че част от тях ще изтекат към пресата.

— Това е неизбежно, господин Парсън, рано или късно и това ще стане. Разследването се разпростря върху целия щат. С всеки ден посветените в него стават все повече.

— А ФБР? — попита Хенри Парсън Младши.

— Засега не участват. Границата между изчезнал и жертва на отвличане е много тънка, но от никое от семействата на тези момичета не е искан откуп, така че засега разследването се ограничава само в Кънектикът. Бъдете спокойни, ще се консултираме с всички институции, които могат да ни помогнат — увери ги Кармайн.

— Кой ръководи разследването? — попита М.М.

— Поради липса на по-подходящ, господине, засега аз, но това може да се промени. В него, както виждате, са включени много полицейски участъци.

— Искаш ли ти да ръководиш разследването, Кармайн?

— Да, господине.

— Тогава ще се обадя на губернатора — каза М.М., уверен във влиятелността си, а и защо не?

— Ще помогне ли, ако „Парсън Продукт“ предложат голямо възнаграждение? — попита Ричард Спейт. — Половин милион? Милион?

Кармайн зяпна.

— Не, господин Спейт, всичко друго, но не и това! Най-малкото защото ще съсредоточи вниманието на пресата върху „Хъг“, а освен това големите възнаграждения правят работата на полицията още по-трудна. Изведнъж ни се изсипват всички откачалки и маниаци — но не отричам, че възнаграждението може да ни донесе добра следа, шансовете за това са толкова малки, че не си струва да впрегнем целия полицейски ресурс да проверява до изтощение хиляди сигнали за нищо. Ако зациклим обаче, тогава може да предложите награда от 25 хиляди. Повярвайте ми, това е предостатъчно.

— Тогава — каза Роджър Парсън младши и стана за още кафе — предлагам да разпуснем събранието, докато лейтенант Делмонико се сдобие с нови факти. Професор Смит, вие и вашите хора трябва изцяло да съдействате на лейтенанта. — Започна да си налива кафе, но спря озадачен. — Няма кафе! Имам нужда от кафе!

Докато професорът се суетеше да се извинява и да обяснява, че госпожица Вилич обикновено прави кафе към края на срещата, Кармайн включи няколкото кафеварки и захапа парче щрудел. М.М. беше прав. Вкусно.

Преди Кармайн да излезе от кабинета си този следобед, комисар Джон Силвестри се появи с гръм и трясък на вратата му, за да му съобщи, че получил нареждане от столицата на щата Хартфорд за съставянето на специален полицейски отряд, който да работи в Холоуман, тъй като тук били най-добрите лаборатории в Кънетикът. Лейтенант Кармайн Делмонико ставал негов шеф.

— Имаш неограничен бюджет — каза Силвестри и заприлича повече от обикновено на голям черен котарак. — Можеш да поискаш да включиш в екипа си всеки полицай от кой да е участък в щата.

Благодаря ти, М.М., помисли си Кармайн. Имам карт-бланш, но съм готов да си заложа значката, че пресата ще е научила всичко, още преди да съм излязъл от кабинета си. Щом се включеха държавните служители, езиците се развързваха. А що се отнася до губернатора — масовите убийства, особено на примерни граждани, означаваха повече политическа ненавист.

Но на Силвестри каза:

— Лично ще посетя всички полицейски участъци в щата, за да ги осведомя, но засега ще съм доволен, ако специалният отряд продължи да се състои само от мен, Патрик, Ейб и Кори.

Глава 5

Сряда, 20 октомври 1965 г.

Бяха изминали две седмици, откакто откриха Мерседес Алварес в хладилника за мъртви животни в „Хъг“ и медийната буря във вестниците, телевизиите и радиостанциите започна да спада и да се превръща в информационен вакуум. Не беше изтекла и думичка за изгарянето в инсинератора, което учуди специалния отряд. Очевидно натиск от влиятелни хора и политици беше спрял информацията като прекалено деликатна, кошмарна и депресираща. Разбира се, карибският произход бе безмилостно раздухан. Броят на жертвите беше определен на единайсет. Нямаше данни за друг случай преди Росита Есперанца, изчезнала през януари 1964, включително и в другите щати. И разбира се, убиецът получи прозвище: пресата го наричаше Чудовището от Кънетикът.

Съществуването на „Хъг“ вече не се свеждаше до малки триумфи като поведението на калиевите йони при проникването им през клетъчната мембрана или големи победи като случая, в който Юстас получи фокусиран пристъп на темпоралния лоб при електрическа стимулация на улнарния нерв. Сега животът в „Хъг“ беше пълен с напрежение, което се проявяваше в подозрителните погледи, прекъснатите по средата изречения, смущението при смяната на темата, която не излизаше от ума на нито един служител. Имаше едно малко успокоение: ченгетата изглежда се бяха отказали от посещенията в центъра, дори и лейтенант Делмонико, който осем дни кръстосваше всички етажи, вече не идваше.

Появилите се в социалната структура на „Хъг“ пукнатини тръгваха от доктор Кърт Шилер.

— Стой далеч от мен, нацистка подлога! — извика доктор Морис Финч на Шилер, когато дойде да го пита за някаква тъканна проба.

— Може да ме обиждаш — отвърна Шилер задъхан, — но аз няма да си позволя да ти отвърна тук, където съм заобиколен само от евреи!

— Ако имах власт, щях да те депортирам! — изръмжа Финч.

— Не можеш да виниш цяла нация за престъпленията на шепа хора — продължи да настоява Шилер с побледняло лице и стиснати юмруци.

— И кой казва, че не мога? Вие всички сте виновни!

Чарлз Понсонби ги разтърва, хвана Шилер за ръката и го заведе на собствената си територия.

— Не съм направил нищо! Нищо! — извика Шилер. — И откъде сме толкова сигурни, че тялото е нарязано, за да бъде изгорено? Това е клюка, гадна клюка! Нищо не съм направил!

— Скъпи ми Кърт, реакцията на Мори е разбираема — започна да го успокоява Чарлз. — Има братовчеди, които са загинали в пещите на Аушвиц, така че самата мисъл за изгаряне направо го съсипва. Разбирам и него, знам, че не му е лесно, когато изпитва такива емоции. Най-доброто, което можеш да направиш, е да стоиш далеч, докато нещата се уталожат. А те ще се уталожат, всяко чудо за три дни. А ти си напълно прав — това са само клюки. Полицията не ни е казала нищо. Горе главата, Кърт, дръж се мъжки! — Последното беше казано с интонация, която накара Шилер да зарови лице в дланите си и горко да заридае.

— Клюките — каза Понсонби на себе си, като се върна в лабораторията, — са като чесъна. Добър слуга, лош господар.

Финч не беше единственият, който използваше Шилер като боксова круша, за да разтовари стреса. Соня Либман демонстративно се отдръпваше, винаги щом го срещнеше. Хилда Силвърман изведнъж започна да обърква дневниците и статиите му. Марвин, Бети и Ханк губеха пробите му и рисуваха свастики по плъховете, които отиваха в патологията.

Накрая Шилер отиде при професора да му връчи оставката си, но той му я върна.

— Не мога да я приема, Кърт — каза Смит, чиято коса ставаше по-бяла с всеки изминал ден. — Ние сме под полицейско наблюдение, не можем да променяме екипа. Освен това ако напуснеш сега, ще изглежда много подозрително. Стисни зъби и продължавай напред, също като всички нас.

— До гуша ми дойде — каза той на Тамара, след като съсипаният Шилер си отиде. — О, Тамара, защо се случи точно на нас?

— Ако знаех, Боб, щях да се опитам да го предотвратя — отвърна тя, настани го удобно в креслото и му даде да прочете черновата от доклада на доктор Нур Чандра, който интелигентно и в подробности описваше невероятния пристъп на Юстас.

Когато се върна в кабинета си, намери там Дездемона Дюпре, която обаче не чакаше като всички нормални хора. Английската кучка безсрамно ровеше в бюрото на Тамара!

— Да сте виждали ведомостите ми за заплатите, госпожице Вилич?

Ъгълчето на строго поверителния документ се подаваше под черновата на диктуван от професора текст. Тамара се хвърли да прогони Дездемона.

— Да не си посмяла да ми ровиш в нещата, Дюпре!

— Просто се наслаждавах на хаоса, в който работиш — каза провлачено Дездемона. — Нищо чудно, че не можа да се справиш с административната работа. Не би могла да организираш и запой в пивоварна.

— Защо не вървиш на майната си? Едно е сигурно, че си прекалено грозна, за да се намери мъж, който да те чука!

Едва забележимите вежди на Дездемона се вдигнаха нагоре.

— Има и по-лоша съдба от това да умреш в неведение — каза тя с усмивка. — За щастие обаче има мъже, които обичат да катерят връх Еверест. — Погледът й се плъзна по лакираните в червено нокти на Тамара, докато ръцете й ровеха из книжата, за да скрият важния документ. — Любовно писмо? — попита.

— Върви на майната си! Ведомостите ти не са тук!

Дездемона си тръгна все още усмихната. През отворената врата чуваше в далечината звъненето на телефона й.

— Госпожица Дюпре — каза и седна.

— О, добре, радвам се, че сте на работа — каза глас от друг неин кошмар.

— Винаги съм на работа, лейтенант Делмонико — отвърна тя рязко. — На какво дължа честта?

— Какво ще кажете някоя вечер да вечеряте с мен?

Поканата дойде като шок, но Дездемона не направи грешката да сметне това за комплимент. Значи великият екзекутор беше отчаян.

— Зависи — каза тя предпазливо.

— От какво?

— Колко уловки има.

— Е, докато се опитвате да ги преброите, какво ще кажете да ме наричате Кармайн, а аз вас — Дездемона?

— Само приятелите си говорят на малки имена, а аз тълкувам вашата покана повече в светлината на разпита.

— Това означава ли, че мога да ви наричам Дездемона?

— Щом искате.

— Страхотно! Ами тогава — вечеря, Дездемона?

Тя се облегна на стола и затвори очи, спомняйки си внушителната му осанка и добре овладяна сила.

— Добре, вечеря.

— Кога?

— Тази вечер, ако си свободен, Кармайн.

— Страхотно. Каква храна обичате?

— Обикновена стара шанхайска кухня.

— Устройва ме. Ще те взема от вас в седем.

Разбира се, че копелето знаеше домашните адреси на всички!

— Не, благодаря. Предпочитам да се срещнем в заведението. Кое е то?

— „Синият фазан“ на улица „Седар“. Знаеш ли го?

— О, да. Ще се срещнем там в седем.

Той затвори, без повече да се суети, и остави Дездемона да се занимава с молбата на доктор Чарлз Понсонби, който стоеше на вратата. Веднъж да го разкара и ще може да планира срещата, която не бе съблазняване, а по-скоро мач по фехтовка. О, да, малко атаки и парирания с рапирата на думите биха били добре дошли! Как й липсваше тази страна на живота! Тук, в Холоуман, беше като на заточение, пестеше щедрата си заплата в банката, за да може да се махне от огромната чужда страна, да се върне в родината си и да събере парчетата на интересния си личен живот. Парите не бяха всичко, но го разбираш чак когато ги имаш, преди това колкото и вълнуващ да е животът ти, все ти се струва депресиращ. Дездемона искаше да има малък апартамент в Странд-он-дъ-Грийн с изглед към Темза, няколко ангажимента като консултант в частни клиники и целия Лондон на нейно разположение. Признаваше си, че Лондон й е непознат, както някога й беше непознат Холоуман, но Холоуман е изгнание, а Лондон е центърът на вселената. Бяха минали пет години, оставаха й още пет. Тогава щеше да каже сбогом на „Хъг“ и Америка. Щеше да има прекрасни препоръки, за да получи ангажименти като консултант, и тлъста банкова сметка. Това беше всичко, което искаше и за което Америка й беше нужна. Можеш да извадиш една англичанка от Англия, но никога не можеш да извадиш Англия от нея.

Винаги отиваше и се връщаше от работа пеша, беше вид тренировка, която подхождаше на скитащата й душа. Макар че много от колегите й тръпки ги побиваха от Холоу, Дездемона не се чувстваше заплашена, че маршрутът й минава през гетото. Ръстът й, атлетичната й походка, увереното й излъчване и липсата на сладникаво романче в джоба доста я отдалечаваха от образа на жертвата. Освен това след пет години вече познаваше всяко лице, което срещаше и получаваше само приятелски махвания в отговор на нейните поздрави.

Дъбовите листа вече капеха. Дездемона зави по Дванайсета улица, за да повърви още една пряка до „Сикамор“, газеше в купчини от дъбови листа, които общинските камиони още не бяха минали да почистят. А, ето я! Сиамката, която винаги се качваше на стълб, за да я поздрави. Спря се, за да й обърне внимание. Тогава за части от секундата чу зад себе си стъпки. Настръхна и се обърна. О, не и след пет години! Наоколо не се виждаше никой, освен ако не се бе скрил зад близкия дъб. Шумоленето на паднали листа зад нея спря половин секунда след шума от нейните стъпки. По челото й избиха капки пот, но продължи, все едно нищо не се е случило, зави по „Сикамор“ и за своя изненада пробяга останалото разстояние до триетажната си кооперация.

Вършиш глупости, Дездемона Дюпре! Колко тъпо от твоя страна. Беше вятърът, плъх или птичка, някое малко същество, което не можеш да видиш.

Когато изкачи трийсет и двете стъпала до апартамента си на третия етаж, беше се задъхала повече, отколкото обикновено, когато бягаше или се катереше по стълбището. Автоматично погледът й се плъзна към работната й кошница, но тя бе недокосната. Бродерията й беше на мястото си. Елиза Смит бе приготвила любимата вечеря на Боб — печени ребра със салата и топъл хляб. Състоянието на духа му силно я тревожеше. Откакто се разбра за убийството, той все повече се сриваше. Беше станал раздразнителен и критичен към неща, които обикновено дори не забелязваше, често изглеждаше толкова дистанциран, че нито виждаше, нито чуваше каквото и да е около себе си. Отдавна знаеше за тази негова страна, но при наличието на блестящата кариера, хобито в мазето и добрия брак — побърза да добави — не вярваше, че депресията ще успее да вземе връх. Беше се преборил със спомена за Нанси. О, беше тежко, но успя да се съвземе, а какво по-лошо би могло да се случи?

Макар че вестниците и телевизията престанаха да тръбят за Чудовището от Кънетикът, Боби и Сам не разбираха от дума. Всеки ден в училище се наслаждаваха на славата, че баща им е свързан с убийствата, след това се прибираха вкъщи и не разбираха защо не трябва да досаждат с въпроси. Те буквално го разкъсваха на парчета!

— Кой според теб го е направил, татко? — питаше Боби за сетен път.

— Недей, Боби — каза майка му.

— Според мен е Шилер — предположи Сам, докато ръфаше едно ребро. — Обзалагам се, че е бил нацист. Прилича на нацист.

— Млъквай, Сам! Зарежи я тази тема — скара му се Елиза.

— Слушайте какво ви говори майка ви, момчета. Дойде ми до гуша от вас. — Професорът едва бе докоснал чинията си.

Разговорът спря и момчетата се съсредоточиха върху ребрата, хапваха хрупкавия хляб и поглеждаха подканващо баща си.

— О, стига бе, тате, моля те, моля те, кажи ни кой е според теб? — започна закачливо Боби.

— Шилер е убиецът! Шилер е убиецът! — запя Сам. — Achtung! Sieg heil! Ich habe ein tiger in mein tank!

Робърт Мордънт Смит се подпря с две ръце на масата и се изправи, след това посочи празното пространство в голямата стая. Боби преглътна, Сам замрънка, но и двете деца станаха и отидоха там, където бе посочил баща им, и си навиха панталоните до коленете. Смит взе дългата пръчка с разръфан край от мястото й в бюфета, отиде при момчетата и замахна с нея към прасеца на Боби. Винаги удряше първо него, защото Сам толкова се страхуваше, че само като гледаше, наказанието му ставаше двойно. Първият удар остави червена следа, последваха още пет, но Боби не помръдваше и мъжествено мълчеше. Сам вече ревеше. Още шест удара по другия крак на Боби и беше ред на Сам да получи по шест на всеки прасец. Въпреки виковете, го удряше точно толкова силно и злобно, колкото и Боби. Баща му мислеше Сам за страхливец. За момиче.

— Марш в леглото и си мислете за удоволствието да си жив. Не всички имат този късмет, нали знаете? Няма да търпя повече да ме тормозите, ясно ли е?

— Сам може би ще продължи — каза Елиза, когато момчетата излязоха. — Той е само на дванайсет. Но не трябва да търпиш номера от четиринайсетгодишно момче, Боб. Вече е по-висок от теб. Един ден ще се обърне срещу теб.

Вместо да отговори, Смит тръгна към вратата на мазето с ключовете към сложните й ключалки в ръце.

— И няма нужда от това параноично заключване! — извика след него Елиза от трапезарията, когато се скри от погледа й. — Ами ако се случи нещо и ми потрябваш бързо?

— Викай!

— Да бе! — промърмори си тя и отнесе остатъците от вечерята към кухнята. — Няма да ме чуеш от шума. И помни ми думите, Боб Смит, един ден синовете ти ще се обърнат срещу теб.

Акордите на концерта за пиано на Сен-Санс гръмнаха в двете огромни тонколони, закрепени над свода без врата, който водеше към кухнята. Докато Клеър Понсонби чистеше сурови скариди на старата каменна мивка и им вадеше вените, брат й отвори „бавната“ фурна на лятата английска печка с ръце в кухненски ръкавици и извади глинения гювеч. Капакът беше запечатан с тесто, за да се запази и последната капчица безценен сос. Чарлз остави съда върху мраморната плоча на тристагодишния кухненски плот и се зае с досадната задача да разлепи тестената спойка на капака.

— Днес измислих отличен афоризъм — каза той, докато се трудеше над съда. — Клюката е като чесъна — добър слуга, но ужасен господар.

— Много подходящо, като се има предвид менюто ни, но толкова ли са упорити клюките в „Хъг“, Чарлз? В края на краищата никой не знае истината.

— Съгласен съм, че никой не знае дали частите от труповете са отишли в инсинератора, но непрекъснато се правят предположения. — Изкиска се. — Основен обект на клюките е Кърт Шилер, който ми се разциври днес. Този надут тевтонец, този потаен смотаняк — трябваше да си прехапя езика, да не се разсмея.

— Мирише божествено — каза Клеър и се обърна към него усмихната. — Не сме яли говежда яхния не знам откога.

Но първо скаридите в чесново масло — каза Чарлз. — Свърши ли с тях?

— Току-що почистих последната. Идеална музика за идеалната вечеря. Сен-Санс е толкова богат! Аз ли да разтопя маслото, или ти ще го направиш? Чесънът е смачкан и готов за прибавяне. Тиганът е там.

— Аз ще го направя, докато сервираш — каза Чарлз и сложи кубче масло в тигана. Скаридите бяха приготвени за бързо потапяне в мига, в който маслото се стопи и чесънът стане златист. — Лимон! Да не си забравила лимоновия сок?

— Чарлз, ти да не си сляп? Точно до теб е.

Всеки път, когато Клеър заговореше с дрезгавия си глас, голямото куче, подпряло муцуна върху лапите в далечния ъгъл вдигаше глава, удряше по пода с опашка, а рунтавите му светли вежди се повдигаха и се спускаха многозначително по красивото му черно лице, все едно акомпанираха на речта на Клеър.

Умелите ръце на Чарлз се заеха със скаридите, масата беше сложена. Клеър отиде до разбития и зацапан мраморен плот и взе голяма купа с кучешка храна.

— Ето, Биди, любов моя, и за теб има вечеря — каза, докато пресичаше стаята към ъгъла, в който лежеше кучето, за да му остави купата до предните лапи. Биди моментално скочи и започна да поглъща лакомо храната. — Лабрадорската ти кръв те прави ненаситен — ласкаво му се скара Клеър. — Жалко, че примесът ти от немска овчарка не уравновесява нещата. Удоволствията — продължи с мъркащ глас, са много по-приятни, когато се консумират бавно.

— Не мога да съм по-съгласен — каза Чарлз. — Нека вечеряме поне час.

Двамата Понсонби седнаха да се хранят от двете страни на дървената маса. Приятното им занимание бе прекъснато само, когато плочата на грамофона трябваше да се обърне. Тази вечер слушаха Сен-Санс, но утре можеше да е Моцарт или Сати, зависи какво ще е менюто за вечеря. Избирането на правилната музика беше толкова важно, колкото и изборът на правилното вино.

— Предполагам, ще ходиш на изложбата на Бош, Чарлз?

— Нищо не може да ме спре. Нямам търпение да видя оригиналите! Без значение колко добри са репродукциите в албумите, те не могат да се сравняват с оригиналите. Толкова мрачни, толкова пълни със съзнателен или подсъзнателен хумор. Някак си все не успявам да проникна в ума на Бош! Дали е бил шизофреник? Дали е имал полянка с вълшебни гъби? Или пък е бил възпитан така, че да вижда не само този свят, но и следващия? Те са разсъждавали за живота и смъртта, за възмездието и наказанието, и то по различен от нас начин, в това съм сигурен. Неговите демони излъчват задоволство, когато подлагат нещастните си жертви на мъчение. — Изкикоти се. — Искам да кажа, че от никого в ада не се очаква да е щастлив. О, Клеър, Бош е истински гений! Неговата работа, неговата работа…!

— Все това повтаряш — каза тя малко сухо.

Кучето Биди се втурна и положи глава в скута на Клеър. Дългите й тънки ръце подръпваха ритмично ушите му, докато то притвори очи и изръмжа от удоволствие.

— Ще си направим меню по Бош, за да отбележим посещението ти — каза Клеър развеселена. — Гуакамоле с много чили, пиле по пенджабски, шоколадова торта с кокос… Шостакович и Стравински, с малко Мусоргски за цвят… И отлежало шамбертин.

— Като стана въпрос за музика, плочата прескача. Оправи яхнията, ако обичаш — помоли той и се премести в никога неизползваната трапезария.

Клеър се движеше сигурно из кухнята, докато Чарлз, вече седнал в креслото си, я гледаше. Първо извади малките картофчета от глинения гювеч в купа, отцеди ги на мивката, сложи им малко масло отгоре и занесе купата на масата. Раздели яхнията на две половини, които постави в две стари изрисувани порцеланови чинии, а тях нареди между двата комплекта нож и вилица. Накрая остана купата с бланширан зелен фасул. Нито един съд или чиния не се чукнаха едни в други. Клеър Понсонби поставяше всичко точно на мястото му на масата. Кучето усети, че е ненужно в кухнята и отиде да си легне пак на квадратното си килимче, подпряло муцуна върху предните лапи.

— Какво смяташ да правиш утре? — попита Чарлз, когато на мястото на яхнията се появи малка чаша силно еспресо и двамата запалиха по една пурета с прекрасен вкус.

— Ще водя Биди на дълга разходка сутринта. После с Биди ще изслушаме лекцията за елементарните частици в лекционната зала на „Съскинд“. Поръчала съм такси дотам и обратно.

— Няма нужда да поръчваш такси! — разсърди се Чарлз и воднистите му очи блеснаха от гняв. — Тези безчувствени кретени, които карат таксита, трябва да знаят разликата между куче водач и обикновено куче! Кучето водач пикаело в таксито? Глупости!

Тя протегна ръка и безпогрешно намери неговата, без да опипва или да я пропусне.

— Няма проблем да си поръчам — каза тя умиротворително.

Менюто за вечеря в къщата Форбс беше съвсем различно.

Робин Форбс се бе опитала да направи вегетариански кюфтета, които да не се разпадат на трохи в мига, в който бъдат докоснати с нож. Поля ги с тънка струйка боровинков сос, за да ги „освежи малко“, както каза на Адисън.

Той опита резултата недоверчиво и се дръпна ужасен.

— Сладко е! — изквича. — Сладко!

— О, скъпи, съвсем мъничко захар няма да ти предизвика нов инфаркт! — опита се да го успокои, пляскайки нервно с ръце. — Ти си лекарят, аз съм само просто една сестра, старомодна и необразована, но дори сестрите знаят, че захарта е най-доброто гориво! Всичко, което ядеш, ако не се превърне в нова тъкан, се разпада до глюкоза, която се изгаря веднага или се превръща в гликоген. Ти се самоубиваш, като си мъчиш тялото, Адисън! Двайсетгодишните футболни звезди не тренират толкова усърдно като теб.

— Благодаря за лекцията — каза той хапливо, демонстративно остърга боровинковия сос от вегетарианските кюфтета и затрупа чинията си с маруля, домати, краставици, целина и червени чушки. Никакви овкусители, дори оцет.

— Проведох ежеседмичния си разговор с Роберта и Робина тази сутрин — забърбори ведро, ужасена, че може да забележи, че в чинията й има месни кюфтета от деликатесния магазин и че скромната й салата е овкусена с италианска заливка със сметана.

— Взеха ли Роберта в неврохирургията? — Адисън не прояви особен интерес.

Лицето на Робин посърна.

— Не, скъпи, отхвърлили са я, защото била жена.

— И правилно. За неврохирургия се изисква мъжка издръжливост.

Нямаше смисъл да спори с него. Робин смени темата.

— Но пък — изчурулика тя — съпругът на Робина получил голямо повишение. Сега вече могат да купят къщата в Уестчестър, която толкова им харесва.

— Браво на… как му беше името? — отвърна той разсеяно. Беше изцяло погълнат от работата си.

— О, Адисън, той ти е зет! Казва се Калъм Кристи. — Въздъхна и опита пак. — Днес гледах повторение на „Кво вадис“. Боже, как са мъчили бедните християни! Лъвове влачеха човешки ръце, брррр!

— Познавам християнски боклуци, които с удоволствие бих хвърлил на лъвовете. Ограбват те шест дни в седмицата, после отиват на църква в неделя и се споразумяват с Бог. Ха! Горд съм, че заставам зад греховете си, без значение колко са ужасни — каза той през зъби.

Тя се изкикоти.

— О, Адисън, честно, говориш глупости!

Салатата беше изядена. Адисън Форбс остави ножа и вилицата и се зачуди за хиляден път защо се бе оженил за празноглава медицинска сестра, която не бе успяла да завърши медицинския факултет. Макар че знаеше отговора, просто не смееше да си го признае. Тогава нямаше пари, за да продължи следването, тя беше луда по него, а сестринската й заплата стигаше. Естествено бе планирал да нямат деца, докато не приключи стажа си като специализант, но глупачката забременя, преди той да завърши. И ето го сега, бореше се за специалност и имаше две дъщери, които тя бе настояла да кръстят Роберта и Робина. Въпреки липсата на Y-хромозома, Роберта бе наследила неговата дарба за медицина, а празноглавата Робина имаше успех като модел през тийнейджърските си години, после се омъжи за преуспяващ брокер. Неприязънта към жена му не намаля с годините. По-скоро порасна до степен, че вече едва я понасяше и от време на време си мечтаеше да я убие.

— Най-добре за теб, Робин — каза той, докато ставаше от масата — ще е да се запишеш в някой курс в държавния колеж в Западен Холоуман, вместо само да кълвеш пуканки в киното. Или да се запишеш на грънчарство, което са ми казвали, че е любимото занимание на жените на средна възраст без таланти. Може да ходиш на опреснителни сестрински курсове, зле си с математиката, знаеш. Дъщерите ни напуснаха сигурната майчина река, за да живеят в океана, а твоята река се превърна в застоял гьол.

Вечерята винаги свършваше по един и същ начин. Адисън се изкачваше по витата стълба към заключената си кула, а Робин крещеше след него.

— По-скоро ще умра, отколкото да чистя убежището ти с прахосмукачка, остави вратата отворена, за бога!

— Много си любопитна, скъпа — долетя гласът му отдалеч. — Не, благодаря.

Робин избърса очите си със салфетка, разбърка салатата си със сметана и поля обилно месните си кюфтета с боровинков сос. След това скочи, отиде до хладилника и изрови купа с картофена салата, която бе скрила зад кутии диетична сода. Не беше честно Адисън да й налага безмилостния си режим, но тя знаеше много добре защо го правеше. Боеше се до смърт, че ще му пусне края, ако види истинска храна.

Кармайн Делмонико стоеше пред нарисувания на ресторантската витрина фазан в синьо и златно. В едната си ръка носеше голяма кафява торба. Проследи лениво с поглед един яркочервен корвет, но очите му се разшириха от учудване, когато той паркира безупречно до тротоара и от него гъвкаво слезе в целия си впечатляващ ръст госпожица Дездемона Дюпре.

— Охо! — каза той и се изправи. — Не бих предположил, че караш такава кола.

— С годините става по-скъпа, не поевтинява, затова когато я продам, няма да загубя пари — отвърна тя. — Ще влизаме ли? Умирам от глад.

— Мислех да вечеряме у нас — предложи и понечи да тръгне. — Вътре е пълно със студенти от „Чъб“, а лицето ми напоследък стана доста известно благодарение на „Холоуман Поуст“. Ще е жалко да карам бедните младежи да ходят до тоалетната, за да си пийват от бутилки в кафяви хартиени торби.

— Законите за алкохол в Кънетикът са архаични — отбеляза тя и тръгна до него. — Позволено е да ги убият на война, но не могат да пият.

— Няма да споря с теб, макар че очаквах отпор по въпроса къде ще ядем.

— Драги мой Кармайн, на трийсет и две години съм вече малко стара да се дърпам като момиченце, когато ме поканят да ям в апартамента на някой мъж. Или пък е къща? Дълго ли трябва да вървим дотам?

— Не, зад ъгъла е. Живея на дванайсетия етаж на „Натмег Иншурънъс“. Десет етажа офиси, десет етажа апартаменти. Доктор Сатсума е в луксозния апартамент на последния етаж, но аз не съм толкова богат. Скромно заможен само.

— Скромността — отвърна тя, като влезе пред него в мраморното фоайе — не е качество, което свързвам с теб.

— Това, което най-много харесвам в теб, Дездемона — не й остана длъжен той, докато се изкачваха с асансьора, — е начинът, по който говориш. Отначало си мислех, че се будалкаш с мен, но сега разбирам, че ти е вродено да си малко помпозна.

— Ако избягването на жаргонни думи значи да си помпозен, тогава съм помпозна.

Пусна я да излезе преди него от асансьора, извади ключ от джоба си, отвори вратата и светна лампата. Дездемона влезе в стая, от която дъхът й секна. Стените и пода бяха в убито китайско червено, килимът бе в същия цвят, доста мислене беше паднало и за осветлението. По всички стени имаше флуоресцентни лампи, скрити под абажури, осветяващи едни от най-красивите предмети на ориенталското изкуство, които беше виждала: триптих с тигри на златен фон, прекрасна рисунка на дебел старец, заспал, облегнал глава върху тигър, група тигри — малки и големи, майка тигрица, надвесена над тигърчето си, и за малко разнообразие сред всичките тези тигри — няколко пана от бял камък с изящни планински пейзажи, поставени в черни рамки със сложна дърворезба. Четири тапицирани китайски червени стола бяха наредени около маса на Лалик с близо три сантиметра дебел, прозрачен стъклен плот със замръзнали в него щраусови пера. Над нея висеше малък, подобен по стил полилей, също на Лалик. На безупречната маса стояха два прибора, съдове от фин порцелан и кристал без украса. Четири червени китайски кресла бяха аранжирани около голямо полегнало керамично куче, на чиято глава имаше стъклен плот. Няколко черни лакирани шкафа покрай стените разнообразяваха всичкото това червено. Странно, но този нюанс на червеното не беше натрапчив или дразнещ, а излъчваше великолепие и пищност.

— О, боже! — възкликна тя тихо. — Вече очаквам да ми кажеш, че пишеш високоинтелектуална поезия и криеш в себе си хиляди тъжни тайни.

Това го накара да се разсмее, докато носеше торбата към кухнята, която в контраст с червената всекидневна беше съвсем бяла, безупречно чиста и направо плашещо подредена. Този човек беше перфекционист.

— Съвсем не — отвърна, докато изпразваше димящата още храна в големи купи с капаци. — Аз съм само едно италианско ченге от Холоуман с вкус към красивите интериори. Бяло или червено вино?

— Бира, ако имаш. Обичам бира с китайска храна. Домът ти е много далеч от това, което очаквах — призна тя и взе две от чиниите, а той нареди останалите по ръцете си като сервитьор.

Отмести стола й, настани я и седна.

— Яж — каза. — Взел съм по малко от всичко в менюто.

Тъй като и двамата бяха много гладни, унищожиха огромното количество храна, умело служейки си с клечките за ядене.

Аз съм истински сноб, помисли си тя, докато ядеше, но ние, англичаните сме си малко сноби, освен ако не сме от улица „Коронейшън“. Защо забравяме, че италианците са управлявали света преди нас, и то доста по-дълго и успешно? При тях се е родил Ренесансът, те са украсили света с произведения на изобразителното изкуство, литературата и архитектурата. Това италианско ченге от Холоуман има осанката на римски император, защо да няма и естетическо чувство?

— Зелен чай, черен чай или кафе? — провикна се Карлайн от кухнята, докато зареждаше миялната машина.

— Още една бира, моля.

— А ти какво очакваше, Дездемона? — поинтересува се той, потънал удобно в креслото си. Чашата му със зелен чай беше на стъкления плот върху главата на кучето.

— Ако е имало госпожа Делмонико, може и да е имало кожени мебели и консервативна цветова гама. Ако пък е жилище на полицай ерген — може би мебели втора употреба. Женен ли си? Питам само от учтивост.

— Бях, преди много време. Имам дъщеря почти на петнайсет години.

— Като знам какви са американските издръжки, се чудя как можеш да си позволиш Лалик и китайски антики.

— Няма издръжка — отвърна той широко усмихнат. — Бившата ми съпруга ме напусна и се ожени за мъж, който може да купи и продаде „Чъб“. С дъщеря ми живеят в палат в Лос Анджелис, голям колкото двореца Хамптън.

— Значи пътуваш.

— От време на време по работа. Получавам всички тежки случаи и тъй като „Чъб“ е средище на международна общност, някои от случаите се разпростират до Европа, Близкия Изток, Азия. Видях масата и полилея на витрина в Париж и изорах земята, докато не ги купя. Китайските предмети купих в Хонконг и Макао, докато бях в Япония малко след войната. Окупационни войски. Китайците бяха толкова обеднели, че купих всичко за жълти стотинки.

— Не си се сдържал да се възползваш от бедността им.

— Не можеш да ядеш нарисувани тигри, госпожице. И двете страни получиха каквото искаха. — Не беше казано злобно, макар че имаше известна доза укор. — Беше първата им студена зима. Всичко беше изгоряло. Не ми се ще да си спомням колко пострадаха китайците, когато японците ги третираха като животни. Но аз оценявам това, което придобих от тях и се грижа за него. Но то е нищо в сравнение с онова, което британците изнесоха от Гърция и французите от Италия — добави той малко язвително.

— Туше. — Остави бирата си на масата. — Добре, време е да се върнем към грубата действителност, лейтенант. Какво мислите, че можете да изкопчите от мен, като ме нахраните?

— Вероятно нищо, но кой знае? Като начало няма да те питам нищо, което не мога и сам да разбера, макар че ако изникне подобна информация, може да спести вербуването на още някой от „Хъг“. Но твоята кандидатура е винаги високо в списъка, даже по-високо от ръста ти. И аз знам много добре къде съм — цели десет сантиметра по-ниско.

— Гордея се с ръста си — отвърна тя, стиснала устни.

— Така и трябва. Много мъже биха искали да изкачат Еверест.

Тя избухна в смях.

— Точно това казах на госпожица Тамара Вилич днес! — Но се овладя и го погледна делово. — Но ти не си един от тях, нали?

— Не, аз тренирам в полицейския физкултурен салон.

— Тогава питай.

— Какъв е годишният бюджет на „Хъг“?

— Три милиона долара. Един милион за заплати и хонорари, милион за поддръжка и комунални разходи, 750 хиляди за университета „Чъб“ и 50 хиляди като резерв.

Той подсвирна.

— Господи! И откъде, по дяволите, семейство Парсън намира пари да финансира това?

— От фонд с капитал сто и петдесет милиона долара. Това означава, че никога не можем да изхарчим толкова, колкото този фонд печели от лихви. Уилбър Даулинг иска да удвои „Хъг“, като добави и психиатрично отделение за изучаване на вродените психози. Макар че това не влиза в параметрите на „Хъг“, но те пък могат да се променят достатъчно гъвкаво, като не се нарушава завещанието.

— Защо Уилям Парсън е отделил толкова много за това?

— Според мен, защото е бил бизнес скептик, който е вярвал, че с времето парите губят стойността си. Бил е много самотен и „Хъг“ се превръща в единствения смисъл на последните години от живота му.

— Удвояването на „Хъг“ според амбициите на декана ще създаде ли други проблеми, освен финансови?

— Определено. Семейство Парсън не харесват Даулинг, а М.М. е такъв чъбър до мозъка на костите си, че смята медицината и науката за досадни неща, които трябва да се ограничат в държавните университети. Търпи ги само, защото федералното правителство налива пари за научни и медицински изследвания, а „Чъб“ си живее добре от тези дотации. Процентът, който „Чъб“ получава от „Хъг“, не е единственият.

— Значи М.М. и семейство Парсън са препъникамъните. Винаги всичко се свежда до човешкия фактор, нали? — попита Кармайн, докато си наливаше още чай от чайник, който държеше затоплен в облечена в плат кошница.

— Доколкото те са човешки същества, да.

— Колко харчи „Хъг“ за оборудване?

— Тази година повече от обикновено. Доктор Шилер получи електронен микроскоп, който струва милион.

— А, да, доктор Шилер — повтори той и протегна крака. — Дочувам, че някои от служителите в „Хъг“ са превърнали живота му в ад и той се е опитал да си подаде оставката този следобед.

— Откъде знаеш това? — попита тя и се изправи на креслото.

— Една птичка ми каза.

Чашата с бира се стовари с дрънчене на масата. Дездемона понечи да стане.

— Тогава хранете тази птичка, не мен! — изсъска.

Той не помръдна.

— Успокой се, Дездемона, и седни.

Тя се изправи, за да демонстрира, както обикновено ръстовото си превъзходство, впила очи в неговите, които — откри неочаквано — не бяха тъмнокафяви, а по-скоро кехлибарени и в тази стая оживяваха. Мозъкът зад тези очи знаеше точно какво чувства тя и не се тревожеше от угризенията й. И това, призна си тя, си беше съвсем нормално. Единственото, от което се интересуваше Кармайн, беше да намери Чудовището от Кънетикът. Дездемона Дюпре беше залог, който без проблеми можеше да си позволи да загуби. Тя седна.

— Така е по-добре — усмихна се той. — Какво мислиш за доктор Кърт Шилер?

— Като човек или като учен?

— И двете.

— Като учен той е признат международен авторитет по структурата на лимбичната система и затова професорът го покани да дойде от Франкфурт. — Усмихна се, това не й се случваше често. Усмивката преобрази безличното й лице в доста привлекателно. — А като човек го харесвам. Бедният, налага му се да работи под много по-страшни заплахи от националността си.

— Като хомосексуалността му?

— Пак ли онази птичка?

— Повечето мъже не се нуждаят да им го каже някоя птичка, за да го разберат, Дездемона.

— Вярно. Жените по-лесно се заблуждават, защото имат склонността да смятат приятните и внимателни мъже за добри потенциални съпрузи. Повечето от тях предпочитат собствения си пол, което съпругите им не осъзнават, докато не народят по няколко деца. Случи се на две мои приятелки. Кърт е приятен и внимателен, но не гони жените, за да се размножи. Като повечето учени живее заради работата си, така че не мисля, че хомосексуалните му връзки са дълги. Или пък ако си има сериозен приятел, не го вижда често.

— Много си безпристрастна — каза той.

— Защото гледам отстрани. Честно казано, предполагам, че Кърт е дошъл в Америка, защото е искал да започне на чисто. Да се засели на място, от което може, когато си поиска, да ходи до хомосексуалните свърталища в Ню Йорк. Но е забравил или просто не е знаел, че много от американските медици са от еврейски произход. Вече двайсет години, откакто войната свърши и се разбра за онези ужасни концлагери, но споменът е още съвсем жив.

— В теб също, предполагам.

— О, аз помня най-вече ужаса от купонната система за храна и дрехи. Имаше и бомби, и ракетни обстрели, но не и където аз живеех, в покрайнините на Линкълн. — Сви рамене. — Харесвах Кърт Шилер и преди да се случи това ужасно нещо, всички останали също го харесваха, включително Мори Финч, Соня Либман, Хилда Силвърман и фелдшерите. Спомням си, когато Мори разбра, че у Кърт се борят задълженията му на патолог и съвестта, каза, че неговата собствена съвест му казвала, да не хвърля пръв камък по германец, който е достатъчно млад, за да е участвал в Холокоста. — Погледна си часовника, най-евтиният „Таймекс“, който можеше да се намери. — Трябва да вървя, но ти благодаря, Кармайн. Храната беше прекрасна, обстановката — великолепна, а компанията — хм, доста поносима.

— Достатъчно поносима, за да го направим пак следващата сряда? — помогна й да се изправи, макар че тя стана с лекота, сякаш тежеше на половината на осемдесетте си килограма.

— Щом искаш.

Придружи я надолу с асансьора и настоя да я изпрати до корвета й.

Интересна жена, помисли си, докато гледаше как колата се отдалечава с ръмжене. В нея има много повече от комплекси за високия й ръст. Разприказва се и забрави да го демонстрира като заплаха. Облича се евтино и грозно, сама си прави косата, няма бижута. Дали е стисната, или просто не й пука как изглежда? Мисля, че не е нито едното, нито другото. Не се учудвам, че е запалена туристка. Представям си я как крачи по Апалачите в големи туристически обувки — един женски Том Бомбалди. Няма химия на привличане между нас, това е облекчение. И тъй като мога да си заложа всичките китайски антики, че не е Чудовището от Кънетикът, госпожица Дюпре е логичният служител на „Хъг“, който ще привлека на своя страна.

Браво! Добра работа тази вечер!

ГЛАВА 6

Сряда, 17 ноември 1965 г.

Доникъде не стигаме — каза Кармайн на Силвестри, Мариано и Патрик. — Вече стават два месеца, откакто Мерседес беше отвлечена, а ние преобърнахме цял Кънетикът. Не остана изоставена къща, хамбар или навес в целия щат, който да не сме претърсили, или пък гора, която да не сме обходили. Ако се придържа към навиците си, вече е набелязал следващата жертва, но ние не знаем нищо повече за него и за самоличността на жертвата от това, което знаехме първия ден.

— Може би трябва да търсим в къщи, хамбари и навеси, които не са изоставени — предложи Марсиано, който винаги се изнервяше от официалните ограничения.

— Разбира се, за това сме съгласни — потвърди Силвестри, но ти много добре знаеш, Дани, че при сегашното положение никой съдия няма да ни издаде заповед за обиск. Имаме нужда от улики.

— Може да сме подплашили убиеца — добави Патрик. — Може да не отвлече друга жертва. Или ако го направи, може да е от друг щат. Кънетикът не е огромен. Може пак да си живее тук, а да отвлича в Ню Йорк, Масачузетс или Роуд Лйлънд.

— Ще отвлече, Патси, и то в рамките на Кънетикът. Защо в рамките на Кънетикът? Защото тук е на собствен терен. Чувства се като негов собственик. Не на гости, у дома си е — дом, сладък дом! Мисля, че живее тук достатъчно дълго и познава всеки град и село.

— И колко време му е трябвало да се почувства така? — попита Патрик заинтригуван.

— Зависи дали е пришълец. Според мен — поне пет години, и то при положение, че е пришълец.

— Това не изключва много служители на „Хъг“ от списъка със заподозрените, нали?

— Не, Патси, не изключва. Финч, Форбс, Понсонби, Смит, госпожа Либман, Хилда Силвърман и Тамара Вилич са родени и израснали в Кънетикът, Полоновски е тук от петнайсет години, Чандра от осем, Сатсума от пет. — Кармайн се намръщи. — Да сменим темата. Джон, пресата помага ли ни?

— Да, и то много — отвърна Силвестри. — Вече ще му е доста по-трудно да отвлече такъв тип момиче. В рамките на една седмица ще публикуваме предупреждения по вестници, радио и телевизия. Ще има ясни снимки на момичетата и акцент върху техния карибски католически произход.

— Ами ако смени типа? — попита Марсиано.

— Всеки проклет психиатър, с когото съм се консултирал, ме уверява, че няма да го направи, Дани. Аргументът им е, че е отвлякъл единайсет момичета, които си приличат като сестри, което означавало, че е фиксиран върху комплекс от неща, включващ цвят на кожата, лице, ръст, възраст, местонахождение и религия — каза Кармайн. — Проблемът е, че психиатрите могат да си вадят заключения само на базата на наблюдения на пациенти, които все още не са убивали, макар че някои от тях са изнасилвали многократно.

— Кармайн, всички ние тук знаем, че повечето убийци са доста тъпи — започна Патрик със замислен глас. — И дори когато са интелигентни, не са гении. Може да са манипулатори, да имат късмет и дори, да речем, да са компетентни. Но този човек е много по-умен от тях, включително и от нас. Чудя се дали ще се впише в образа, който психиатрите са му изградили? Ами ако той самият е психиатър? Като професор Смит? Полоновски? Понсонби? Финч? Форбс? Проверих ги в архивите на „Чъб“, всичките имат дипломи по психиатрия. Те не са просто невролози, те са много повече от това.

— Мамка му — изруга Кармайн. — Чак сега се сетих за дипломите по психиатрия. Не заслужавам да оглавявам този специален отряд.

— Специалните отряди вършат колективна работа — успокои го Силвестри. — Е, добре, знаем го, и какво от това?

— Може ли да е жена? — попита смръщен Марсиано.

— Според психиатрите — не. И този път съм съгласен с тях — беше категоричен Кармайн. — Убиец от такъв тип се цели в жени, но самият той не е жена. Може би иска да бъде и да изглежда като нашите момичета — кой знае? Движим се в пълен мрак.

Дездемона престана да ходи и да се връща пеша от работа, като си каза, че е глупаво от нейна страна, но не можеше да овладее емоцията, която я изпълваше, докато крачеше през сухите листа — мислеше си, че някой я преследва и е прекалено хитър, за да позволи да го хване. От мисълта да остави любимия си корвет на открит паркинг, граничещ с гетото, я побиваха тръпки, но не можеше да го преодолее. Ако откраднеха колата, оставаше й да се моли, да я намерят, преди да я разглобят. Но не можеше да признае на Кармайн какво се е случило, макар да бе сигурна, че той няма да се смее. Не беше нито от карибски произход, нито метър и петдесет и пет висока, затова вярваше, че този, който я следи, няма нищо общо с човека, който интересуваше Кармайн.

Докато ядеше пица с него в апартамента му, й се стори напрегнат като котка, чиято територия е завладяна от куче. Не че беше рязък, американците имат идеален израз за това — като на пружина.

Е, и тя беше като на пружина, затова изстреля новината си направо.

— Днес Кърт Шилер се опита да се самоубие.

— И никой не ми е казал? — попита той.

— Сигурна съм, че професорът щеше да ти съобщи утре — отвърна тя, като избърса потекъл по брадата й доматен сос с леко треперещите си пръсти. — Стана малко преди да тръгна.

— Мамка му! Как?

— Той е лекар, Кармайн. Взел е коктейл от морфин, фенотиазин и секонал, за да си спре сърцето и дишането, както и стемител, за да е сигурен, че няма да ги повърне.

— Искаш да кажеш, че е мъртъв?

— Не. Мори Финч го намерил малко след като изпил всичко и го реанимирал, докато го закарат в спешното отделение на болницата на Холоуман. След това му инжектирали противоотрови и му направили стомашна промивка, прескочил е трапа. Горкият Мори беше шокиран до дъното на душата си и обвиняваше себе си. — Остави на масата изяденото до половина парче пица. — Като говоря затова и апетитът ми изчезва.

— Аз съм свикнал — каза той и си взе още едно парче. — Шилер единственият такъв случай ли е?

— Не, но е най-драматичният. Надявам се, когато се възстанови достатъчно и дойде на работа, тези, които направиха живота му ад, да го оставят на мира. Няма да има повече свастики по плъховете. Те според мен бяха отвратително дребнави! Емоциите ни могат да са ужасно разрушителни.

— Със сигурност. Емоциите замъгляват здравия разум.

— Убийството от емоции ли е мотивирано?

— Емоции, студени като открития космос и горещи като ядрото на слънцето — отвърна Кармайн. — Убиецът е врящ котел от емоции, които си мисли, че може да контролира.

— Но ти не смяташ, че може?

— Не. Те го владеят. Но не можем да го разкрием, защото успешно балансира между открития космос и слънчевото ядро. — Взе наяденото парче пица от чинията й и й даде друго. — Вземи, това е по-топло.

Тя го опита, но се задави. Кармайн се намръщи и й предложи чаша отлежал коняк.

— Майка ми би го нарекла грапа, но коняк е много по-точно. Изпий го, Дездемона, после ми кажи с кого другиго от „Хъг“ са ставали инциденти.

По тялото й се разля топлина, последвана от прекрасно чувство за блаженство.

— Професорът — каза тя. — Всички мислим, че е на ръба на нервна криза. Издава заповеди, после забравя за тях, отменя разпореждания, които не трябва, остави Тамара Вилич да се измъкне, въпреки че е извършила убийство… — Сложи ръка върху устата си. — Нямах предвид буквално. Тамара е пълна крава, но нейните престъпления са морални, не е убийца. Има връзка с някого и е ужасена, че може да се разчуе. Доколкото я познавам, той не е само забранен плод. Тя е влюбена в него и й е поставил условие — или го пазим в тайна, или се разделяме.

— Което означава, че или е важна клечка, или се страхува от жена си. Кой друг освен професора може да е?

Очите й се изпълниха със сълзи.

— О, Кармайн! Всички сме под напрежение. Надяваме се и се молим, ако това чудовище убие пак, престъплението му да няма нищо общо с „Хъг“. Духът на учените е толкова паднал. Чандра и Сатсума почват да споменават за преместване, а специално Чандра е нашият гений и нашата надежда. Юстас получи още един фокален пристъп, дори професорът се разведри. Това е постижение за Нобелова награда.

— Един на нула за „Хъг“ — каза Кармайн кисело. Лицето му се промени, той застана на колене пред нея и взе ръцете й. — Криеш нещо от мен и то се отнася до теб. Кажи ми.

Тя се дръпна.

— Нищо ми няма, какво да ми е? — попита.

— Ами отиваш на работа и се връщаш с кола. Забелязах корвета на паркинга на „Хъг“. Минавам често покрай него напоследък.

— О, това ли! Стана прекалено студено да ходя пеша.

— Моето пиленце ми каза друго.

Тя се изправи и отиде до прозореца.

— Просто глупави фантазии.

— Какви фантазии? — попита той и застана до нея.

Излъчваше топлина, тя го беше забелязала и преди, но сега й се стори странно успокояващо.

— Ами… — започна, но спря, после изстреля думите бързо, сякаш се боеше, че ако се забави, ще размисли. — Всяка вечер някой ме следи от работа до вкъщи.

Той не се засмя, но не се и напрегна.

— Как разбра? Видя ли някого?

— Не, никого. Това е най-страшното. Чувам шумолене на стъпки в падналите листа, спират, когато и аз спра, но не достатъчно бързо. И въпреки това не виждам никого!

— Страшничко, а?

— Да.

Той въздъхна, прегърна я с една ръка, отведе я до креслото и й наля още един коняк.

— Ти не се паникьосваш лесно и се съмнявам, че това е фантазия. Но пък и не мисля, че е Чудовището. Остави тази префърцунена кола. Майка ми има стар мерк, който не кара, можеш да го вземеш. Да не изкушаваме местните хулигани, може би и преследвачът ти ще разбере посланието.

— Не мога да се натрапя така.

— Не е натрапване. Хайде, ще карам след теб до вас и ще чакам, докато се прибереш. Меркът ще е пред вас на сутринта.

— В Англия — каза тя, когато той я изпращаше до корвета — мерк означава мерцедес-бенц.

— Тук — отвърна той, докато й отваряше вратата — означава форд Меркурий. Пила си два коняка и след теб кара лейтенант от полицията, така че внимавай.

Беше толкова мил, толкова щедър. Дездемона подкара яркочервената спортна кола в мига, в който Кармайн се качи във форда и потегли към дома си с усещането, че страховете и са изчезнали. Само толкова ли беше необходимо? Силно мъжко рамо?

Провери дали корветът е добре заключен, после я придружи до входа.

— Оттук нататък мога сама — каза тя и му подаде ръка.

— О, не, ще проверя и горе.

— Доста е разхвърляно — запротестира тя и тръгна нагоре но стълбите.

Но нямаше предвид точно тази бъркотия, на която се натъкна. Работната й кошница беше на земята, съдържанието й — пръснато навсякъде, а новата й бродерия, свещенически филон, беше нарязана на ленти и захвърлена на креслото.

Дездемона се олюля.

— Бродерията ми, красивата ми бродерия! — прошепна. — Преди не е стигал толкова далеч.

— Искаш да кажеш, че и преди е влизал?

— Да, два пъти. Преместваше бродерията ми, но не я съсипваше, както сега. О, Кармайн!

— Ела, седни. — Настани я в друго кресло и отиде до телефона. — Майк? — каза в слушалката на някого. — Делмонико. Искам двама души да пазят свидетел. За вчера, ясно ли е?

Беше все така спокоен, но обикаляше около работното й кресло, без да докосва нищо. После седна на облегалката до нея.

— Необичайно хоби — каза той спокойно.

— Обожавам го.

— Значи сърцето ти се къса, като гледаш това. По същата бродерия ли работеше при предишните му посещения?

— Не, тогава бродирах гоблен за Чък Понсонби. Много елегантен, но не като това. Дадох му го преди седмица. Много се зарадва.

Той не каза нищо повече, докато светлините на патрулната кола не проблеснаха през прозореца, тогава я потупа по рамото и отиде да даде указания на колегите си.

— Има един човек пред вратата ти и един горе на задните стълби. В безопасност си — каза той, като се върна. — Първата ми работа утре ще е да оставя пред вас мярка, но няма да можеш да отидеш веднага на работа. Не пипай нищо, докато моите криминалисти не дойдат сутринта да видят дали нашият разрушителен приятел е оставил някакви следи.

— Първия път остави — каза тя.

— Какво? — попита той рязко и тя разбра, че пита какво е оставил като следа, а не просто възкликва.

— Малко кълбо къси черни косми.

Лицето му изведнъж стана безизразно.

— Разбирам. — И си тръгна, сякаш не знаеше какво да каже на сбогуване.

Дездемона си легна, но не можа да заспи.

Втора част

Декември

1965 г.

Глава 7

Сряда, 1 декември 1965 г.

Стотици ученици се втурнаха навън от гимназия „Травис“, някои поеха пеша по краткия път към домовете си в Холоу, други се натовариха на десетките училищни автобуси, паркирани по Двайсета улица и зад ъгъла по „Пейн“. Преди се прибираха с градските автобуси, които минаваха наблизо, но след като се заговори за Чудовището от Кънетикът, осигуриха специален превоз за всеки ученик и автобусите си имаха номера. На всеки шофьор бе раздаден списък с имена и му бе наредено да не тръгва, преди да се качат всички. Ръководството на „Травис“ стана толкова предпазливо, че имената на отсъстващите ученици се заличаваха от дневните списъци, преди да се дадат на шофьорите. Отиването до училище не беше такъв проблем. Но прибирането вкъщи беше това, от което всички се страхуваха.

„Травис“ беше най-голямото общинско училище в Холоуман, в него учеха деца от Холоу до северните покрайнини на западната част на града. Повечето ученици бяха чернокожи, но не надвишаваха много белите. От време на време възникваха расови проблеми, но повечето гимназисти се адаптираха добре и се сприятеляваха според личните си предпочитания, а не според цвета на кожата. „Черната бригада“ имаше поддръжници в „Травис“, но същото се отнасяше и за няколко други общества и църкви. Най-популярни бяха тези младежи, които разумно балансираха между добрите оценки и примерното поведение. Всеки учител от гимназията би се подписал, че хормоните им създаваха повече главоболия от расизма.

Въпреки че полицаите се наблюдаваха най-строго католическите гимназии, и „Травис“ не беше пренебрегната. Когато Франсин Мърей, шестнайсетгодишна десетокласничка от Вали, не се качи на автобуса, шофьорът слезе и побягна към патрулката, паркирана на тротоара пред главната порта. За миг настана хаос. Автобусите спряха и отвориха врати, униформени се качваха в тях и питаха за Франсин Мърей, други пък призоваваха приятелите на Франсин да отидат при тях, а Кармайн Делмонико препускаше с колата си към „Травис“ заедно с Кори и Ейб.

Не бе забравил и „Хъг“. Преди фордът да потегли, даде указания на Марсиано да провери дали всички в „Хъг“ са на работа и с какво се занимават.

— Не можем да си позволим да изпратим там кола, затова обади се на госпожица Дюпре и й предай от мое име, че искам да знам за всеки един кога къде е бил, отнася се и за посещенията в тоалетната. Можеш да й имаш доверие, Дани, но не й казвай повече, отколкото трябва.

След като претърсиха цялото училище, от физкултурния салон до мансардите, учителите се стекоха на двора, където многоуважаваният чернокож директор Дерек Деймиън крачеше нагоре-надолу. Продължаваха да пристигат полицейски коли. След като се уверяха, че в подопечните им училища няма липсващи ученици, охраняващите ги полицаи напускаха постовете си, за да разпитват децата и учителите от „Травис“, да претърсят гимназията навсякъде и да отклоняват умиращите от любопитство ученици, които се пречкаха.

— Казва се Франсин Мърей — обясни господин Деймиън на Кармайн. — Трябваше да е в онзи автобус — и го посочи, — но не се появи. Била е в последния час по химия и мога да ви уверя, че напусна сградата с група приятели. Те се пръснаха в двора и тръгнаха към автобусите или пеша към вкъщи. Лейтенант Делмонико, това е ужасно, ужасно!

— Като се разстройвате, няма да помогнете нито на нея, нито на нас, господин Деймиън — каза Кармайн. — А сега най-важното. Как изглежда Франсин?

— Като изчезналите момичета — каза Деймиън и се разплака. — Толкова е красива и обичана от всички! Пълна отличничка, никога не е създавала проблеми, прекрасен пример за съучениците си.

— От карибски произход ли е?

— Не, доколкото знам — отвърна директорът, докато си бършеше сълзите. — Предполагам, че затова не ни направи впечатление. Навсякъде във вестниците пишеше, че са с латинска кръв, а тя не е. От едно от старите чернокожи семейства на Кънетикът е, но от смесен брак. Случва се, лейтенант, независимо колко хора са против. О, мили боже, мили боже, какво ще правя сега?

— Господин Деймиън, да не би да искате да ми кажете, че единият родител на Франсин е чернокож, а другият — бял? — попита Кармайн.

— Да, така смятам, така смятам.

Ейб и Кори отидоха да говорят с униформените, да им кажат да претърсят всички автобуси и после да ги пускат да тръгват, но да съберат приятелите на Франсин и да ги пазят, докато бъдат разпитани.

— Сигурен ли сте, че не е някъде в училището? — попита Кармайн сержант О’Брайън, когато той изведе полицаите си и учителите от огромното здание.

— Тя не е вътре, лейтенант, кълна се. Отворих всяко шкафче, погледнах под всеки чин и във всяка тоалетна, в стола, в салона, в класните стаи, конферентната зала, складовете, котелното, мансардите, учебните лаборатории, стаята на портиера — претърсил съм всеки проклет ъгъл — докладва запотеният О’Брайън.

— Кой я е видял последен? — попита Кармайн учителите, някои от които плачеха и трепереха от шока.

— Излезе от моя кабинет с приятелките си — каза госпожица Коруин, учителката по химия. — Останах след тях да подредя, не ги последвах. О, ще ми се да бях!

— Не се самоизмъчвайте, госпожо, нямало е как да знаете — успокои я Кармайн и огледа останалите. — Някой друг да я е виждал?

Не, никой друг не беше. И не, никой не беше забелязал непознати хора наоколо.

Пак го е направил, помисли си Кармайн, докато отиваше към групичката младежи, заявили се като приятели на Франсин Мърей. Грабнал я е, без никой да го види. Днес се навършват шейсет и шест дни от изчезването на Мерседес Алварес, бяхме нащрек, предупредихме всички, показахме снимки на момичета и обясних в какъв тип се цели, засилихме охраната на училищата, хвърлихме всичките си ресурси. Трябваше да го заловим! И какво прави той? Заблуждава ни, че карибският произход е задължителна част от маниите му и сменя етническата група. А аз опровергах Дани Марсиано, когато го предположи. И то точно в „Травис“! В този мравуняк! Хиляда и петстотин ученици! За половината град „Травис“ е школа за престъпници, нехранимайковци и отрепки, а се забравя, че за много свестни бели и чернокожи деца това е място, където получават добро образование.

Най-добрата приятелка на Франсин беше чернокожо момиче на име Кими Уилсън.

— Заедно излязохме от час по химия, господине — каза Кими, подсмърчайки.

— Всички ли сте в този клас по химия?

— Да, господине, ние всички се подготвяме за медицина.

— Продължавай, Кими.

— Помислих, че е отишла до тоалетната. Мехурът на Франсин не държи много, непрекъснато ходи до тоалетната. Не се замислих много, защото я познавам каква е. Не се замислих! — И сълзите потекоха. — О, защо не отидох с нея?

— В един автобус ли пътувате, Кими?

— Да, господине. — Кими направи огромно усилие да овладее чувствата си. — И двете живеем на „Уитни“, във Вали. — Тя посочи към две плачещи бели момичета. — Както и Шарлийн, и Рохан. Бяхме я забравили, докато шофьорът на автобуса не започна поименна проверка и тя не се обади.

— Познаваш ли шофьора на вашия автобус?

— Не по име, господине, не и днешния. Но го знам по физиономия.

До пет следобед гимназия „Травис“ беше напълно празна. След като претърсиха внимателно сградата и околността, полицейският кордон се разпростря още по-нашироко, а през Холоу плъзна слух, че Чудовището от Кънетикът е ударило отново. И то не испаноговореща, а истинско чернокожо момиче. Докато Кармайн пътуваше към къщата на семейство Мърей, Мохамед ел Неср, информиран от Уесли ле Клерк, вече събираше бригадата си.

На половината път до Вали фордът спря до една телефонна кабина, за да говори спокойно с Дани Марсиано. Кармайн не искаше да използва радиостанцията в колата. Някои журналисти можеха да я засичат, освен това много пращеше.

— Има ли отсъстващи в „Хъг“, Дани?

— Само Сесил Потър и Отис Грийн, които са приключили работния си ден. И двамата били вкъщи, когато госпожица Дюпре се обадила. Каза, че всички други били на работа и движението им се знаело.

— Какво можеш да ми кажеш за семейство Мърей? Всичко, което аз успях да разбера, е, че единият родител е бял, а другият чернокож.

— Съвсем обикновено семейство, Кармайн — солта на земята — каза Марсиано и въздъхна. — Единствената разлика е, че доколкото знаем, няма карибска връзка. Редовно посещават местната баптистка църква, затова си позволих да се обадя на пастора им, някой си Леон Уилямс, и да го помоля да отиде при тях да им съобщи новината. Разпространява се със скоростта на светлината и не искам някой досаден съсед да им го каже.

— Благодаря ти, Дани. Нещо друго.

— Бащата е чернокож. Научен сътрудник по електроинженерство в Изследователския институт „Съскинд“, което означава, че преподава и е добре платен. Майката е бяла. Работи по обед в стола на „Съскинд“, сутрин си е вкъщи, изпраща децата на училище и се е прибира, преди да се върнат. Имат две момчета, по-малки от Франсин, които учат в прогимназия „Хигинс“. Преподобният Уилямс ми каза, че семейство Мърей предизвикали известни вълнения, когато преди девет години се преместили на улица „Уитни“, но всяко чудо за три дни и сега са част от местната общност. Много ги харесват, имат приятели от двете раси.

— Благодаря ти, Дани. Доскоро.

Вали беше квартал със смесено население нито много богат, нито беден. От време на време там избухваха расови конфликти, обикновено когато пристигаше ново бяло семейство, но в района нямаше достатъчно собственици на жилища, за да се смята черният цвят на кожата за проблем. Там нямаше анонимни заплахи по пощата, убийства на домашни любимци, изхвърляне на боклука на улицата и графити.

Когато фордът зави по улица „Уитни“, по която имаше парцели от половин акър със скромни къщи, Кармайн усети, че Ейб и Кори се стегнаха.

— Господин, Кармайн, как позволихме това да се случи? — избухна Ейб.

— Защото той смени начина си на действие, Ейб. Изигра ни.

Когато спряха до боядисана в жълто къща, Кармайн сложи ръка на рамото на Кори.

— Вие, момчета, останете тук. Ако ми потрябвате, ще ви повикам, ставали?

Преподобният Леон Уилямс го посрещна в дома на семейство Мърей. Започва да ти става навик, Кармайн.

Двете момчета ги нямаше. Чуваше се далечен слаб звук от телевизор. Родителите седяха един до друг на дивана и храбро се опитваха да запазят самообладание. Майката беше стискала съпруга си за ръката така здраво, сякаш от това зависете живота й.

— Вие не сте ли от Карибите, господин Мърей? — попита Кармайн.

— Не, определено не. Семейство Мърей живеят в Кънетикът отпреди Гражданската война, били са се за Севера. А жена ми е от Уилкс-Бар.

— Имате ли скорошна снимка на Франсин?

Сестра близначка на останалите единайсет.

Всичко започваше отначало, същите въпроси беше задавал и на останалите единайсет семейства: с кого се е виждала Франсин, с какви добри каузи се занимаваше, дали е споменавала за нови приятели или познати, дали е забелязала някой да я шпионира, или следи. Както винаги отговорите бяха не.

Кармайн си тръгна, веднага щом си свърши работата. Техният пастор ще ги утеши в болката им много по-добре от мен. Аз съм вестителят на съдбата, може би на възмездието, може би точно така ме виждат. Молят се момиченцето им да е добре, но са ужасени, че може би не е. И после ще чакат аз, вестителят на съдбата, да се върна и да ги опровергая.

Комисар Джон Силвестри се появи по местната телевизия след новините в шест часа с молба към жителите на Холоуман и Кънетикът да помогнат в търсенето на Франсин и да се обадят, ако са забелязали нещо необичайно. И книжните плъхове си имаха своите предимства и едно от предимствата на Силвестри беше публичният му образ — тази мъжествена глава, този превъзходен профил, овладяно достойнство и искрено излъчване. Не се опита да парира въпросите на водещата, както би се очаквало от политик, защото беше необикновена публична личност. Нейните язвителни забележки, че Чудовището на Кънетикът е все още на свобода и продължава да отвлича невинни момичета, не смутиха ни най-малко спокойствието му. Някак си успя да я направи да изглежда като красива заядлива кучка.

— Умен е — каза Силвестри. — Много умен.

— И би трябвало — каза Сурина Чандра на съпруга си, докато двамата седяха пред огромния си телевизор. Бяха платили цяло състояние, да им прекарат кабелна от Ню Йорк, за да могат да се разхождат по каналите до осем часа, когато сядаха да вечерят. Надяваха се да намерят нещо за Индия, но това се случваше рядко. Откриха, че САЩ не се интересуват ни най-малко от родината им, а са погълнати от собствените си проблеми.

— Да, би трябвало — отвърна Нур Чандра разсеяно, умът му беше зает с неговия триумф, който беше толкова велик, че му идеше да го изкрещи на целия свят. Само че не смееше да рискува, никак не смееше. Трябваше да се пази в тайна. — Ще спя в моята къща следващите няколко дни — добави. Идеалните му устни бяха извити в лека усмивка. — Имам важна работа.

— Как може някой да нарича Чудовището умен човек? — зачуди се Робин. — Не е много умно да убиваш деца, това си е… глупаво и нечовешко!

Чудя се, ако я накарам да ми обясни, какво ли определение би ми дала за „умен“, помисли си Адисън Форбс.

— Съгласен съм с полицейския комисар — отвърна и в същи миг откри, че под парче маруля се бе скрило едно кашу. — Много умен тип. Това, което Чудовището върши, е отвратително, но се възхищавам на компетентността му. Прави полицаите на глупаци. — Ядката се стопи върху езика му като нектар. — Кой е имал наглостта — добави той ядосано — да накара Дездемона Дюпре да ни следи като животни и да ни пита непрекъснато къде ходим! В нашите среди има шпионин и аз няма да забравя това. А заради нейните идиотщини изоставам с клиничните си бележки. Заспивай и не ме чакай. И изхвърли четвъртинката сладолед във фризера, чу ли какво ти казах?

— Да, умен е — каза Катрин Финч. Хвърли разтревожен поглед към Мори. Той не беше същият, откакто нацисткият идиот се опита да се самоубие. Тя беше по-твърда от него и смяташе, че е жалко, задето не беше успял, но Мори имаше повече съвест и тя му казваше, че самият той е идиот. Каквото и да му говореше, горкичкият не спираше да се самообвинява.

Той не си направи труда да й отговори, само блъсна пържолата си и стана от масата.

— Може би ще поработя малко в гъбарника — тръгна и взе фенерче от преддверието, когато мина през него.

— Мори, не е нужно да стоиш на тъмно тази вечер! — извика тя.

— Аз през цялото време тъна в мрак, Кати. През цялото време.

Братът и сестрата Понсонби не видяха комисар Силвестри по телевизията, защото нямаха телевизор. За Клеър той беше ненужен, а Чарлз го наричаше „опиума на некултивираното стадо“.

Тази вечер бяха избрали Концерт за оркестър на Хиндемит, бурна фанфарна музика, на която се наслаждаваха, най-вече когато „Чарлз успяваше да намери наистина хубава бутилка вино Пуйи фюме“. Днес вечерята беше лека, омлет с екзотични подправки, последван от филета от писия, мариновани в много сух бял вермут и вода. Никакви въглехидрати, само бяла маруля с винегрет с орехово олио и замразен белтъчен крем с шампанско за десерт. Не беше от вечерите, след които пиеха кафе и пушеха пури.

— Как обиждат интелигентността ми понякога — започна Чарлз, когато Хиндемит навлезе в по-тиха фаза. — Дездемона Дюпре днес ни търси всички с легендата, че трябвало да подпишем някакъв документ, за който Боб не знаел нищо, а час по-късно пристигнаха хиляди полицаи. Точно когато бях потънал в размисли, които се плашат от тракането на подковани ботуши. Къде съм бил цял следобед? Ха! Изкуших се да им кажа да вървят по дяволите, но не го направих. Но трябва да призная, че Делмонико добре води разследването. Не ни удостои с присъствието си, но неговите легиони издават почерка му.

— Боже, боже — каза тя безизразно, пръстите й се бяха отпуснали около дръжката на чашата с вино. — Всеки път, когато отвлекат някое момиче ли ще разследват „Хъг“?

— Така мисля. А ти?

— О, да. В какво тъжно място се превръща този свят. Понякога, Чарлз, съм много доволна, че минавам през него сляпа.

— И днес мина през него сляпа, винаги така е било. Макар че ми се ще да не е. Носят се някакви слухове, че Дездемона Дюпре била следена. Макар че какво общо би могла да има тя с другия случай е пълна мистерия. — Той се изкикоти. — Такова огромно и непривлекателно същество!

— Постъпките на хората са предсказуеми, Чарлз.

— Зависи — каза той — кой ги предсказва.

Братът и сестрата Понсонби се засмяха, кучето излая, а Хиндемит се разля в цялото си великолепие.

За голяма своя изненада Кармайн намери колата на майка си паркирана пред „Малволио“, когато спря там малко след седем вечерта, след като достави Кори и Ейб при многострадалните им съпруги.

— Какво правиш тук? — попита и й помогна да слезе. — Още проблеми?

— Помислих си, че може да искаш компания. Как е тук храната? Има ли хамбургери за вкъщи?

— Няма за вкъщи, но хайде да ядем вътре. Там е по-топло.

— Помогнах с каквото можах на капитан Марсиано днес — каза тя, докато ядеше пържени картофи (които наричаше чипс). — Но ми отне час и половина да намеря всички. Не можах да открия нито един от учените, докато не осъзнах, че сигурно е първи декември. На покрива е топло и не духа вятър. Бяха там на кръгла маса за Юстас. Всички до един и изглеждаха така, сякаш не бяха помръдвали с векове.

— С векове?

— Много отдавна.

— Извинявай, че ти натрапих тази задача, но не можех да жертвам и един полицай, когато все още имаше надежда да намерим Франсин.

— Няма значение. Аз и без това бълвах огън и жупел по теб. — Взе още едно картофче. — Откакто се разчу за полицейската ми охрана, ме гледат с други очи. Повечето са на мнение, че си измислям.

— Че си измисляш ли?

— Че се преструвам. Тамара казва, че се опитвам да те сваля.

Той се усмихна широко.

— Объркана работа, Дездемона.

— Жалко, че съсипаната ми бродерия не казва същото.

— О, той е прекалено умен, за да ти съсипе бродерията от първия път. Знаел е, че няма да се оплачеш.

Тя потрепери.

— Защо мислиш, че е Чудовището?

— Защото го прави, за да ни отклони вниманието.

— Имаш предвид, че не съм в опасност?

— Не съм казал това. Полицаите остават.

— Възможно ли е да си мисли, че знам нещо?

— Може би, а може би не. Отвличането на вниманието няма друга причина, освен да създава заблуда.

— Да отидем у вас и да гледаме комисаря по късните новини — предложи тя.

Когато предаването свърши, тя се усмихна.

— Комисарят е голям сладур. Добре се справи с тази измислена умница, водещата.

Кармайн вдигна вежди.

— Следващия път, като го видя, ще му кажа, че го смяташ за сладур. Мило, но твоят сладур веднъж излезе срещу картечно гнездо с дванайсет германци и спаси цяла рота. И не само това.

— Да, мога да си го представя. Но не ме споменавай пред него. Сигурно ще го видиш на много сериозна среща, защото и положението е много сериозно. Чудовището наистина е доста умно, макар че това определение си е направо подценяване.

— Той не е само едно нещо, Дездемона. Умен, хитър, луд, може би дори гений. Но със сигурност знам, че лицето, което представя пред света, е напълно невинно. Винаги е нащрек. Ако не е така, някой ще го разпознае. Мисля, че може да е женен и дори жена му да не го подозира. Да, наистина е умно копеле.

— И ти си доста умен, Кармайн, но не само това. Ти си като булдог. Веднъж захапеш ли, не пускаш. Накрая ще се умори да те влачи със себе си.

През него се разля топлина, дали от коняка или от комплимента — не беше сигурен. Кармайн малко се наду, като много внимаваше да не го покаже.

Глава 8

Вторник, 2 декември 1965 г.

Франсин Мърей не се появи и на другия ден и всички освен родителите й бяха сигурни, че Чудовището я е отвлякло. О, родителите също го знаеха, но как би могло човешкото сърце да живее с такава съсипваща болка, докато все още имаше и други възможности? Веднъж беше ходила на пижамено парти, без да им каже. Бяха го забравили, но се бе случило. Чакаха и се молеха, хващаха се и за сламката, за да докажат, че това е грешка и Франсин ще се появи усмихната на вратата.

Когато Кармайн се върна в кабинета си към четири следобед, след цял ден разпити, включително и в „Хъг“, все още нямаше никаква положителна информация. Два месеца разследване и нищо.

— Делмонико.

— Лейтенант, обажда се Дерек Деймиън от гимназия „Травис“. Бихте ли могли да дойдете веднага при мен?

— Идвам до пет минути.

Дерек Деймиън, помисли си Кармайн, сигурно си тръгва от „Травис“ винаги последен от учителите. Вероятно е истински кошмар да управляваш тази огромна разноезична гимназия, но той се справяше добре.

Беше застанал на вратата на централната сграда на „Травис“, но в мига, в който фордът спря до училищния двор, се затича по стълбите.

— Не съм казал нищо на никого, лейтенант, казах само на момчето, което го намери, да не мърда.

Кармайн го последва зад левия ъгъл на централната сграда, където имаше неугледна пристройка, прилична на навес. Беше свързана с тухлената стена чрез къс проход, който оставяше на прозорците по нея три метра светлина и въздух и им откриваше гледка към боядисана в бежово метална стена.

Образованието беше грижа на общината. Градове като Холоуман, обременени с бясно нарастващо население в най-бедните квартали, се затрудняваха да осигурят подходящи училищни сгради. Така се бе появила пристройката — хангар, в който се помещаваше баскетболна зала с места за зрители, а в дъното имаше съоръжения за гимнастика — гимнастически коне, висящи от тавана халки, успоредки и две вертикални греди с напречна летва за висок и овчарски скок. От дясната страна пък бяха плувният басейн, трибуните и кътът за борба, бокс и фитнес. Там момичетата скачаха грациозно, а момчетата спукваха от бой боксовите круши.

Влязоха в салона от двора, но можеха да го направят и от сградата. Късият проход имаше топла връзка, която беше задължителна при лошо време, но също така имаше и вход отвън.

Дерек Деймиън поведе Кармайн покрай баскетболното игрище и трибуните му към гимнастическия кът, от двете страни на който можеше да се сяда върху наредени покрай стените шкафчета. Така ги наричаха в армията, а в гимназията, доколкото си спомняше, им викаха просто сандъци. До последния сандък от редицата покрай стената на прохода стоеше висок, атлетичен чернокож младеж, по чието лице се стичаха сълзи.

— Лейтенант, това е Уинслоу Слър. Уинслоу, кажи на лейтенант Делмонико какво намери.

— Това — каза момчето и подаде яркорозово яке. — На Франсин е. Името й е на него, виждате ли?

ФРАНСИН МЪРЕЙ. Беше избродирано на машина на закачалката на якето.

— Къде го намери, Уинслоу?

— Там вътре, под една от рогозките, само маншетите му се подаваха. — Уинслоу вдигна капака на един от сандъците и вътре видяха две гимнастически рогозки, едната навита, а другата небрежно сгъната.

— Как го намери?

— Аз съм състезател на висок скок, лейтенант, но имам слаби челюсти. Ако не се приземя, както трябва, се изместват — обясни Уинслоу с чист холоумански акцент, но словоредът му показваше, че има добри оценки по английски и не се събира с банди.

— Потенциален олимпиец, има много предложения от колежи — прошепна Деймиън на ухото на Кармайн. — Мисли си за „Хауърд“.

— Продължавай, Уинслоу, справяш се добре — каза му Кармайн.

— Има една много дебела рогозка и аз ползвам само нея. Треньорът Мартин я държи винаги в един и същи сандък, за да я намирам лесно, но не беше където е обикновено, когато дойдох да потренирам днес след училище. Почнах да я търся и я намерих на дъното на този сандък. Странна работа, господине.

— Колко странна?

— Обикновено сандъкът е пълен, рогозките са навити и подредени като кренвирши една върху друга. В някои от другите сандъци са направо натъпкани като сардели. А моята дебела рогозка въобще не беше навита. Беше сгъната и сложена по цялата дължина на сандъка. А тази, от която се показваха маншетите на якето на Франсин, беше най-отгоре. Имах някакво предчувствие, затова дръпнах маншетите и ето на.

На пода покрай сандъка имаше пет разпънати рогозки. Кармайн ги огледа със свито сърце.

— Предполагам не помниш в коя рогозка беше якето?

— О, напротив. В тази, която е най-отгоре в сандъка.

— Уинслоу, ти си мой човек — Кармайн се ръкува приятелски с него. — Стискам палци да спечелиш златен олимпийски медал през 68-ма! Благодаря ти за усилието и добрия нюх. А сега се прибирай, но не говори с никого за това, ясно?

Разбира се — съгласи се Уинслоу, обърса сълзите си и си тръгна с походка на голяма котка.

— Цялото училище тъгува — обясни директорът.

— И с право. Мога ли да набера външна линия от този телефон? Благодаря.

Потърси Патрик, който все още беше на работа.

— Ела сам, ако можеш, а ако не можеш, прати Пол, Ейб и Кори и цялата си апаратура. Може би имаме някаква следа.

— Имате ли нещо против да изчакате с мен, господин Деймиън? — попита той, като се върна при вече затворения сандък, върху чийто капак лежеше якето на Франсин.

— Разбира се, че не — отвърна Деймиън. Изкашля се, пренесе тежестта си на другия крак и въздъхна дълбоко. — Лейтенант, ще се чувствам, все едно не си изпълнявам задълженията, ако не ви кажа, че назряват проблеми.

— Проблеми ли?

— Расови проблеми. „Черната бригада“ прави мощна кампания и използва изчезването на Франсин като повод. Тя не е испаноговореща и когато попълва формуляри, се определя като чернокожа. Никога не споря с моите цветнокожи ученици как да се самоопределят расово, лейтенант — за мен това е накърняване на правата им. Придържам се към новата концепция за коренното население, че само човек от коренното население може да реши какъв е. — Поклати глава и се намръщи. — Но аз се отклоних. Мисълта ми е, че някои от моите най-буйни ученици казват, че става въпрос за бял човек, убиец на чернокожи момичета и че полицията не си дава зор да го хване, защото е влиятелен служител в „Хъг“ и има много връзки сред политиците. Тъй като в моето училище има петдесет и два процента чернокожи ученици и четиридесет и осем процента бели, ако не държа под контрол привържениците на „Черната бригада“, ще настане страшна бъркотия.

— Боже, само това ни трябва! Господин Деймиън, правим и невъзможното, за да открием убиеца, давам ви честната си дума. Просто не знаем нищо за него, не знаем дали работи в „Хъг“, пък и никой в „Хъг“ няма политическо влияние! Но ви благодаря за предупреждението, ще се погрижа в „Травис“ да има охрана. — Премести погледа си от сандъка към вратата, от която се влизаше в топлата връзка към централната сграда. — Имате ли нещо против да поразгледам? Как да стигна до кабинета по химия оттук? Лаборатория ли е или е класна стая?

— Направо по коридора, класна стая е. Лабораторията е в крилото с другите лаборатории. Заповядайте, лейтенант, огледайте, където искате — каза Деймиън, отиде до един стол, седна в него и зарови в длани главата си.

Вратата към прохода беше обикновена, а не с двойно заключване. Дали някога е била с двойно заключване? От тази страна не можеше да се отвори без ключ. Кармайн влезе в триметровия тунел и се озова директно срещу дамските тоалетни.

Убиецът знае всичко! — помисли си той поразен. Сграбчил я е, когато е отишла до тоалетната, а тя е била известна с честите си посещения там, завлякъл я е през триметровия коридор към тунела в празния салон. Най-вероятно е отворил вратата, преди да я хване. И е знаел, че в салона няма да има никого! Така е всяка сряда след часовете, защото тогава идва фирмата, която почиства, за да измие подовете. Но вчера не са чистили, защото Франсин изчезна и не са им позволили да влязат. Когато е дошъл в салона, е пренаредил рогозките, сложил я е в най-близкия сандък и се е погрижил дебелата рогозка на Уинслоу да я покрие напълно. Дали й е запушил устата, или пък й е инжектирал нещо, за да я упои?

Претърсихме всеки квадратен сантиметър на това училище два пъти, но не я намерихме. И когато не я открихме, разбрахме, че е дванайсетата жертва, отвлечена от „Травис“, преди радиостанцията на полицейската кола да се свърже с базата. И двата пъти някой от търсещите е отворил този сандък и е видял това, което е видял във всички останали — навити гимнастически рогозки. Може и да е бръкнал вътре, но Франсин нито е помръднала, нито е издала звук. И когато се убедихме, че Франсин я няма, когато изгубихме интерес към „Травис“, той се е върнал и я е взел. Ще поставя на Кори задача да разучи ключалката, той е най-добрият в това.

Може би повтаряме една и съща грешка — да подценяваме прецизността и усилията, които полага, когато планира ударите си. Между две отвличания няма какво друго да прави, освен да крои как ще грабне следващата си жертва. Колко време, преди да го направи, я набелязва? Дали ги е подбрал преди години, когато са били на прага на пубертета? Дали има списък на стената, прилежно оформен в таблица — име, дата на раждане, адрес, училище, религия, раса, навици? Сигурно ги наблюдава, вероятно е знаел за слабия пикочен мехур на Франсин. Дали не е учител по заместване, обикалящ от училище на училище с прекрасни препоръки и безупречна репутация? Това трябва веднага да го проверим.

— Дали е оставил якето, за да ни разиграва, или Франсин е успяла да го скрие в рогозката? — попита той Патрик, докато гледаше как Пол прибира загадъчното яке в пластмасова торба.

— По-скоро смятам, че Франсин го е скрила — отвърна Патрик. — Той е нагъл, но да ни остави яке, значи да издаде част от методите си. Досега бяхме убедени, че момичетата са били сграбчвани и веднага отвеждани. Защо да ни казва, че невинаги прави така? Мисля, че иска да вървим все по една съща следа и да гоним един и същ лъч светлина. Което означава, Кармайн, че това откритие не бива по никакъв начин да изтича към пресата. Имаш ли доверие на момчето, което го е намерило? А на директора?

— Да, имам. А как е останала незабележима в това шкафче, Патси?

— Той я е завлякъл. Такъв педант не би й запушил устата, преди да я сложи в задушното и миризливо шкафче. Няма следи да е повърнала, но хората са различни и някои лесно повръщат. Ако е била със завързана уста, е щяла да се удави в повръщаното. Не, не би рискувал това да стане. Тя е прекалено ценна за него, планирал е отвличането й поне два месеца.

— Ако намерим тялото й…

— Значи не мислиш, че ще я намерим жива?

Кармайн хвърли към братовчед си онзи поглед, който Патрик наричаше „презрително строг“.

— Не, няма да я намерим жива. Не знаем къде да търсим, а нямаме право да претърсим местата, които искаме. Така че когато намерим тялото й — продължи той, — най-добре е да разгледаш кожата й с микроскоп. Някъде по нея трябва да има пробождане, защото той не е имал време да я инжектира така, че да скрие следата от един добър патоанатом. Вероятно е използвал много фина игла, а и този път парчетата от трупа може да не са в такова добро състояние.

— Може би — каза Патрик мрачно. — Мога да взема назаем микроскопа „Цайс“ на „Хъг“. Моят е пълна бракма в сравнение с него.

— С нашия неограничен бюджет, не виждам защо да не си поръчаш такъв. Може да пристигне навреме за Франсин, но когато го получиш, съм сигурен, че ще му намериш добро приложение.

— Това, което най-много харесвам в теб, Кармайн, е наглостта ти. Ще те разпънат на кръст, защото аз няма да се подпиша под искането.

— Да вървят на майната си — каза Кармайн. — На тях не им се налага да се срещат с нещастните семейства. Още имам кошмари.

Глава 9

Петък, 10 декември 1965 г.

Десет дни минаха и ни следа от Франсин Мърей, но Франсин Мърей беше последната грижа на Рут Кинетон тази сутрин.

Въпреки че беше най-студеното време от зимата, Рут Кинетон предпочиташе да използва външния простор, вместо да пуска чистото си пране в онази сушилня. Нищо не мирише по-хубаво от дрехи, изсушени на свеж въздух. Освен това тя силно подозираше, че изкуствено ароматизираните антистатични омекотители, рекламирани по телевизията, всъщност са част от заговора на правителството да зарази кожата на почтените и примерни американци с вещество, което да ги превърне в зомбита. Конгресът непрекъснато нарушаваше нечии права в полза на пияници, хипита и хулигани, защо да не използва и омекотителите, дезодорантите за баня и флуорида за нечистите си цели?

Простря правилно: премяташе ъгълчето на всяка дреха върху ъгълчето на предишната, слагаше щипката, после премяташе ъгълчето на другата върху свободното ъгълче и пак защипваше. Устата й беше пълна с щипки, имаше още и в джобовете на престилката й. Да, нейният метод предполагаше използването на два пъти по-малко щипки, а просторът беше така оптимално използван, че не се виждаше никакво въже. Като свърши, подпря една пръчка с чатал под въжето, за да не виси. Добре, че днес не бе чак толкова студено, та мокрите неща да замръзват. Колкото и да държеше на сушенето навън, Рут мразеше да се бори със замръзнало пране.

По време на това упражнение изведнъж осъзна, че трите песа, които обикновено се въртяха по-надолу по „Гризуолд Лейн“, се бият в дъното на двора й. Щяха да дойдат и по-наблизо, защото псетата обикновено правеха така. А тя нямаше да им позволи да изцапат ослепително бялото й пране, нейните ярки и чисти цветни дрехи. Върна се в къщата да вземе метлата и пое решително към дъното на двора, където течеше поточе. То беше истинска досада. Наистина, не позволяваше на земята да замръзва бързо, но правеше кал. Псетата щяха да се овъртолят до уши в нея.

— Чиба! — извика и се спусна като вещица, току-що слязла от метлата си и размахала злобно превозното си средство.

Чиба, мръсни твари! Махайте се, чиба!

Кучетата не се биеха, а по-скоро игриво се хапеха. И трите; гризяха дълга кална, обвита с доста месо кост и не я пускаха, докато метлата на Рут не цапардоса силно две от тях. Те побягнаха с квичене и се спряха недалеч в очакване тя да се откаже. Третото куче, водачът на глутницата, приклекна, дръпна уши назад и започна да ръмжи и да й се зъби. Но Рут вече бе изгубила интерес към бездомните кучета. Костта беше двойна и на края й имаше човешки крак.

Не извика, нито припадна. Все още здраво стиснала метлата, се върна в къщата и се обади на полицията на Холоуман. Като свърши това, се настани на границата с калната локва, за да пази, докато пристигне помощ, а кучетата, сплашени, но не и победени, я наобиколиха.

Патрик отцепи целия район около поточето и първо се зае с гроба, който се намираше само на десет метра от мястото, на което кучетата се бяха сбили за кокала.

— Предполагам, че миещите мечки са били първи — каза той на Кармайн, — но съм сигурен, че тя — да, това трябва да е Франсин — е нарочно погребана така, че да бъде изровена бързо. Само на една педя в земята. Осем от десетте парчета са си още на мястото. Пол намери дясната раменна кост в храстите, оглозгана от миещите мечки. Лявата подбедрица и стъпалото са привлекли вниманието на госпожа Кинетон. Пуснал съм най-добрите полицаи да търсят главата, но не вярвам, че е тук.

— Нито пък аз — отвърна Кармайн. — И пак се връщаме в „Хъг“.

— Така изглежда. Моята версия е, че има зъб на някого там.

Кармайн остави Патрик да си върши работата и отиде в къщата, където Рут Кинетон беше готова и вече можеше да говори, макар че никак не беше безразлична към съдбата на Франсин Мърей.

— Горкото дете! Трябваше него да ръфат кучетата, ама прекалено хубаво ще е така да стане. Бих го изпържила жив, ще го сложа да седне в тигана, ще запаля огън под него със собствените си ръце и ще го гледам как се готви много бавно — каза тя, притиснала ръка към диафрагмата си. — Имате ли нещо против да си направя чай, лейтенант? Оправя ми стомаха.

— Ако може и за мен една чаша, госпожо.

— Защо при нас? — попита тя. — Това искам да знам.

— И аз, госпожо Кинетон. Но по-важното е дали снощи сте видели, или чули нещо?

— Сигурен ли сте, че е станало снощи?

— Така предполагам, но ми разкажете и за всичко необичайно, което ви се е случило през последните девет нощи.

— Нищо — отвърна тя и постави по една торбичка чай в двете големи порцеланови чаши. — Не съм чувала никакви шумове. О, кучетата лаят, но те си лаят постоянно. Семейство Дезмънд се бяха скарали — викаха, пищяха, чупеха съдове. Това стана по-предната нощ. Но се случва редовно. Той е алкохолик. — Замисли се за малко. — Тя също.

— Щяхте ли да чуете нещо, ако спяхте?

— Не спя много и никога не заспивам, преди синът ми да се прибере — каза Рут, изпълнена с гордост. — Той е мозъчен хирург в „Чъб“, оперира малките мехурчета във вените, които се пръсват и правят бели.

— Артериите — поправи я Кармайн автоматично. Очевидно и „Хъг“ го бяха образовали достатъчно.

— Точно така, артериите. Кийт е най-добрият по мехурчетата. Винаги съм си го представяла, че е като да залепиш спуканата гума на стар велосипед. Правех го често като момиче. Може Кийт от мен да го е наследил. Не знам откъде другаде.

„Ако не бях толкова разтревожен и гневен, помисли си Кармайн, можех да се влюбя в тази жена. Голяма скица е.“

— Кийт. Това не е ли съпругът на госпожица Силвърман.

— Да. Женени са вече три години.

— Да разбирам ли, че доктор Кинетон често работи до късно?

— Непрекъснато. Операциите отнемат часове. А той е ненаситен за работа, моят Кийт. Не като баща си. Не работеше, дори да го вържат с окови. Да, винаги чакам Кийт, за да съм сигурна, че е вечерял. Не мога да заспя, докато не се прибере.

— Снощи пак ли закъсня?

— Снощи се върна в два и половина, предната вечер — в един и половина.

— Вдига ли много шум като се прибира?

— Не. Тих е като мишка. Но няма значение, аз пак го чувам. Угасва мотора на колата и минава по инерция по алеята към нас, но аз пак го чувам — беше категорична Рут Кинетон. — Ослушвам се.

— Снощи да ви се е сторило, че го чувате, а той да не се е прибрал? Или пък предната нощ?

— Не. Чух само Кийт.

Кармайн си изпи чая, благодари й и понечи да си тръгва.

— Ще съм ви благодарен, ако не разказвате за това на никого, освен на семейството си, г-жо Кинетон — каза той на вратата. — Ще се върна да говоря с тях при първа възможност.

Кармайн влезе, когато Патрик вече беше измил частите от трупа и ги събираше на масата.

— Бяха толкова изцапани с кал, пръст и листа, че би било истинско чудо, ако намерим нещо полезно по тях — каза Патрик. — Запазих изпадалата мръсотия, мих ги с дестилирана вода. Взех проба и от потока. Сега имам повече материал за анализ — продължи доволно. — Изнасилването е същото, прониквал е в нея последователно с големи вибратори или дилдо вагинално и анално. Но виждаш ли тази продълговата права синина на ръцете точно под раменете и синината под лактите? Била е вързана с нещо поне трийсет сантиметра широко, вероятно дебел плат, може би брезент. Контузиите е получила, докато се е борила, но не е могла да се освободи. Това ни показва, че убиецът не се интересува от женски гърди. Сплескал ги е с брезента и така ги е скрил от погледа си. Това означава, че е лежала на маса. Нямам представа защо просто не й е сложил белезници на китките или не й е вързал ръцете. А че й е оставил краката свободни, е по-логично, трябвало е да ги мести.

— Колко е живяла след отвличането, Патси?

— Около седмица, но не мисля, че я е хранил. Хранопроводът беше празен. На Мерседес е давал корнфлейкс и мляко. Макар че разполагахме само с торса на Мерседес, мога да твърдя, че е променил някои от навиците си с Франсин. Или може би има малки разлики в отношението му към всяка една от жертвите. Без труповете никога няма да разберем.

— Откога е мъртва? — попита Кармайн.

— Най-много от трийсет часа. Вероятно и по-малко. Погребана е миналата нощ, но според мен е станало преди полунощ. Не я е държал дълго мъртва, но мога да ти кажа, че е починала от кръвозагуба. Виж й глезените — посочи Патрик.

Кармайн не беше стигнал дотам, но като премести поглед, замръзна.

— Турникети — промълви, останал без дъх.

— Не са от обичайните му средства. Не са стояли повече от час. Но той е хитър! Интуицията ми подсказва, че няма влакна или метал от турникетите. Предполагам, че я е вързал с обикновена желязна тел, която е била увита в плат, за да няма контакт с кожата. Телта е пристегната, но не се е врязала в кожата, нито се е закачила някъде другаде. Тези деца са леки, най-много четиридесет килограма. И на нея, също като на Мерседес, първо е прерязал гърлото, за да й изтече кръвта, после я е обезглавил, но при Франсин периодът е бил много по-кратък, отколкото при Мерседес.

— Кажи ми, че има сперма.

— Съмнявам се.

— Ще провериш ли и в мръсната вода за сперма?

— Кармайн! Папата католик ли е?

— Надявам се — каза Кармайн и стисна рамото на братовчед си.

Оттам отиде в кабинета на Силвестри, а Марсиано го следваше по петите. Ейб и Кори бяха още на „Еризуолд Лейн“ и разпитваха съседите дали не са видели, или чули нещо необичайно.

Предаде новините на Силвестри и Марсиано.

— Възможно ли е — попита Марсиано — този човек да не е от „Хъг“, но да мрази това място или нещо в него?

— Това започва да изглежда все по-вероятно, Дани. Макар че ми се ще да съм сигурен, че всички служители на „Хъг“ са били по местата си миналата сряда, когато Франсин беше отвлечена. Цели двайсет минути са необходими, за да се отиде от „Хъг“ до „Травис“ и обратно, и то ако тичаш. Госпожица Дюпре трийсет минути не успя да открие главните фигури. Обаче те, изглежда, са били всички заедно на покрива и тъй като са само седем, съм сигурен, че двайсетминутно отсъствие, последвано от тежко дишане, е щяло да се забележи. Е, сигурно само доктор Адисън Форбс нямаше да се задъха след такова тичане. Но като оставим това настрана, убиецът със сигурност иска да мислим, че жестокостите му са свързани с „Хъг“. Иначе защо ще избира да погребе трупа в двора на семейство Кинетон? Искал е да бъде намерена бързо и затова я е позатрупал със съвсем малко кал. Всички бездомни псета в диаметър от един километър ще се съберат веднага. Той определено си отмъщава на някого или на нещо, но на кого и за какво, нямам представа.

— Не мислиш ли, че семейство Кинетон имат нещо общо с това? — попита Силвестри.

— Не съм проверил още Хилда и Кийт, но Рут Кинетон е вън от всякакво подозрение.

— И сега какво?

— Днес ще се срещна с Хилда и Кийт, но ще отложа останалите служители на „Хъг“ за понеделник. Искам да бъдат пообработени от новините и от говорителите на полицията по телевизията.

— Ще продължи да убива, нали? — попита Марсиано.

— Той не може да спре, Дани. Ние трябва да го спрем.

— А новият екип психиатри, с които са се консултирали ФБР и нюйоркската полиция? Някаква помощ от тях? — поинтересува се Силвестри.

— Все старата песен, Джон. Никой не знае достатъчно за серийните убийци. Психиатрите не спират да ломотят за ритуали и фиксации, но с нищо не ни помагат. Не могат да ми кажат как изглежда този човек, на колко е години, какво работи, какво е било детството му, колко е образован. Той е енигма, пълна шибана мистерия… — Кармайн се спря, преглътна и затвори очи. — Извинявайте, господине. Но напрежението ми се отразява.

— На всички ни се отразява. Може би има повече серийни убийци на свобода, отколкото предполагаме — отвърна Силвестри. — Още много като нашия убиец. И все някой ще трябва да направи нещо, за да ни помогне да го хванем. Нашият извърши незабелязано десет убийства, преди да разберем за съществуването му. — Извади нова пура и я задъвка. — Продължавай да ровиш, Кармайн.

— Това смятам да правя — каза Кармайн и се изправи. — Рано или късно копелето ще сбърка и тогава ще ми падне в ръчичките.

— О, това може да съсипе Кийт — изплака Хилда Силвърман с побледняло лице. — Точно когато получи страхотно предложение. Не е честно!

— Предложение за какво? — попита Кармайн.

— Партньорство в частна практика. Ще трябва да купи акции, разбира се, но ние сме спестили достатъчно.

Което обяснява защо живеят в този бордей, помисли си Кармайн и погледът му се плъзна от Хилда на Рут, която също изглеждаше толкова притеснена за Кийт. Обединените жени на Кийт.

— Кога се прибрахте снощи госпожице Силвърман?

— Малко след шест.

— А кога си легнахте?

— В десет. Както винаги.

— Значи не чакате будна съпруга си?

— Няма нужда, Рут го чака. Аз съм човекът, който печели най-много в момента, нали разбирате.

И двете жени се стреснаха от шума на спираща пред къщата им кола. Скочиха и се втурнаха към вратата, борейки се за предимство като двама баскетболисти под коша.

Охо! — помисли си Кармайн, когато влезе Кийт Кинетон. Жабата от Дейтън, Охайо, се беше превърнала в принц. Кога бе станало това преобразяване и къде? Лицето и фигурата му бяха безупречни, но Кармайн беше поразен от дрехите. Само от най-хубавите, от добре ушитите габардинени панталони до кафявия кашмирен пуловер. Елегантно облечен неврохирург след тежък ден в операционната. А жена му и майка му пазаруваха от магазина „Грозно и евтино“. Като се освободи от жените си, Кийт се взря в Кармайн с проницателните си сиви очи и сви плътните си устни.

— Вие ли ме извадихте от операционната? — попита.

— Аз. Лейтенант Кармайн Делмонико. Съжалявам, но предполагам, че в „Чъб“ имат и други неврохирурзи, които да ви заместят.

— Разбира се, че имат! — сопна се той. — Защо ме повикахте?

Когато чу защо, Кийт се свлече в едно кресло.

— В нашия двор? — прошепна. — Нашия?

— Вашият, доктор Кинетон. Кога се прибрахте снощи?

— Мисля, че към два и половина.

— Забелязахте ли нещо различно край мястото, където си паркирате колата? Винаги ли я паркирате отпред, или я оставяте в гаража?

— В най-студената част на зимата я прибирам в гаража, но засега още я оставям навън — каза той, гледаше не към Рут, а към Хилда. — Това е кадилак на една година и в най-студените сутрини пали от раз. — Започваше да си връща високото самочувствие. — Истината е, че се прибирам претрепан от работа, наистина претрепан.

Нов кадилак, а жена ти и майка ти карат петнайсетгодишни брички. Ама че си лайно, доктор Кинетон.

— Не отговорихте на въпроса ми, докторе. Забелязахте ли нещо необичайно, когато се прибрахте снощи?

— Не, нищо.

— А забелязахте ли, че снощи беше малко влажно и разкаляно?

— Не бих казал.

— Алеята ви не е асфалтирана. Имаше ли по нея непознати следи от гуми?

— Казах ви вече, че нищо не съм забелязал! — повиши тон.

— Колко често се прибирате късно от работа, доктор Кинетон? Искам да кажа, толкова ли много пациенти, които изискват вашите умения, има в Холоуман?

— Тъй като нашето отделение е единственото в щата, което има оборудване да извършва цереброваскуларни операции, ние често сме претоварени.

— Значи е обичайно да се прибирате към два-три през нощта?

Кинетон прехапа устни и изведнъж извърна поглед от майка си и го насочи към Кармайн. Крие нещо.

— Невинаги съм в операционната — каза той кисело.

— Ако не сте там, тогава къде?

— Пиша дисертация, докторе. Чета лекции, които трябва да бъдат подготвени. Пиша много подробни описания на случаите, обучавам студенти в болницата и също така се занимавам и с обучението на специализанти по неврохирургия. — Погледът му оставаше разсеян.

— Жена ви ми каза, че се каните да купувате акции в неврохирургична практика.

— Точно така. В Ню Йорк.

— Благодаря ви, госпожице Силвърман, доктор Кинетон. Може по-късно да имам още въпроси, но засега това е всичко.

— Ще ви изпратя — каза Рут Кинетон.

— Наистина няма нужда — отказа любезно Кармайн, когато излязоха на верандата и вратата зад тях се затвори.

— Радвам се, че поне двама от нас не са глупаци.

— Това ли е вашето мнение за тях, госпожо Кинетон? Глупаци?

Тя въздъхна и подритна едно камъче на дъските в тъмното.

— Мислех си, че добрите феи са ми донесли Кийт, беше толкова сладък и красив, преди да тръгне на детска градина. Но едно му признавам, скъса си задника, за да получи образование, да се развие. Аз го обичам и това никога няма да се промени. Хилда му подхожда, да знаете. Знам, че не изглежда така, но си е самата истина.

— Ако се случи това с частната практика, какво ще стане с вас? — попита той, но прозвуча грубо.

— Няма да тръгна с тях! — заяви тя ведро. — Ще си остана тук на „Гризуолд Лейн“. И те ще се грижат за мен.

Кармайн искаше да каже още много неща, но не го направи. Каза само:

— Лека нощ, госпожо Кинетон. Вие сте страхотна жена.

По целия път обратно към улица „Седар“ Кармайн се бореше с неочакваното откритие, че убиецът скрива някъде момичетата и след това се връща да ги вземе. Това го тормозеше повече, отколкото смяната на расата.

— Той не се моли да го хванем — каза на Силвестри — нито ни разиграва, само за да ни покаже колко е хитър. Не вярвам, че егото му има нужда от такава стимулация. Разиграва ни, защото му се налага, по-скоро това е част от големия му план, а не малка странична заигравка. Като да погребе Франсин в задния двор на семейство Кинетон. Според мен това е защитен механизъм. И това ми подсказва, че убиецът наистина е свързан с „Хъг“, че има зъб на някого там и въобще не се притеснява, че можем да го разберем.

— Мисля, че трябва да претърсим „Хъг“ — предложи Силвестри.

— Да, и по-точно трябва да го претърсим утре, в събота. Но няма да получим заповед за обиск от съдия Дъглъс Туейтис.

— Кажи ми нещо, което не знам — изръмжа Силвестри. — Колко е часът?

— Шест — осведоми го Кармайн, след като погледна стария гаров часовник над главата на Силвестри.

— Ще се обадя на М.М. и ще видя дали той не може да убеди борда на „Хъг“ да ни даде разрешение за обиск. Естествено могат да доведат колкото искат служители да наблюдават претърсването, но ти кого предпочиташ, Кармайн?

— Професор Смит и госпожица Дюпре — отвърна, без да се замисля Кармайн.

— Инжектирал я е с демерол — каза Патрик, когато Кармайн влезе при него. — Не е могъл да стигне до вена, ако момичето се е съпротивлявало в ръцете му, но му е било необходимо лекарството да подейства колкото се може по-бързо. Затова първо проверих корема й и го видях. Тъй като има риск да пробие черво или черния дроб, му се е наложило да използва голяма игла: тънката туберкулинова игла с диаметър 0.5 милиметра, вместо да размести органите, е щяла да се забие в тях. И точно затова сме извадили късмет. Убождане с диаметър половин милиметър е щяло да заздравее напълно през седемте дни, през които я е държал жива. Иглата с диаметър един милиметър е направила дупка.

— Защо в корема е по-бързо, отколкото в мускул?

— Нарича се парентерална инжекция, смесва се с течността на коремната кухина. Само във вена е по-бързо. Предположих, че е използвал демерол, защото е бързо действащ опиат. Генеричното му име е меперидин и пристрастяването към него е по-голямо, отколкото към хероина. Затова рецепта за хапчета се получава трудно. Само медици имат достъп до ампули. И се оказах прав. Анализът показа, че е меперидин.

— Имаш ли представа в какво количество?

— Не. Намерих следи от него в кожните клетки около мястото, където я влязла иглата. Но или е изчислил грешно дозата, или Фраснин е имала добра поносимост към него. Щом е успяла да си скрие якето, значи се е свестила много по-рано, отколкото е очаквал.

— Не е била с вързана уста, но е била притисната от много дебела рогозка. И вероятно е била обездвижена със самозалепваща се лента върху крачолите и ръкавите — предположи Кармайн. — Когато се е свестила, не е могла да мърда много, макар че е възможно да е започнала да си освобождава ръцете. Смятам, че Франсин е била невероятна млада жена. От тези, които не можем да си позволим да губим.

— Всички са такива — намръщи се Патрик. — Но все си мисля, че трябва да е видял розовия ръкав да се подава от перната рогозка.

— Било е тъмно и той е бързал. Възможно е Франсин да е успяла да се размърда достатъчно, за да скрие какво е направила. Или пък когато е отворил сандъка, тя е изскочила и е започнала да се съпротивлява.

— Възможно е — каза Патрик.

— Пропусна ли си вечерята, Патси?

— Неси е на концерт в „Чъб“, така че за мен остава „Малволио“.

— И за мен. Ще се срещнем там, веднага щом кажа на Силвестри къде отивам. — Кармайн се усмихна широко. — Ще говори по телефона поне час.

— Съдбата ме опази от шефове — изломоти Силвестри, когато се вмъкна в тяхното сепаре. — Аз си определям работното време, затова мога да си позволя едно питие. Кафе и двоен скоч с лед — поръча на сервитьорката, която напомняше на Кармайн за Сандра.

— Толкова ли е зле? — попита съчувствено Патрик.

— М.М. е лесен. Той оценява това, което правим. Но да убеждаваш Роджър Парсън младши е все едно да изстискаш вода от камък. Отказва да се съгласи, че има връзка между случая и безценния му „Хъг“.

— Как се справи с него, Джон? — попита Кармайн.

Скочът пристигна. Силвестри отпи и стана лукав като главен демон на ада.

— Казах му да не върви против себе си. Ако няма връзка с „Хъг“, тогава колкото по-бързо претърсим сградата, толкова по-добре за него. Макар че — каза пак с онова лукаво изражение — платих известна цена за позволението му.

— А защо ли си мисля — започна Кармайн внимателно, — че някой друг ще трябва да плаща тази цена?

— Защото си умен, Кармайн. Следващия четвъртък, по обед имаш среща с Парсън в офиса му в Ню Йорк. Иска да знае всичко, което и ние знаем.

— Само това ми трябваше.

— Всяко нещо си има цена, Кармайн, всяко нещо.

Глава 10

Събота, 11 декември 1965 г.

И най-добрите планове могат да се объркат, разсъждаваше Кармайн в събота сутринта. На една бензиностанция стана въоръжен грабеж, а след това крадци обраха два магазина за алкохол, бижутерски магазин и още една бензиностанция. А това така стопи хората му, че отсега беше ясно, че ще прави обиск цял ден. Бяха само Кори, Ейб и четирима други детективи — до един новаци, които трябваше да бъдат надзиравани. Така. Два екипа от по трима души, Кори предвожда единия, Ейб — другия, а той самият ще е свободен електрон. Пол беше на разположение, в случай че изскочи улика, която се нуждае от неговата намеса.

Пристигнаха в „Хъг“ в девет сутринта и във фоайето ги посрещнаха професорът и Дездемона. Нито един от тях не се радваше да ги види, но и двамата бяха получили указания от борда да съдействат.

— Госпожице Дюпре, вие тръгнете със сержант Маршал и неговите хора по този етаж. Предполагам, че имате ключове за всички заключени врати? Професоре, вие се качете един етаж по-горе със сержант Голдбърг. Имате ли ключове? — попита Кармайн.

— Да — прошепна професорът, който изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да припадне.

— Сесил е тук — каза Дездемона на Кармайн, докато вървяха по северния коридор.

— Заради обиска ли?

— Не, заради бебчетата му. Винаги идва сутрин в събота и неделя. Ще изчакам отвън, в случай че някое от тях е в главната зала. Те мразят жени — каза тя.

— И той така ми каза. Можеш да влезеш с Кори да огледате машинното и електронната лаборатория. Последното, което искам, е Роджър Парсън младши да ме обвини, че съм откраднал нещо. Аз сам ще претърся отделението за животни.

— Благодарен съм ви за това, лейтенант — каза Сесил, който не изглеждаше раздразнен от посещението му. — Искате ли да видите къде живеят моите бебчета? Днес са в добро настроение.

И аз щях да съм в добро настроение, ако живеех като тях, помисли си Кармайн, докато влизаше в малкото фоайе, отделено с железни решетки от голямата стая с макаците. Били толкова силни, обясни му Сесил, че ако се разгневели, чупели веригите като захарни пръчки. Твърде голямото за броя на обитателите пространство беше аранжирано като камениста савана — стена от големи камъни с дупки, храсти, чимове трева, дънери, посадени в отвори в бетона дървета, светлина, която наподобяваше ярко слънце. Реостати, свързани с датчици за време, осигуряваха изкуствена смяна на денонощията.

— Не е ли нелюбезно да ги лишавате от женски? — попита Кармайн.

Сесил се изкикоти.

— Те се оправят сами, лейтенант, както мъжете в затвора. Скъсват си задниците. Но имат йерархия и Юстас е най-отгоре. Ако пристигне нов, първо Юстас го сграбчва, после го минава Клайд, той го предава на стария Клайд, той на следващия и така нататък. Джими е последен на опашката. Никога не успява да направи нещо повече от една чекия.

— Благодаря ти, че ме разведе Сесил, но се съмнявам тук някога да е било скрито момиче.

— Абсолютно сте прав, лейтенант.

— Какво точно търсите? — попита Дездемона, когато се присъедини към групата на Кори в работилницата, която си беше заветната мечта на инженера.

— Шкаф с човешки косъм, парче от дреха, счупен нокът, отрязък от самозалепваща се лента, петно кръв. Всичко.

— А, значи затова са ви лупите и фенерчетата! Мислех си, не тези неща са погребани заедно с Шерлок Холмс.

— Те са незаменими при такива обиски. Всички тези мъже са специалисти в търсенето на улики.

— На господин Роджър Парсън младши никак не му е забавно.

— И аз така разбрах, но питайте ме дали ми пука. И ще ви отговоря, че никак даже.

Търсенето продължи стая по стая, шкаф след шкаф, чекмедже след чекмедже. След като се увериха, че първият етаж няма какво да им предложи, Кори и екипът му се качиха на третия, а Дездемона и Кармайн ги последваха.

По време на по-спокойното претърсване на третия етаж, Кармайн осъзна, че при други обстоятелства животът в „Хъг“ всъщност е много приятен. Повечето служители се бяха опитали да придадат човешки вид на сухата наука. По стените и вратите имаше залепени карикатури, на които само вътрешен човек можеше да се засмее. Имаше и снимки на хора, пейзажи, ярки плакати на неща, чиято същност Кармайн не се и опитваше да разгадае, но не можеше да не оцени красотата им.

— Кристали под поляризирана светлина — обясни Дездемона — и полени, акари или вируси под електронен микроскоп.

— Тук все едно съм в къщата на Мери Попинс.

— Имаш предвид работното място на Марвин ли? — попита тя и посочи кът, в който всичко, от чекмеджетата до кутиите и книгите, беше покрито със самозалепващо се фолио на жълти и розови пеперуди. — Не се чуди, Кармайн. Хора като Марвин прекарват по-голямата част от денонощието си застопорени на едно място. Защо то да е сиво и анонимно? Работодателите не си мислят, че щом работното ти място е по-оригинално и хармонично, качеството на работата ти спада. Марвин е нашият поет.

— Асистентът на Понсонби, нали така?

— Точно така.

— Понсонби няма ли нещо против? Не ми прилича на човек, който си пада по жълти и розови пеперуди, особено когато по стените в кабинета му висят Бош и Гоя.

— На Чък му се иска да се възпротиви, но професорът няма да го подкрепи. Те имат интересни отношения още от деца и подозирам, че и тогава професорът е бил шефът. — Забеляза, че Кори се кани да премести уред от фини стъклени тръби върху полегата подложка и изпищя. — Не смейте да пипате „Нателсон“-а! Ако го счупите, ще пеете сопрано в хора на виенските момчета!

— Не мисля, че е достатъчно голям, за да може в него да се скрие нещо — спря ги и Кармайн. — Вижте в онзи шкаф.

Провериха всеки шкаф от първия етаж до тавана, но не намериха нищо. Дойде и Пол да претърси операционната, провери всяка повърхност, която би могла да задържи течност.

Накрая каза:

— Съмнявам се, че тук има нещо интересно. Тази госпожа Либман поддържа безупречна хигиена, никога не забравя да изчисти ъглите или скритите места.

— Според мен — присъедини се и Ейб към общото униние — в „Хъг“ може и да са влизали части от трупове, но те са били опаковани, преди да влязат тук, и са пристигали от нечия кола право в хладилника на отделението за животни.

— Неуспешно упражнение, което въпреки това ни подсказа нещо — каза Кармайн. — Каквато и да е ролята на „Хъг“ в случая, поне знаем, че не е затвор за живите и склад за мъртвите момичета.

Глава 11

Понеделник, 13 декември 1965 г.

Проблемът с проточили се разследвания като това на Чудовището бе, че вместо работата да се върши постепенно, се работеше на приливи и отливи. Неделята мина в опити за четене, превключване на телевизионни канали, безцелни обиколки из апартамента. Затова в понеделник, в девет сутринта Кармайн пристигна с известно облекчение в „Хъг“. И намери тълпа чернокожи мъже, струпани пред входа. Носеха плакати „Убийци на деца“ и „Расисти“. Повечето бяха с якета на „Черната бригада“ и военни панталони. Наблизо имаше паркирани две полицейски коли, но демонстрантите бяха мирни, задоволяваха се само да викат и вдигат свит юмрук, жест, който лично Мохамед ел Неср беше измислил. Нямаше никого от лидерите на „Черната бригада“, забеляза Кармайн. Тези бяха дребни риби, дошли с надеждата да хванат един-двама телевизионни журналисти в мрежите си. Пуснаха Кармайн да отиде до изхода, без да му направят нищо, ако не се броят няколкото подвиквания „Прасе!“.

Естествено новините през уикенда отделиха централно място на Франсин Мърей. Кармайн беше предал навреме на Силвестри предупреждението на Дерек Деймиън и въпреки че нищо не се бе случило до днес, всяко ченге с добра интуиция би надушило, че се задават проблеми. Холоуман не беше единственият замесен град, но изглежда се превръщаше в център на недоволството по принцип и конкретно по случая. Обвързването на разследването с „Хъг“ гарантираше, че вестниците няма да окичат главите на Джон Силвестри и Кармайн Делмонико с лаврови венци. Коментарите през уикенда бяха пълни с обвинения в полицейска некомпетентност.

— Видяхте ли ги? — От устата на професора хвърчаха слюнки, когато Кармайн влезе в кабинета му. — Видяхте ли ги? Демонстранти, тук!

— Трудно бих ги пропуснал, професоре — каза сухо Кармайн. — Успокойте се и ме чуйте. Можете ли да се сетите за някого, който има зъб на „Хъг“? Например някой пациент?

Професорът не беше измил великолепната си коса и самобръсначката му беше пропуснала толкова, колкото бе успяла да обръсне. Все признаци на сриващо се его, разпадащ се личностен интегритет или както там го наричаха психиатрите.

— Не знам — отговори той, сякаш Кармайн го бе попитал нещо напълно откачено и немислимо.

— Вие преглеждате ли пациенти?

— Не, от години не го правя, само в изключителни случаи консултирам пациенти, от които всички други са се отказали. Откакто е открит „Хъг“, аз съм тук изцяло на разположение на моите учени, обсъждаме проблемите им, ако се натъкнат на някоя дилема или пък ако нещо се обърка. Съветвам ги, понякога им подсказвам нови посоки, които да изследват. Като прибавим и преподавателската ми работа и четенето, не ми остава никакво време да преглеждам пациенти.

— Кой преглежда пациенти? Освежете паметта ми.

— Адисън Форбс най-вече, тъй като неговата научна работа е изцяло клинична. Доктор Понсонби и доктор Финч приемат известен брой пациенти, а доктор Полоновски има голяма клиника. Той е много добър в сферата на малабсорбционните синдроми.

На Кармайн му се щеше да попита какво им пречи да говорят на нормален език? Но каза само:

— Значи предлагате да се видя първо с доктор Форбс?

— Срещнете се с тях в какъвто ред искате — отвърна професорът и позвъни на Тамара.

Ето още един служител на „Хъг“, който не изглежда много добре, забеляза Кармайн. Чудя се какво ли й е? Красива, секси жена, но сигурно осъзнава, че не й остават много хубави години.

Адисън Форбс не изглеждаше изненадан.

— Дали преглеждам пациенти? — попита. — Естествено, лейтенант! Приемът ми понякога надхвърля трийсет души на седмица. Никога не са по-малко от двайсет. Аз съм толкова известен, че пациентите ми са не само от цялата страна, но и от чужбина.

— Възможно ли е някой от тях да има зъб на вас или на „Хъг“, докторе?

— Драги ми господине — започна Форбс надменно, — рядко пациент разбира болестта си! Ако лечението не успее да сътвори чудеса, когато той се е самозаблудил, че така трябва да стане, обвинява лекаря. Но аз винаги изтъквам пред пациентите си, че съм обикновен лекар, а не магьосник и че подобрението вече е успех.

Той е сприхав, нетолерантен и надменен, освен това е невротик, реши Кармайн, но премълча. Вместо това попита любезно:

— Някой от тях да ви е заплашвал?

Форбс изглеждаше шокиран.

— Не, никога! Ако търсите пациенти, които заплашват, трябва да говорите с хирурзите, не с невролозите.

— В „Хъг“ няма хирурзи.

— Затова няма и заплахи от пациенти — беше троснатият отговор на Форбс.

От доктор Уолтър Полоновски разбра, че малабсорбционен синдром значело, че пациентът имал непоносимост към това, което природата е предвидила за храна на всички ни или пък харесва това, което природата не е предвидила за храна.

— Аминокиселини, плодове, зеленчуци, олово, мед, глутен, всички видове мазнини — смили се над него и му обясни Полоновски. — А като ви минат достатъчно пациенти през ръцете, разбирате, че списъкът е безкраен. Медта например може да предизвика анафилактичен шок. Но аз се интересувам по-специално от веществата, които предизвикват увреждане на мозъка.

— Имате ли пациенти, които да ви мразят?

— Предполагам, че това е задължително за всеки лекар, но лично аз не мога да си спомня такъв случай. При моите пациенти белята е станала, дълго преди да дойдат при мен.

„Още един служител на «Хъг» с уморен вид“ — отбеляза си Кармайн.

Доктор Морис Финч изглеждаше още по-зле.

— Обвинявам се за опита на доктор Шилер да се самоубие — каза тъжно Финч.

— Стореното — сторено, а и не можете да сте сигурен, че вие сте причината, доктор Финч, наистина няма как. Доктор Шилер има много проблеми, както съм сигурен, че знаете. Освен това вие му спасихте живота — успокои го Кармайн. — Винете човека, който е сложил Мерседес Алварес в хладилника. А сега спрете да мислите за малко за доктор Шилер и се опитайте да си спомните дали някой от пациентите ви е заплашвал. Или пък да знаете пациент да е отправял заплаха към „Хъг“?

— Не. — Финч изглеждаше смутен. — Не, никога.

Същият отговор му даде и доктор Понсонби, но изражението му стана напрегнато и заинтригувано.

— Не е лоша идея — каза той и се смръщи. — Тези неща се забравят и така и трябва да бъде. Но ви обещавам, лейтенант, че ще си сложа шапката за мислене и ще се опитам да се сетя за такива случаи от името на колегите си и от мое име. Макар да съм почти сто процента сигурен, че на мен не ми се е случвало никога. Аз съм прекалено безобиден.

От „Хъг“ Кармайн тръгна пеша под пронизващия вятър по улица „Оук“, към медицинския факултет на „Чъб“, където се загуби из лабиринта от коридори и тунели, каквито обикновено имаше в такива институции, но най-накрая намери катедрата по неврология. Там поиска да се срещне с доктор Франк Уотсън, който веднага дойде да се види с него, очевидно злорадстващ заради нещастието, сполетяло „Хъг“. Но все пак не забрави да заклейми убийствата.

— Чувал съм, че вие сте измислили прякора на центъра „Хъглингс Джаксън“, професоре — каза Кармайн с лека усмивка.

Уотсън се наду като жаба в любовен период, поглади тънкия си черен мустак и вдигна едната си палава вежда.

— Да, така е. Те го ненавиждат, нали? Направо не могат да го понасят. Особено Боб Смит.

„Как обичаш да се правиш на Мефистофел!“ — помисли си Кармайн.

— А вие мразите ли „Хъг“?

— С цялата си душа — беше откровен професорът по неврология. — Вижте ме, имам също толкова талантливи хора в екипа си, а се боря за всеки цент за научни изследвания. Знаете ли колко нобелови лауреати има този факултет, лейтенант? Девет! Представяте ли си — девет! И никой от тях не е в „Хъг“. Те са в моя лагер и получават мизерни трохи. Боб Смит може да си позволи да купи оборудване, което използва веднъж на сто години, ако въобще го използва, а ние трябва да си броим марлите! Всичките тези пари развалиха Боб Смит, който иначе можеше да направи важно неврологично откритие. Той не работи, той вегетира. Позьор.

— Толкова много ли ви боли? — попита Кармайн.

— Не е болка — каза разярено Фрак Уотсън. — А е чиста, непресторена агония!

Като се върна на улица „Седар“, разбра, че по якето на Франсин не са намерени никакви следи освен доказателства, че е било в сандъка, което обаче с нищо не им помагаше. От Силвестри научи, че засега в „Травис“ всичко е спокойно, но пък имало проблеми в гимназия „Тафт“, сред чиито ученици били и децата от гетото на „Аргайл Авеню“. Всички те имат нужда от разумна политическа директива, помисли си той. Едно не можеше да се отрече на Мохамед ел Неср и неговата „Черна бригада“: ако се хванеш с наркотиците, дори с безобидната марихуана, веднага изхвърчаш от организацията му. Иска воините му да са с ясен ум и решителни в целите си. А това е хубаво, независимо какви са тези цели. И слава богу, че Силвестри и кметът се държаха разумно. Ако „Черната бригада“ само си правеше учения с преметнати на рамо пръчки по Петнайсета улица, не ги закачаха. Но колко ли оръжия бяха събрали зад затворените врати на щабквартирата? Някой ден някой от тях ще проговори и тогава ще получим съдебната заповед, която ни трябва, за да огледаме.

Първи декември… Нашият човек ще удари пак към края на януари или началото на февруари и ние сме толкова далеч от ареста му, колкото Мохамед ел Неср е далеч от това да убеди чернокожото население на Холоуман, че е крайно време за революция.

Вдигна телефона и набра един номер.

— Знам, че не е сряда, но дали мога да дойда те взема и да те заведа някъде да ядем китайско или нещо друго? — попита той Дездемона.

Тя си помисли, че той изглежда много смутен, макар че се усмихна, когато се качи във форда му, и се опита да поддържа някакъв светски разговор. После изскочи от колата си към „Синият фазан“ и се върна с цял наръч картонени кутии.

След това настъпи пълно мълчание. Не проговори и когато свърши с пипкавата работа с пресилването на съдържанието на кутиите в белите купи с капаци и настани придружителката си на масата.

— Само си създаваш работа — каза тя, докато трупаше храна в чинията си и вдъхваше блажено аромата й. — Нямам нищо против да ям направо от кутиите.

— Това би било обидно — отговори той разсеяно.

Тъй като беше гладна, не каза нищо, докато не се наяде. Побутна чинията си и когато посегна да й сипе още, тя го хвана решително за ръката.

— Не, седни, Кармайн, и ми кажи какъв е проблемът.

Той сведе поглед към ръката й, сякаш беше изненадан от нещо, след това въздъхна и седна. Преди тя да си махне ръката, сложи дланта си върху нея и я задържа.

— Боя се, че трябва да ти махна охраната.

— Това ли е всичко? Кармайн, минаха седмици оттогава. Сигурна съм, че който и да е бил, вече съм му станала безинтересна. Не ти ли е хрумвало, че може да е се е случило и защото правя бродерии за католическата църква? В края на краищата само свещеническата дреха беше нарязана. Може нападателят да си е помислил, че гобленът на Чък Понсонби е съмнителен, но не е религиозен, макар че имаше малко религиозен вид. Така е при гоблените.

— Хрумна ми — призна си той.

— Ето! Сега вече взимам поръчки само за домашни принадлежности — покривки и кърпи, ох, салфетки.

— Поръчки ли?

— Да, взимам пари за работата си. И то много. На хората с пари са им омръзнали все едни и същи кръстчета и фестончета, които се произвеждат с тонове в страни с развита селска индустрия. Моята работа е уникална. Хората много я харесват и сметката ми нараства чувствително. — Изглеждаше виновна. — Не съм декларирала този доход и защо да го правя, когато си плащам всички данъци и въпреки това не мога да гласувам? За теб като полицай това няма значение, нали?

Досега пръстите му се бяха плъзгали по кожата на ръката й и докосването до нея им харесваше, но сега спряха.

— Понякога — каза той мрачно — имам пристъпи на глухота. Какво каза? Нещо за гласуването ли?

— Няма значение. — Издърпа ръката си и изглеждаше сконфузена. — Решихме големия проблем, който е свалянето на охраната ми. Истинско облекчение, честно казано. Макар че между мен и тях има солидни врати, никога не можех да се почувствам сама. Така че прав им път, казвам аз. — Поколеба се. — Кога?

— Не съм сигурен. Може времето да се окаже най-добрият ти приятел. Ако не си забелязала, вятърът става все по-силен и утре температурите ще паднат под нулата. Това кара всички да си стоят вкъщи. — Стана от масата. — Ела и седни тук, настани се удобно, пийни си коняк и си поговори с мен.

— Да си говоря с теб?

— Точно така, да си поговорим. Искам да знам някои неща и ти си единствената, която мога да попитам.

— Какво?

— За „Хъг“.

Тя направи физиономия, но прие коняка, а той прие този жест като мълчаливо съгласие.

— Добре, питай.

— Разбирам душевното състояние на професора, както и на доктор Финч, но защо доктор Полоновски е толкова раздразнителен? Питам те, Дездемона, защото искам от теб отговори, които нямат нищо общо с убийството. Ако не знам защо един служител на „Хъг“ се държи странно, съм склонен да го подозирам в убийство и вероятно да губя много ценно време. Надявах се, че трупът на Франсин ще извади всички ви от подозрение, но не стана така. Този човек е лукав като семейство лисици и може да бъде на две места едновременно. Обясни ми раздразнителността на Полоновски.

— Уолт е влюбен в асистентката си Мариан, но е здраво вързан в брак, за който мисля, че съжалява от години — каза тя и разклати брендито в чашата си. — Имат четири деца. Много вярващи католици са и затова не ползват контрацептиви.

— „Не отваряй нито един мях с вино, докато не стигнеш Атина.“ — цитира Кармайн.

— Добре казано! — засмя се тя одобрително. — Предполагам, че бедният Уолт е от тези мъже, които мислят с винения си мях, когато легнат при потира на жените си. Името й е Паола и е свястна жена, но е станала доста зла. Много по-млада е от него и го вини за погубената си младост и отлетялата красота.

— Има ли връзка с Мариан?

— Да, от месеци.

— Къде се срещат? В „Майор Минор“ следобед? — попита той, имаше предвид мотела на шосе 133, който печелеше от изневерите.

— Не. Той има вила някъде на север.

„По дяволите — помисли си Кармайн. — Човекът е имал вила, за която не знаем. Колко удобно.“

— Знаеш ли къде е?

— Боя се, че не. Той не е казал дори на Паола.

— Всички ли знаят за връзката им?

— Не, те са много дискретни.

— А ти тогава как си разбрала?

— Намерих веднъж Мариан в тоалетната на четвъртия етаж да плаче с глас. Мислеше, че е бременна. Изслушах я и я посъветвах да си сложи спирала, ако се колебае да ползва противозачатъчни. И тя си разказа всичко.

— И бременна ли беше?

— Не. Фалшива тревога.

— Добре. А сега за Понсонби. Има зловещи картини в кабинета си, да не говорим за посмъртните и дяволските маски. Мъчения, чудовища, поглъщащи децата си, пищящи хора.

Тя се разсмя така заразително, че и на него му стана топло на душата.

— О, Кармайн! Чък си е такъв! Картините са още едно проявление на невероятния му снобизъм. Съжалявам го.

— Защо?

— Не са ли ти казали, че има сляпа сестра?

— Подготвил съм си домашното, Дездемона, знам това. Предполагам, че затова е останал в Холоуман. Но защо го съжаляваш? А, заради нея…

— Защото е построил целия си живот около нея. Никога не се е женил, няма близки роднини, макар че със семейството на Смит се познават от деца. Живеят си само двамата в къща отпреди Революцията на „Понсонби Лейн“. Някога са притежавали цялата земя в диаметър километър и половина, но образованието на Клеър било скъпо, на Чък също и предполагам, че родителите им са били затруднени. И продали всички имоти. Чък обожава сюрреалистичното изкуство, но е и голям любител на музиката. И двамата са изтънчени кулинари и познавачи на вината. Мисля, че го съжалявам, защото когато говори за съвместния им живот, мед му капе от устата, което е… ами странно. Тя му е сестра, не жена и някои от по-циничните колеги даже се шегуват с тях. Мисля, че дълбоко в сърцето си Чък мрази някои от аспектите на своята обвързаност с Клеър, но е прекалено лоялен, за да го признае, дори пред себе си. Със сигурност не е Чудовището, няма нито времето, нито възможността.

— Просто картините му ми се сториха зловещи — опита се да се оправдае той.

— Аз ги харесвам. С тях е така — или ги харесваш, или не.

— Добре, да продължим нататък. Соня Либман.

— Много мила жена и изключително добър професионалист. Омъжена е за погребален агент на име Бенджамин Либман. Единствената им дъщеря е в колеж близо до Таскън. Учи медицина, иска да стане хирург.

„Погребален агент. Мамка му, не съм си написал домашното, както трябва.“

— Бенджамин работи ли за някого, или е пенсионер?

— Боже, не! Има собствен бизнес някъде край Бриджпорт. — Дездемона затвори очи и се замисли. — Аааа… Погребален дом „Комфорт“, мисля, че така се казваше.

„Пак мамка му. Идеално място за дисекция. Утре трябва да посетя погребален дом «Комфорт».“

— Сатсума и Чандра?

— Търсят си работа другаде. Носят се слухове, че Нур Чандра вече е получил предложение от „Харвард“, които нямат търпение да изравнят в битката за нобеловите лауреати. Хидеки още се колебае. Решението му май зависи от хармонията в градината му.

Кармайн въздъхна:

— Какво е твоето предположение, Дездемона?

Тя премигна.

— Че не е никой от „Хъг“, съвсем честно ти казвам. Работя там от пет години и за тях съм новачка. Повечето учени са малко луди по един или друг начин, но в тези среди е така. Иначе са напълно безобидни. Доктор Финч си говори с котките, сякаш могат да му отвърнат. Доктор Чандра се отнася към макаците като към индийски благородници. Дори доктор Понсонби, който обича плъховете по-малко от другите, показва интерес към живота им. Заклевам се, че нито един от нашите учени не е психотичен.

— Понсонби не обича много плъховете?

— Стига, Кармайн! Доктор Понсонби направо ги мрази! С много хора е така, включително и с мен. Повечето учени свикват с тях и успяват да се привържат, но не всички. Марвин хваща плъховете с голи ръце, за да им бие инжекции в корема, после те го целуват с мустачките си заради внимателното му отношение. А доктор Понсонби използва готварска ръкавица, ако му се наложи да хване някой плъх. Резците им могат да пробият обикновена ръкавица, могат дори да гризат бетон!

— Не ми помагаш, Дездемона.

Леко почуквания по прозореца накараха Дездемона да подскочи.

— Да му се не види, суграшица! Направо супер за шофиране. Откарай ме у дома, Кармайн.

И това беше краят на всички опити да се опита да хване ръката й, помисли си той и въздъхна на ум. Не ме привлича физически, но под тази маска на компетентност и независимост има прекрасна жена, която се мъчи да излезе навън.

Глава 12

Четвъртък, 16 декември 1965 г.

Тъй като не бе валял сняг преди Деня на благодарността и първата половина на декември не беше по-студена от обикновено, повечето жители на Кънетикът мислеха, че Коледа няма да е снежна. Но в нощта срещу деня, в който Кармайн трябваше да отиде до Ню Йорк, за да се види с представителите на семейство Парсън, валя обилно. Мразете влаковете и нямаше намерение да пътува натъпкан в купе, вонящо на подгизнала вълна, лош дъх и цигари. Затова Кармайн тръгна рано с форда по магистрала И–95. Само две от трите й платна бяха отворени, но се търпеше. Когато стигна Манхатън, видя че единствено големите авенюта са почистени, най-вече защото не можеха да разкарат колите от улиците, за да изринат снега. Нямаше представа къде ще паркира форда, докато се придвижваше сантиметър по сантиметър по „Парк Авеню“ и след завоя по „Мадисън“. Но Роджър Парсън младши бе помислил за това. Когато спря пред сградата, която не беше нито най-голямата, нито най-малката в квартала, срещу него се втурна униформен портиер, взе му ключовете и ги върна след секунди. После лично поведе Кармайн през царственото пурпурно фоайе от италиански мрамор и покрай редицата асансьори към най-отдалечения в дъното. ВИП асансьорът имаше код за ползване и дизайн, подходящ за ВИП-ове.

Самият Роджър Парсън младши го посрещна, когато вратите му се отвориха на четиридесет и третия етаж. До рамото му стоеше Ричард, но малко по-назад.

— Лейтенант, радвам се, че не се уплашихте от времето и дойдохте. С влака ли пътувахте?

— Не, с кола. По-трудно ми беше да се придвижа през Манхатън, отколкото да пристигна от Кънетикът — каза Кармайн и подаде палтото, шала и карираната си ушанка.

Парсън се взираше удивен в шапката му.

— Да не би съзнателно да искате да ни напомните за Шерлок Холмс?

— Ако имате предвид на шега — предполагам, че да. Купих я в Лондон преди няколко години, когато руските ушанки не бяха толкова любими на Джо Маккарти. Топли на ушите.

Секретарка на средна възраст изнесе дрехите, а Парсън покани Кармайн в малка заседателна зала с шест кресла, наредени около ниска маса за кафе, и шест стола, строени около по-висока маса. На пода имаше паркет, покрит с копринени персийски килими, мебелите бяха от рядък вид клен, на библиотеките имаше вратички от армирано стъкло. Луксозно, но делово, с изключение на картините по стените.

— Част от колекцията на чичо Уилям — каза Спейт и посочи на Кармайн едно кресло да седне. — Рубенс, Веласкес, Пусен, Вермеер, Каналето, Тициан. Ако трябва да сме точни, колекцията принадлежи на университета „Чъб“, но ние имаме право да забавим изпълнението на завещанието и честно казано ни харесва да ги гледаме.

— Не мога да ви виня — отвърна Кармайн и докато полагаше задните си части върху кафявата кожена тапицерия, се чудеше дали някога е била осквернявана с толкова евтина материя като тази на панталоните му.

— Доколкото разбрах — каза Роджър Парсън младши и кръстоса тънките си елегантни крака един върху друг, — „Хъг“ е станал епицентър на расови демонстрации.

— Да, господине, такива има винаги, когато времето е поносимо.

— Защо не направите нещо по въпроса?

— Последния път, когато направих справка с Конституцията, господин Парсън, тя позволяваше демонстрациите, включително и расовите — обясни Кармайн с неутрален тон. — Ако възникнат безредици, можем да се намесим, иначе не. И смятаме, че не е уместно да използваме политиката на твърдата ръка, защото точно тя може да предизвика безредици. Конфузно е за „Хъг“, но служителите му не са тормозени, когато влизат и излизат.

— Трябва да признаете, лейтенант, че през последните два месеца и половина полицията на Холоуман не ни е направила блестящо впечатление — каза Спейт през стиснати устни.

— Убиецът май ви води с няколко обиколки. Може би е време да се обърнете към ФБР.

— Консултираме се с ФБР редовно, господине, уверявам ви, но и на ФБР не им достигат улики като на нас. Помолили сме всички щати за подробности от подобни престъпления, но без резултат. През последните две седмици например проверихме правомощията и работните места на няколкостотин учители по заместване и пак ударихме на камък. Нищо, което може да ни подскаже как да разплетем случая, не е пренебрегнато.

— Не разбирам — заяде се Парсън — защо той е още на свобода! Би трябвало да имате някакви предположения кой е извършителят!

— Полицейската методология зависи от мрежата от връзки обясни Кармайн, който си беше помислил какво ще говори по време на дългото си пътуване. — При нормални обстоятелства има цяла група заподозрени, независимо дали говорим за убийство, за грабеж, или за продажба на наркотици. Всички ние, полицаи и престъпници, се познаваме. Ние, полицаите, водим разследванията си по добре утъпкани пътеки, защото така се получава най-добре. Хората на моето ниво са отдавна в тази професия и са развили доста добри инстинкти кой би могъл да бъде престъпникът. Убийствата стават по определени модели, имат си почерк. Грабежите също имат модели и почерк. Те ни отвеждат при този, който го е извършил.

— Това убийство има и модел, и почерк — каза Спейт.

— За друго ви говоря, господин Спейт. Този убиец е призрак. Отвлича момичета, но не оставя никаква следа. Никой никога не го е виждал. Изглежда, никое от момичетата не го е познавало. Веднага щом разбрахме, че преследва жертви с карибски произход и имахме възможност да предпазим всички момичета от този тип, той се пренасочи към мулатка с баща чернокож от Кънетикът и майка бяла жена от Пенсилвания. Същият физически тип момиче, но с друг етнически произход. Отвлечена е от централна гимназия с хиляда и петстотин ученици. Почеркът му се променя и по други начини, които нямам право да ви кажа. Но мога да ви уведомя, господа, че не сме мръднали оттам, където бяхме преди два месеца и половина. Защото нямаме мрежа от връзки. Той не е професионален убиец, а анонимно нищо. Призрак.

— Дали няма криминално досие с други престъпления? Изнасилване може би?

— И това проверихме, господин Парсън, и то най-внимателно. Според мен е едновременно и убиец, и изнасилвач, може дори изнасилването за него да е по-важно от умъртвяването и да убива само, за да запуши устата на жертвата. Лично аз съм прегледал стотици досиета, за да търся изнасилвач, който може да е вдигнал летвата. Но нито един от обвинените или осъдените за изнасилване не съвпадаше с нашия човек. Тогава проверих случаите, в които момичето или жената са оттеглили жалбите си — това се случва често. Разглеждах снимки на момичета, четох описания на изнасилванията им, но инстинктите ми не проговориха. А ако бях попаднал на него, съм сигурен, че щяха да ми подскажат.

— Тогава може би е млад — каза Спейт.

— И какво ви кара да мислите така, господине?

— Вилнее от две години. Такива шокиращи престъпления сигурно са рожба на маниакални симптоми, които биха се проявили и по-рано, ако е по-възрастен.

— Добър извод, но не мисля, че убиецът е много млад. Не, господине. Той е хладнокръвен, пресметлив, изобретателен, без съвест и сянка от съмнение. Всичко това предполага зрялост, а не младост.

— Възможно ли е да има същия етнически произход като жертвите си?

— Всички ние допускахме тази възможност, господин Парсън, докато той не наруши етническата граница. Един от психиатрите на ФБР предположи, че сигурно изглежда като жертвите си, т.е. че има същия цвят на кожата, но ако такъв човек съществува, ние не сме го забелязали, нямаме и следа по която да тръгнем.

— Значи вие ни казвате, лейтенант, че ако — или пък когато — този убиец бъде заловен, това няма да стане благодарение на вашите традиционни методи.

— Да — потвърди Кармайн, — точно това ви казвам. Както става с много други, той ще се издаде по някаква щастлива случайност или ако направи грешка.

— Това мнение не ми вдъхва много увереност — каза сухо Парсън.

— О, ще го хванем, господине. Ние го принудихме да смени схемите си и ще продължим да го притискаме. Не мисля, че вече е толкова спокоен, като преди.

— Спокоен? — изуми се Спейт. — Със сигурност не е!

— Защо не? — засече го Кармайн. — Той няма чувства, господин Спейт, така както ние с вас го разбираме. Той е психопат, но е вменяем.

— И колко още момичета ще умрат в ужасна агония? — попита хапливо Парсън.

Лицето на Кармайн се смръщи.

— Ако можех да ви отговоря на този въпрос, щях да знам самоличността на убиеца.

Прислужница в униформа вкара в стаята количка за сервиране и започна да подрежда високата маса.

— Надявам се, че ще останете за обяд, лейтенант? — попита Роджър Парсън младши и стана.

— Благодаря ви, господине.

— Моля, седнете.

Кармайн се настани и се загледа в порцелановите чинии „Ленокс“.

— Ние сме патриоти — каза Спейт и седна отдясно на Кармайн, а Парсън зае мястото вляво от него. Беше в капан.

— В какъв смисъл, господин Спейт?

— Американски съдове за маса, американски покривки и салфетки. Всъщност всичко ни е американско. Но чичо Уилям обичаше чуждестранните неща.

„Не бих нарекъл «чуждестранно нещо» килима. Или пък картината на Веласкес“ — помисли си Кармайн.

Прислужницата и още един иконом сервираха. Пушена сьомга от Нова Скотия с тънки филийки черен хляб с масло, печено телешко в собствен сос със сотирани картофи с чесън и спанак на пара, плато сирена и превъзходно кафе. Без алкохол.

— Обяд с мартини е истинско проклятие — каза Ричард Спейт. — Ако разбера, че клиент току-що е обядвал така, не се срещам с него. Бизнесът изисква бистър ум.

— Полицейската работа също — добави Кармайн. — В това отношение комисар Силвестри управлява напълно трезв кораб. Никакъв алкохол по време на работа и никакви пияници в участъка. — Беше с лице към красивата мечтателна картина на Пусен. — Прекрасна е — каза на домакина.

— Да, за тази стая избрахме по-спокойни работи. Военните картини на Гоя са в моя кабинет. Като излизате, обърнете внимание на единственото ни произведение на Ел Греко. То е под бронирано стъкло в дъното на коридора — осведоми го Роджър Парсън младши.

— Някога крали ли са ви произведение на изкуството? — попита полицаят.

— Не, прекалено трудно се влиза тук. Или пък защото има много други лесни мишени. В този град се излагат прекрасни образци на изкуството. Често се забавлявам, като обмислям как да открадна картина на Рембранд от „Метрополитън“ или на Пикасо от един частен колекционер на 53-та улица. Ако сериозно се заема, няма нищо невъзможно.

— Може би и чичо ви Уилям е знаел някои номера.

Ричард Спейт се изкиска.

— Със сигурност! Но по негово време е било много по-лесно, разбира се. В Помпей или Флоренция е било достатъчно да подкупиш някой местен с десет долара. Трябва да видите римската мозайка в зимната градина на старата къща в Личфийлд. Прекрасна е!

Ха-ха, Честита Коледа, помисли си Кармайн, докато се качваше в предварително загрятия форд, готов да го подкара към вкъщи. Не е нито един от двамата, макар че ако изчезне някоя картина на Рембранд от „Метрополитън“ ще подскаже на нюйоркската полиция къде да търсят. М.М. ще е отдавна под земята, когато тази глутница предаде колекцията на чичо Уилям, пък нека е съставена от „чуждестранни неща“.

Глава 13

Петък, 24 декември 1965 г.

Дездемона сбърчи нос и си каза:

— О, боже! Пак замириса на канализация от климатика. — За миг се почуди дали да почука на вратата на хазяина си, като слиза надолу, но после реши да не го прави. Той и без това не беше доволен от полицейското присъствие в сградата и бе започнал да намеква, че може би е най-добре Дездемона да си намери нова квартира. Ще понесе миризмата, за да няма нови конфликти.

Когато отвори пътната врата, острата воня на фекалии я удари в носа, но тя престана да я забелязва. Виждаше само почернялото сгърчено лице на Чарли, полицая, който обикновено беше нощна смяна в четвъртък. От позата, в която лежеше, ставаше ясно, че се е борил отчаяно, ръцете и краката му бяха разтворени, но лицето, лицето… Беше подуто, езикът му се подаваше навън, очите му бяха изхвръкнали. Част от нея искаше да крещи, но така щеше да се прояви като типична жена, а Дездемона беше посветила половината си живот да доказва на света, че е равна на всеки мъж. Хвана се за касата на вратата и се насили да остане неподвижна, за да е сигурно, че може да се държи на краката си. Очите й се напълниха със сълзи, които се стекоха по лицето й. О, Чарли! „Какво скучно дежурство“, беше й казал веднъж, когато я помоли за книга. Беше изчел всичко интересно в общинската библиотека, а то не беше много. Нещо на Реймънд Чандлър или Мики Спилейни? Но най-доброто, което можеше да му предложи, беше Агата Кристи, а той не я хареса и не я разбра.

Така, овладя се. Дездемона пусна касата и започна бавно да се обръща, за да се върне при телефона. Тогава забеляза голямо парче хартия, закрепено на прозореца, през който влизаше светлина на горната стълбищна площадка. Гарвановочерни букви върху ослепително бяла хартия, безупречен печат.

ТИ СИ ПРЕДАТЕЛКА,

И ПЪЛНО КУКУ!

ТОЗИ ЖАБАР

НЕ Е ОТЕЛО.

НО ЩЕ ТЕ ХВАНА!

ДОТОГАВА — ТРЕПЕРИ!

— Кармайн — каза спокойно, когато той се обади. — Имам нужда от теб. Чарли е мъртъв. Убит. — Преглътна и вдиша продължително. — Точно пред вратата ми. Моля те, ела!

— Още ли е отворена? — попита той, също толкова спокоен.

— Да.

— Тогава я затвори, Дездемона, веднага.

Никой от полицаите зад бюрата не беше виждал Кармайн Делмонико да бяга, но този път той летеше. Ейб и Кори подтичваха зад него с палтото му, шапката и шала. Не мина и минута и Патрик О’Донъл се нареди зад тях.

— Охо! — каза сержант Лари Д’Аглио на помощника си. — Лайната летят към вентилатора от всички посоки.

— Не и в такава сутрин — отвърна помощникът му. — Прекалено е студено.

— Удушен е със струна от пиано — каза Патрик. — Бедният човек! Борил се е, но са били инстинкти. Надянал е примката на врата му, преди да се усети какво става.

— Примка ли? — попита Кармайн и се извърна от бездарния стих на прозореца.

— Никога не съм виждал такова нещо. Примка от едната страна и дървена дръжка от другата. Промушваш дръжката през примката, отстъпваш и дърпаш с всичка сила. Чарли не е успял да го докопа.

— И след това хладнокръвно е оставил бележка — виж, Патси! В идеалната среда на прозореца, как я е закрепил там?

Патрик погледна и остана изумен.

— Господи!

— Е, Пол ще ни каже, когато я свали. — Кармайн изправи рамене. — Време е да почукам на вратата й.

— Как беше, когато се обади?

— Във всеки случай не говореше несвързано. — Почука и извика високо. — Дездемона, Кармайн е! Пусни ме да вляза.

Лицето й беше сгърчено и побледняло, ръцете й трепереха, но се владееше. Нямаше извинение да я прегърне и да се опита да я успокои.

— Ама че отвличане на вниманието! — каза.

— Да, вдигнал е летвата. Какво имаш за пиене?

— Чай. Аз съм англичанка, ние не пием коняк. Само чай. Направен по правилния начин, от листенца, не от торбички. Холоуман е доста цивилизовано място. Има магазин за чай и кафе, където намерих „Дарджилинг“. — И го поведе към кухнята си. — Направих, когато чух сирените.

Нямаше големи чаши, а малки ръчно рисувани порцеланови чашки с чинийки. Чайникът беше облечен в нещо, което приличаше на парцалена кукла на Доли Варден, чучурът и дръжката се подаваха от двете страни на богат кринолин с волани. Мляко, захар, дори бисквити. Е, може би педантичното придържане към домашните ритуали е нейният начин да покаже, че е силна. Справя се.

— Първо млякото — каза и вдигна чайника кукла.

Не му стискаше да й каже, че го пие по американски — слаб, без мляко, с резенче лимон. Затова отпи от горещата течност и зачака.

— Видя ли бележката? — попита тя. Чаят я беше поосвежил.

— Да. Разбира се, ти не можеш да останеш тук.

— Съмнявам се, че ще ме оставят! Хазяинът ми не беше доволен от охраната. А сега сигурно пяна ще му излезе на устата. Но къде да отида?

— В охраняемо жилище. В моя блок полицията държи апартамент за хора като теб.

— Не мога да си позволя наема.

— Охраняемото жилище е безплатно, Дездемона.

„Защо беше толкова стисната?“

— Ясно. Тогава най-добре да започна да си опаковам багажа. Нямам много вещи.

— Първо пийни още малко чай и ми отговори на няколко въпроса. Чу ли нещо необичайно през нощта? Видя ли Чарли?

— Не, нищо не съм чула. Спя дълбоко. Чарли ме поздрави, като дойде. Чух го да идва, макар че беше по-късно, отколкото си лягам. Обикновено идва да си поиска книга, макар че не харесва много избора ми на автори.

— Снощи даде ли му? — Нямаше нужда да й казва, че Чарли нямаше право да чете книга по време на дежурство.

— Да, на Нгайо Марш. Името го заинтригува, не знаеше как да го произнесе. Помислих, че ще му хареса повече от Агата Кристи. Жертвите на Марш обикновено умират в купчина екскременти. — Тя потръпна. — Също като Чарли.

— Някакви знаци, че е влизал в апартамента ти?

— Не. А съм търсила, повярвай ми. Една карфица не беше преместена.

— Все пак може да е влизал. Ето нещо, което не предвидих.

— Не се обвинявай, Кармайн, моля те.

Той стана.

— Има ли нещо, което може да те накара да пищиш, Дездемона?

— О, да — отговори тя сериозно. — Паяци и хлебарки.

— Нищо, както обикновено — каза Патрик в кабинета на Силвестри. — Никакви отпечатъци, никакви влакна, никакви следи от какъвто и да е вид. Сигурно е използвал метър за прозореца, бележката — макар че е прекалено голяма, за да я наричаме бележка — беше поставена в идеалната среда. На равни до милиметър разстояния от рамката. Беше я закрепил с четири малки топчета пластилин, залепени в четирите краища. Дори леко е повдигнал лявата страна, за да я нагласи точно на място. И него си го бива! Буквите са напечатани с шрифт „Таймс болд“ на 48 пункта. Хартията е толкова тънка, че зад нея може да се сложи разчертана мрежа. Всички букви са идеално подравнени. Евтини готови букви от комплектите, които продават за децата в големите вериги супермаркети. Притиснал е буквата с нещо заоблено и метално — дръжка на нож или може би на скалпел. Не е с острие, по-тъпо е.

— Можеш ли да получиш представа колко са големи ръцете му от начина, по който е притиснал пластелина? — попита Марсиано.

— Не. Мисля, че е сложил плат между ръката си и листа.

— Защо каза, че гаротата е необичайна, Патси? — попита Кармайн с въздишка. — Примка с дръжка не е чак толкова уникална конструкция.

— Но тази е. Дръжката не се оказа дърво, както си мислех. А е издялкана човешка бедрена кост. Но не той я е издялкал. Изглежда ужасно стара, ще определя възрастта й с въглероден анализ. А жицата е струна от пиано.

— Прорязала ли е кожата? — попита Силвестри.

— Не, само е спряла достъпа на въздух в трахеята и кръвта в сънната артерия.

— И преди е използвал този метод.

— О, да, има доста опит.

— Но е захвърлил гаротата. Това означава ли, че играчката вече не му е интересна? — попита Ейб.

— Така мисля.

— Все още ли смяташ, че използва Дездемона Дюпре за заблуда? — попита Кори, който бе най-разстроен от всички. Жената на Чарли беше голяма приятелка на неговата съпруга.

— Не мога да повярвам, че е нещо друго! — извика Кармайн и зарови длани в косата си. — Тя не е глупава, ако знаеше нещо, щеше да ми го каже.

— Каква ти е версията за нея, Кармайн? — попита Силвестри.

— Че я е избрал по няколко причини. Първо, защото е самотница. Лесно е да я докопа. Второ, защото е възможно най-далеч от неговия тип жертви. И може би най-важното, защото знае, че Дездемона е служителката на „Хъг“, която аз използвам за информация. В бележката я нарича „предателка“.

— Нещо друго за бележката? — притисна го Силвестри.

— О, направо е уникална! Фразеологията е по-скоро от международния английски, отколкото от американската му версия. Използва пунктуация. Употребил е „жабар“, която е старомодна дума. Днес казваме латиноси. Показал е степента си на образованост, като ме е нарекъл Отело, чиято съпруга е Дездемона. — Улови погледа на Кори и обясни. — Един образ на име Яго манипулирал собственическото чувство на Отело и неговата страст към Дездемона. Накарал го да си мисли, че Дездемона му изневерява. И Отело я удушил с голи ръце. При тези обстоятелства гаротата е най-близкото нещо до удушването, което той може да си позволи.

— Заплашва ли те? — попита Патрик.

— Съмнявам се. Заплашва нея. Той всъщност ни показва, че не можем да я защитим, ако реши да действа.

— Убиец на ченгета! — каза Кори с блеснали очи.

— Убиец на деца — допълни Марсиано. — Трябва да го спрем Кармайн!

— Ще го спрем. Няма да се откажа, Дани, каквото и да стане.

Единственият начин да се влезе в апартамента на Дездемона на десетия етаж на „Натмег Иншурънс“ беше след разговор по домофона и набирането на десетцифрен код на специална ключалка. Кодът се сменяше всеки ден и на никого не беше позволено да го записва, дори на Дездемона.

Тя не се оплака, когато Кармайн набра кода и влезе същата вечер натоварен с кафяви хартиени торби с покупки.

— Чай „Дарджилинг“ от „Скривънърс“, колумбийско кафе от същото място, черен хляб, масло, нарязана шунка, няколко вида готова пакетирана вечеря, пресни кифлички със стафиди, майонеза, туршия, шоколадови бисквити, всичко за което се сетих, че може да ти хареса — каза той и остави торбите на кухненския плот.

— Под домашен арест ли съм? — попита тя. — Позволено ли ми е да ходя на работа и на походи през уикендите?

— Походите със сигурност отпадат, но тази вечер ще ядем в „Малволио“ или някъде другаде, където искаш. Няма да излизаш без ескорт от двама полицаи, които няма да четат книги — нареди той. — Вратата ще ми помогне да не прахосвам ценни кадри за охрана, но след като прекрачиш прага й, ти си собственост на полицията.

— Не ми харесва — каза тя и си взе палтото от закачалката.

— Тогава да се надяваме, че няма да трае дълго.

Трета част

Януари и февруари

1966 г.

Глава 14

Събота, 1 януари 1966 г.

Телефонът събуди Кармайн от дълбокия сън малко преди осем сутринта в първия ден на новата година, един от малкото дни през последните три месеца, когато той бе оставил тялото и ума му да си отспят. Не бе празнувал изпращането на старата година, която беше най-мъчителната в живота му, а имаше всички основания да мисли, че новата ще е още по-лоша. Прекара новогодишната вечер сам в апартамента си и гледа по телевизията празнуващата тълпа на Тайм Скуеър. Хрумна му да покани Дездемона, която беше два етажа по-долу, но реши да не го прави, защото си помисли, че компанията му може вече да й става досадна. Винаги я придружаваше, когато вечеряше навън и плащаше сметката, независимо че тя се опъваше. Според него това не беше нищо повече от обикновена любезност. Легна си доста преди полунощ, сънува прекрасен сън и вече беше готов да става, когато телефонът иззвъня.

— Делмонико — отговори.

— Дани е — чу гласа на Марсиано. — Кармайн, ела веднага в Ню Лондон. Има още едно отвличане. „Дъблин Роуд“ на брега на реката, откъм Гротън. Ейб и Кори идват насам, Патрик също. Полицаите от Ню Лондон ще те чакат.

Веднага стана и усети, че по него избива пот, която нагласения на осемнайсет градуса термостат не можеше да предизвика. Обичаше да спи на хладно, така не се отвиваше.

— Не е възможно — каза той, треперещ. — Минали са само трийсет дни от Франсин, до края на месеца не се очаква да направи нов удар.

— Не сме сигурни, че е той. Най-напред отвличането е станало през нощта, а това е новост за полицаите от Ню Лондон. Отивай при тях и им обясни какво е положението.

Ейб беше на волана и взеха за нула време шейсетте километра до Ню Лондон. Пол и Патрик ги следваха с буса.

— Трийсет дни, минали са само трийсет дни! — простена Ейб, когато магистралата И–95 влезе в Ню Лондон. Дотогава не беше промълвил и дума.

— Завий за Гротън веднага след моста — каза Кори, на чиито колене имаше разперена карта. — Не може да е същият, Кармайн.

— Ще разберем след няколко минути, така че по-спокойно.

Не беше трудно да открият мястото. Сигурно всяка полицейска кола от окръг Ню Лондон беше паркирана на „Дъблин Роуд“ в Гротън — улицата със скромни къщи на терени от един до пет акра.

Къщата, която им посочи един униформен, беше боядисана в сиво, едноетажна, но прекалено малка, за да мине за жилище в стил ранчо. Приличаше на къща на работник, който се гордее с имота си. Един поглед бе достатъчен на Кармайн, за да осъзнае със свито сърце, че хората, които я обитаваха, бяха почтени и уважавани. Идеалното семейство за целите на убиеца.

— Тони Димаджио — представи се мъж в капитанска униформа и протегна ръка към Кармайн. — Шестнайсетгодишно чернокожо момиче на име Маргрета Бюли е било отвлечено тази нощ. Господин Бюли смята, че е станало през прозореца на спалнята, но не съм пуснал никого от моите хора там от страх, че могат да унищожат улики. Ако е Чудовището, случаят не е в тяхната категория. Елате вътре — покани ги и тръгна пред Кармайн. — Майката е съсипана, но бащата се държи.

— Ще дойда веднага, щом заведа доктор О’Донъл от външната страна на прозореца. Благодаря за предварителната работа, Тони.

Семейството беше тъмночерно, до синьо — майката, бащата, тийнейджърка и две момчета, приблизително на нейните години.

— Господин Бюли? Лейтенант Делмонико. Кажете ми какво се случи.

Лицето му беше в онази отсянка на сиво, която при чернокожите показва изключителна мъка, но успяваше да контролира чувствата си. Ако ги пуснеше на свобода, това можеше да коства живота на Маргрета и той добре го знаеше. Жена му, все още по пеньоар и пантофи, седеше като побит камък с изцъклен поглед.

Господин Бюли пое дъх.

— Черпехме се за Нова година, после си легнахме, лейтенант. Всички си легнахме, сред нас няма нощни птици, а и накрая очите ни се затваряха.

— Пихте ли алкохол например шампанско?

— Не, само плодов пунш. В нашата къща не се пие.

По лицето му се изписа объркване. Не успя да разбере какво следва и се обърна към Кармайн умолително, сякаш искаше да извика: „Помогнете ми! Помогнете ми!“

— Къде работите, господин Бюли?

— Правя фини спойки в „Електрик Боут“, след две седмици трябва да ме повишат. Чакахме увеличението на заплатата, да си сменим жилището, да купим нещо по-голямо. — От очите му потекоха сълзи и той млъкна.

— Представете ми децата си, господин Бюли.

Баща им се овладя, убеден, че ще се справи.

— Това е Линда, тя е на четиринайсет. Ханк е на единайсет, а Рей на десет. Имаме и малко момченце, Терънс. Той е на две и спи в нашата спалня. Линда го занесе в съседната къща при госпожа Спиноза. Решихме, че няма нужда… няма нужда… — Разплака се, заровил лице в дланите си, и с мъка се овладя. — Съжалявам, но не мога…

— Успокойте се, господин Бюли, не бързайте.

— Ета — ние така я наричаме — и Линда си делят една стая.

— Делят?

— Точно така, лейтенант. Двете са в една стая. Станахме по-късно, но когато жена ми започна да приготвя закуска, извика и момичетата. Линда каза, че Ета е в тоалетната, но се оказа, че момчетата са там, не Ета. Започнахме да я търсим, но не успяхме да я намерим. Тогава се обадих в полицията. Мислех само за Чудовището. Но не може да е той, нали? Още не му е дошло времето, а и Ета е като всички нас — черна. Искам да кажа, че ние сме много черни. Той не би поискал нашето момиченце, лейтенант.

Какво да му отговори? Кармайн се обърна към сестрата на Ета.

— Линда, това вярно ли е? — попита той и й се усмихна.

— Да, господине — успя да каже тя през сълзи.

— Няма да ти казвам да спреш да плачеш, Линда, но много ще помогнеш на сестра си, ако ми отговаряш, разбра ли?

— Добре. — И си избърса лицето.

— С Ета заедно ли си легнахте?

— Да, господине, половин час след полунощ.

— Татко ти каза, че на всички много ви се е спяло. Така ли беше?

— Умирахме за сън — отговори Линда.

— Значи и двете бързо си легнахте.

— Да, господине, веднага щом си казахме молитвите.

— Ета има ли нещо против да си казва молитвите?

Очите на Линда пресъхнаха. Изглеждаше шокирана.

— Не, господине, не!

— Говорихте ли си, след като се настанихте в леглата?

— Не, господине, поне аз не съм говорила. Заспах веднага, щом легнах.

— Чу ли някакъв шум през нощта? Става ли да ходиш до тоалетната?

— Не, господине, спала съм, докато мама ни повика. И ми се стори странно, че Ета е станала преди мен. Тя обича да си поспива. После реших, че сигурно се е измъкнала тайно, за да ме изпревари в тоалетната, но когато почуках на вратата, ми отговори Ханк.

Детето имаше красиво лице, влажни тъмни очи, перфектна кожа, много плътни устни, които биха накарали и монах фанатик да престъпи клетвата си за безбрачие — бяха отчетливо изрязани и извити по начин, в който Кармайн винаги бе виждал нещо трагично. Устни на чернокожо момиче, с нюанси от кафеникаво до розово там, където се срещаха в сърцевидна гънка. Дали Маргрета имаше същото лице?

— Линда, мислиш ли, че Маргрета може да се е измъкнала от вас?

Големите й очи се разшириха още повече.

— Че защо ще го прави? — попита Линда, сякаш това само по себе си беше отговорът.

Да, защо ще го прави? Тя е сладка, мила и хубава като всички останали. Все още си казва молитвите, преди да си легне.

— Колко е висока Ета?

— Един седемдесет и пет, господине.

— Има ли хубаво тяло?

— Не, слаба е. Това я потиска, защото иска да бъде звезда като Дион Уоруик — отвърна Линда, която даваше всички признаци, че също ще стане висока и слаба. Висока и слаба. При това черна.

— Благодаря ти, Линда. Друг някой да е чул шум снощи?

Никой не беше чул.

Господин Бюли донесе снимка. Пред очите на Кармайн беше момиче, което изглеждаше точно като Линда. И като останалите.

Патрик дойде сам, носеше чанта.

— Коя е стаята, Линда?

— Втората вдясно по коридора, господине. Моето легло е вдясно.

— Видя ли нещо, което да доказва, че е бил там, Патси?

— Нищо, освен че и вътрешният, и външният прозорец имат стандартни заключалки, които не са били заключени. Почвата отвън е напълно замръзнала. През лятото там има трева, която сега е изсъхнала. Первазът изглежда така, сякаш не е докосван, откакто е поставен външният прозорец през октомври или когато там са махнати мрежите против насекоми. Оставих Пол отвън, за да сме сигурни, че не сме пропуснали нещо, но мисля, че не сме.

Влязоха в стая, която не беше достатъчно голяма, за да приюти две съзряващи млади жени, но бе изключително подредена и добре поддържана. Боядисани в розово стени, вълнен розов килим между двете единични легла, едното вляво, а другото вдясно от прозореца. Всяко момиче си имаше шкаф в долната част на леглото. Над леглото на Маргрета бяха залепени голям плакат на Дион Уоруик и по-малък на Мери Бел, а над това на Линда имаше полица с пет-шест плюшени мечета.

— Спят дълбоко — каза Патрик. — Завивките не са разбъркани повече от обикновено. — Отиде до леглото на Маргрета, наведе се и приближи ноздри на милиметър от възглавницата. — Етер — каза. — Етер, а не хлороформ.

— Сигурен ли си? Изпарява се за секунди.

— Сигурен съм. Обонянието ми е достатъчно добро, да печеля пари в парфюмерийния бизнес. Задържал се е в тази гънка, виждаш ли? Вече го няма. Нашият човек е сложил парче плат, напоено с етер на лицето й, вдигнал я е и я изнесъл през перваза. — Патрик отиде до прозореца и вдигна вътрешната му част с облечена в ръкавица ръка, после направи същото и с външната. — Чуй това — нито звук. Господин Бюли се грижи добре за дома си.

— Освен ако нашият човек не е смазал прозореца.

— Не, залагам на господин Бюли.

— Боже, Патси, бива си го! Момиче с височина един седемдесет и пет, вероятно тежи към 55 килограма, а сестра й спи на няма и три метра. Ако Линда се беше събудила…

— Децата спят много дълбоко, Кармайн. Маргрета вероятно изобщо не се е събудила, ако съдим по завивките — няма следи от борба. Линда също е проспала всичко. Той е приключил най-много за две минути.

— Тогава въпросът е кой е оставил прозорците отключени? Възможно ли е господин Бюли да не ги е проверявал редовно, или пък нашият човек е влязъл преди това и ги е отключил?

— Идвал е преди това. Предполагам, че господин Бюли ги заключва, когато застуди и не ги отваря, докато не се стопли. Къщата има много добро парно отопление и момичетата са щели да настинат, ако отварят прозорците. Тук е с десет градуса по-студено, отколкото в Холоуман.

Влезе Пол, клатейки глава.

— Тогава да проверим всеки сантиметър тук. Да вземем всички завивки на Маргрета, като сме особено внимателни с калъфката, Кармайн — каза Патрик, докато братовчед му излизаше от стаята. — Ако това момиче е високо, слабо и много черно, тогава той е сменил всичките си предпочитания. Може дори да не е същият човек.

— Искаш ли да се обзаложим?

— Трийсет дни, различна техника на отвличане, различен тип момиче и ти искаш да повярвам, че е същият.

— Да, искам. Най-важният фактор не се е променил. Момичето е чисто и невинно като останалите. Независимо от промените не ми казвай, че сме успели много да го уплашим. Той следва някакъв свой голям план и това е част от него. Дванайсет момичета за двайсет и четири месеца. Може би сега се кани да отвлече дванайсет момичета за дванайсет месеца. Днес е първият ден на новата година. Може би височината и цветът на кожата им не са толкова важни за втората му дузина или пък Маргрета е новият му тип.

Патрик шумно пое дъх и го задържа.

— Мислиш ли, че ще промени и начина, по който се държи с тях?

— Да, това ми подсказват инстинктите. Но в едно не се съмнявай, Патси. Това е нашият човек, не е някой друг.

Кармайн остави Ейб и Кори и се прибра с Патрик. На тях се падна честта да чукат от врата на врата по „Дъблин Роуд“ и да питат съседите дали не са видели нещо необичайно. Шансовете за това бяха малки, едва ли са забелязали нещо между вечерята и питиетата на Нова година.

В десет и половина преди обед фордът зави по алеята, която водеше към къщата на Смит. Тя беше дълга и лъкатушеща и завършваше до много голяма традиционна, облицована с дърво бяла къща, кацнала на малък хълм. На прозорците в стил крал Джордж имаше тъмнозелени капандури. Не беше отпреди Революцията, но не беше и нова. Пет акра земя с естествено залесяване, с изключение на терена, на който беше разположена къщата. Градинарството не беше силната страна на семейство Смит.

Отвори красива жена на около четиридесет години, без съмнение жената на професора. Когато Кармайн се представи, тя отвори широко вратата и го пусна вътре. Интериорът беше толкова традиционен, колкото предполагаше екстериорът: хубави вещи, за които не бяха пестени средства, но нямаше нищо вълнуващо. Очевидно семейство Смит можеха да си позволят да си купят каквото си поискат.

— Боб е някъде тук — каза несигурно Елиза. — Искате ли чаша кафе?

— Да, благодаря. — Кармайн я последва към кухнята, с която си бяха поиграли доста, за да я направят да изглежда поне сто години по-стара, отколкото е — от дупките от дървеници до избелялата боя.

Когато Елиза подаде на госта кафето, влязоха две момчета в тийнейджърска възраст. Но в тях нямаше плам, който е характерен за младежи на техните години. Кармайн беше свикнал с момчета, които го бомбардираха с въпроси, тъй като всички смятаха професията му за геройска, а убийството — за най-интересното нещо по телевизията. Но синовете на Смит, които му се представиха като Боби и Сам, изглеждаха по-скоро уплашени, отколкото любопитни. Излязоха чак когато майка им позволи и им даде нареждане да намерят баща си.

— Боб не е добре — каза Елиза с въздишка.

— Сигурно напрежението му се отразява.

— Не, не е от това. Проблемът му е, че не е свикнал нещата да се объркват, лейтенант. Боб е водил спокоен живот. Добър произход, богато семейство, винаги на първо място в училище, получавал е всичко, което е искал, включително и професурата на Уилям Парсън. Искам да кажа, че е само на четиридесет и пет. А знаете ли, че е нямал трийсет, когато са му присъдили професорско звание? Било е като сбъдната мечта! Такова високо признание.

— До този момент — каза Кармайн и разбърка кафето си, което миришеше прекалено на старо, за да е добро. Отпи и установи, че обонянието не го е излъгало.

— Да, до този момент — съгласи се тя.

— Последния път, когато го видях, ми се стори потиснат.

— Много е потиснат — потвърди Елиза. — Разведрява се само като слезе в мазето. И днес това ще прави. И утре също.

Появи се професор Смит с притеснено изражение.

— Какво неочаквано посещение, лейтенант. Честита нова година!

— Не, господине, няма да е честита. Току-що идвам от Гротън, където е станало още едно отвличане месец по-рано, отколкото очаквахме.

Смит се отпусна в най-близкото кресло и лицето му побеля като тебешир.

— Не и в „Хъг“ — каза. — Не и в „Хъг“.

— В Гротън, професоре. Гротън.

Елиза пъргаво скочи на крака и се усмихна изкуствено.

— Боб, покажи на лейтенанта твоето хоби — предложи тя.

Великолепната сте, г-жо Смит, помисли си Кармайн. Знаете, че не съм дошъл да ви честитя Новата година и точно се канех да попитам дали мога да огледам неофициално наоколо. Но не бихте искали съпругът ви да откаже на любезна молба, затова хванахте бика за рогата и принудихте професора да ми съдейства за нещо, което не му се иска.

— Хобито ми? А, моето хоби! — каза Смит и след това се усмихна. — Разбира се, хобито ми! Бихте ли искали да погледнете, лейтенант?

На вратата към мазето имаше няколко заключалки, поставени от професионалист. На Боб му отне известно време, докато ги отключи. Дървеното стълбище беше слабо осветено. Като стигнаха долу, професорът натисна някакъв ключ и цялата стая се обля в ярка светлина. Кармайн зяпна, когато видя какво Елиза Смит наричаше негово хоби.

Квадратна маса със страна петнайсет метра изпълваше цялото мазе. Повърхността й беше покрита с реалистичен пейзаж от нагънати хълмове, долини, планинска верига, няколко котловини, гори от съвършени малки дървета. Имаше течаща река и езеро във вулканичен кратер, водопад, спускащ се от скала. Виждаха се и ферми, в равнината имаше град, друг беше заклещен между два хълма. И навсякъде блестяха успоредните сребристи релси на миниатюрна железница. На реките имаше водонапорни кули, достоверни до последното винтче. През езерото се движеше верижен ферибот, а по планинската верига минаваше красиво извит виадукт. В покрайнините на града имаше множество гари.

А какви влакове само! Аеродинамичният „Супер Чийф“ се движеше по бързи релси през дърветата на гора и по окачен мост. Два дизелови локомотива теглеха товарен влак с въглища, имаше композиция от вагони за петрол и химикали и още една с дървени вагони за животни. На една от гарите бе спряло градско влакче.

Кармайн преброи общо единайсет композиции, всички се движеха, с изключение на влакчето на гарата. Скоростта им варираше — от ултрабързия „Супер Чийф“ до влачещата се товарна композиция с толкова много вагони за петрол, че трябваха два локомотива да издърпат огромната й дължина. И всичко това съвсем миниатюрно! За Кармайн беше едно от чудесата на света, играчка за милиони.

— Никога не съм виждал подобно нещо в живота си — каза той дрезгаво. — Нямам думи.

— Строя го, откакто се преместихме тук преди шестнайсет години — обясни професорът, който бързо се разведряваше. — Всички се задвижват с електричество, но по-късно днес ще премина на пара.

— Пара? Искате да кажете, че локомотивите ще се движат с дърва и въглища?

— Всъщност генерирам пара като горя алкохол, но принципът е същият. Доста по-забавно е от задвижването с електричество от контакта.

— Обзалагам се, че с момчетата си прекарвате страхотно тук.

Професорът се стегна и в очите му се появи сянка, от която Кармайн го побиха тръпки. Може да е водил прекрасен живот, но под депресията и радостта от влакчетата се показа някаква студенина.

— Синовете ми не слизат тук, не им е позволено — каза. — Когато бяха по-малки и вратата не се заключваше, бяха разрушили всичко. Пълна разруха! Отне ми четири години да поправя щетите. Сърцето ме болеше.

На върха на езика на Кармайн беше да каже, че сега момчетата са достатъчно големи, за да уважават труда му, но реши да не се меси в семейните отношения на Смит.

— Как стигате до центъра? — попита вместо това и примигна срещу светлината. — Повдигате се с нещо?

— Не, влизам отдолу. Състои се от отделни части, всяка от които е сравнително малка. Платих на хидроинженер да ми инсталира система, с която мога да повдигам всяка част колкото ми е необходимо, както и да ги местя настрани, за да мога да работя прав. Макар че то е по-скоро заради чистенето, отколкото за нещо друго. Ако реша да премина от дизел на пара, просто закарвам влака до ръба, разбирате ли?

„Супер Чийф“ се отклони от маршрута си, премина няколко жп-възела, докато другите влакове бяха спрени или отклонени, и накрая стигна до края на масата. Кармайн почти си го представи как трака и изпуска пара.

— Имате ли нещо против да разгледам хидравличната ви система, професоре?

— Не, нищо против. Ето, ще ви трябва това, отдолу е тъмно. — И му подаде голямо фенерче.

Отдолу имаше много бутала, цилиндри и пръчки, но въпреки че пропълзя навсякъде под масата, Кармайн не успя да открие скрити врати и тайници. Подът беше бетонен и много добре поддържан. Освен това съчетанието между влакчета и млади момичета му изглеждаше нелогично.

Детето в него би било безумно щастливо да прекара остатъка от живота си в игра с влакчетата на професора, но след като се увери, че в мазето на семейство Смит нямаше нищо друго, освен влакчета, влакчета и пак влакчета, Кармайн си тръгна. Елиза го разведе из къщата, когато той попита дали може да я поразгледа. Единственото нещо, което я накара да се смути, беше пръчка със зловещо разръфан край до шкафа в кухнята. Значи професорът биеше момчетата, и то без да се шегува. Е, и моят баща ме биеше, докато не го надминах на височина. Беше малко зло джудже. След него сержантите в американската армия ми се видяха като детски учителки.

От къщата на Смит отиде у Понсонби, който не живееше далеч, но домът му се намираше на усамотено място. През отворените врати на гаража се виждаше яркочервен мустанг, а не комбито, което Кармайн бе видял паркирано пред „Хъг“. Странно какви хора караха осемцилиндрови коли кабрио. Дездемона, а сега и Чарлз Понсонби. Сигурно днес е излязъл със сестра си в комбито, тя и кучето водач вероятно се нуждаеха от повече място.

Реши да не посещава Полоновски. Вместо това се спря до една телефонна кабина и се обади на Марсиано.

— Дани, прати някой на север да прегледа вилата на Уолтър Полоновски. Ако е там с Мариан, да не го притесняват, но ако е сам или не е там, тогава твоите хора да поразгледат, но да бъдат толкова внимателни, че Полоновски да не си спомни думи като „заповед за обиск“.

— Какво мислиш за отвличането в Гротън, Кармайн?

— О, това е нашият човек, но ни показва твърда ръка. Променил е навиците си, влезе в новата година с нова песен. Говори с Патрик, веднага щом се върне. Аз обикалям с колата домовете на служителите на „Хъг“. Но, не, не се паникьосвай! Само се разхождам. Ако намеря някого в къщи, ще го помоля да ми позволи да огледам някои места като мазета или мансарди. Дани, трябва да видиш какво има в мазето на професора! Просто не е истина!

Докато беше в кабината, се обади и на семейство Финч, но те не вдигнаха. Откри, че семейство Форбс използва гласова поща, може би защото Форбс имаше много пациенти. Приятният глас на оператора съобщи на Кармайн, че доктор Форбс е в Бостън за уикенда и му даде телефонния му номер там. Позвъни и от другата страна чу раздразнения лай на доктор Адисън Форбс.

— Току-що чух, че е отвлечено и друго момиче — каза Форбс, — но не го търсете при мен, лейтенант. С жена ми сме при дъщеря ни Роберта. Приеха я да специализира акушерство и гинекология.

„Започват да ми свършват заподозрените“ — помисли си Кармайн, затвори и се върна във форда.

Докато влизаше по „Сикамор“ в Холоуман, реши да види с какво се занимава Тамара Вилич през почивните дни.

След като провери кой я търси през стъклото на вратата, тя му отвори облечена в много нетипични за „Хъг“ дрехи: свободна роба от тънка червена коприна с цепки от двете страни. Беше много секси, малко неща оставаха на въображението. Помисли си, че е една от тези жени, които никога не носят бельо. Жена ексхибиционист.

— Май имате нужда от едно хубаво кафе. Влизайте — покани го и се усмихна. Яркочервената й дреха придаваше дяволски червеникав оттенък на хамелеонските й очи.

— Хубава къща си имате — каза той, докато се оглеждаше.

— Това е толкова банално, че звучи неискрено — отвърна му.

— Просто се опитвам да водя любезен разговор.

— Тогава си го водете сам със себе си, а аз ще направя кафе.

Изчезна по посока на кухнята и го остави да се наслаждава на воля на интериора. Вкусът й клонеше към ултрамодерното: ярки цветове, хубави кожени тапицерии, хром и стъкло, по-малко дърво. Но той едва забелязваше мебелите, защото вниманието му бе приковано от картините, полазили по беззащитните стени. На най-видно място се намираше един триптих. Лявата му част представляваше гола червена жена с гротескно изкривено лице, коленичила пред фалическа статуетка на Исус Христос. В центъра бе нарисувана същата жена, просната по гръб с широко разтворени крака и със статуетката в ръка. На дясното пано беше пъхнала статуетката във вагината си и лицето й се беше разлетяло на парчета, сякаш беше ударено от куршум с връх от живак.

След като осмисли посланието, Делмонико си избра място откъдето не можеше да вижда отвратителната цапаница.

Другата картина беше по-скоро гневна и сърдита, отколкото неприлична, но той не би окачил нито една от двете на стената си. Леката миризма на маслени бои и терпентин му подсказваха, че може би Тамара сама ги рисува, но какво я бе подтикнало към такива теми? Разлагащ се мъжки труп, увиснал с главата надолу от бесилка, нечовешко лице, което се зъби и лигави, стиснат юмрук с потекла между пръстите кръв. На Чарлз Понсонби може и да му харесат, но окото на Кармайн беше достатъчно набито, за да прецени, че техниката й не беше блестяща. Не, не бяха достатъчно добри, за да заинтригуват познавач като Чък. В тези картини нямаше нищо друго, освен провокация.

„Или е извратена, или е по-цинична, отколкото предполагам“ — помисли си той.

— Харесват ли ви моите картини? — попита Тамара, когато се върна при него.

— Не. Мисля, че са извратени.

Тя отметна назад хубавата си глава и се разсмя от сърце.

— Бъркате мотивите ми, лейтенант. Рисувам неща, които са толкова търсени на един определен пазар, че не мога да насмогна. Проблемът е, че техниката ми не е толкова добра, колкото на майсторите в тази област, така че продавам картините си само заради тематиката им.

— Искате да кажете — за жълти стотинки? Така ли?

— Да. Макар че някой ден може би ще успея да се издържам от това. Истинските пари падат от ограничени тиражи отпечатъци, но аз не съм литограф. Имам нужда от уроци, които не мога да си позволя.

— Все пак успявате да връщате присвоените от „Хъг“ пари?

Тя скочи като пружина от креслото си и се върна в кухнята, без да отговори.

Кафето й беше много добро. Кармайн отпи жадно и си взе от ябълковия щрудел, който тя извади от хладилника.

— Значи къщата е ваша собственост — каза той. Вече се чувстваше по-добре.

— Проверявате хората, а?

— Разбира се, това е част от работата ни.

— А имате наглостта да съдите картините ми. Да — продължи, като поглаждаше шията си с дългата си, красива ръка. — Къщата е моя. Давам под наем втория етаж на едно семейство, специализант по рентгенология и медицинска сестра, а най-горния — на две лесбийки орнитоложки, които работят в биологичния институт „Бърк“. Наемите ми позволиха да си запазя стандарта след… моята малка грешка.

„Точно така, Тамара, безочието ти отива повече от гнева.“

— Професор Смит ми даде да разбера, че тогавашният ви съпруг ви е подвел.

Тя се наведе напред, както бе седнала върху краката си, и вдигна презрително горната си устна.

— Казват, че никой не може да те накара да направиш това, което не искаш. Вие как мислите?

— Че много сте го обичали.

— Колко прозорливо от ваша страна, лейтенант! Сигурно е било така, но беше преди сто години.

— Позволявате ли на квартирантите ви да ползват мазето? — попита той.

Клепачите й се спуснаха, а устните й леко се изкривиха.

— Не, не позволявам. Мазето си е само за мен.

— Нямам заповед, но имате ли нещо против да поогледам?

Зърната й щръкнаха, сякаш изведнъж й стана студено.

— Защо? Какво е станало? — попита рязко.

— Още едно отвличане. Снощи в Гротън.

— И като гледате картините ми, си мислите, че съм психарка, чието мазе е окъпано в кръв? Гледайте, където искате, не ми пука — каза и влезе в една стая, която той по-късно разбра, че е била втора спалня, а сега бе превърната в ателие.

Кармайн се хвана за думите й и слезе в мазето, но най-зловещото нещо, което намери, беше умрял плъх в капан. Ако я харесваше, щеше да го извади оттам вместо нея, но той не я харесваше, затова не го направи.

Спалнята й беше много интересна: черна кожа, черни копринени чаршафи на леглото и табла, достатъчно здрава, да издържи белезници. Кожа от зебра върху черния килим със запазена автентична глава и червени стъклени топчета вместо очи. Обзалагам се, мислеше си той, докато се разхождаше тихо, че не теб пляскат с камшика, скъпа. Ти си доминиращата. Чудя се кого ли пошляпваш?

На нощното шкафче имаше снимка в богато украсена сребърна рамка. Сурова възрастна жена, която приличаше толкова на Тамара, че можеше да й бъде майка. Взе снимката с жест, който тя би определила като ленив, ако беше влязла, после бързо махна задната й част. Бинго! Находка. Зад мама имаше снимка в пълен ръст на Кийт Кинетон. Беше чисто гол, имаше тяло на мистър Вселена и ерекция на петнайсетгодишно момче. След още трийсет секунди мама беше обратно на нощното шкафче. Как може да не се досеща, че криенето на снимка зад друга снимка е най-баналният пример от учебника по разкриване на заблуди? Вече знам всичко за вас, госпожице Тамара Вилич. Другите може да ги водите за носа, но не и него, работата му ще пострада. Играете ли си игрички заедно? Сигурно го обличаш като бебе и го шляпаш по дупето? Или си играеш на медицинска сестра, която му прави клизма? Или на строга учителка, която обича да унижава? Проститутка, която го забърсва в някой бар? Виж ти, виж ти!

Тъй като нямаше вече къде да ходи, се прибра вкъщи, но слезе на десетия етаж и натисна звънеца на Дездемона. Долетя унил отговор, не че й беше неприятно, просто технологиите изкривяваха гласа.

— Още един удар — влезе смело, като се отърси от снега.

— Не може да бъде, Кармайн! Мина само месец!

Той се огледа и откри работната й кошница и покривката, която довършваше по-бързо, отколкото когато ходеше на походи.

— Защо си толкова стисната, Дездемона? — попита той. Настроението му беше паднало до пълно отчаяние и имаше нужда да си го изкара на някого. — Защо не харчиш пари за себе си? Защо живееш така скромно? Не можеш ли от време на време да си купуваш по някоя хубава рокля?

Тя стоеше напълно неподвижна, кожата около стиснатите й устни беше побеляла. В очите й имаше по-голяма тъга от тази, която видя в тях след смъртта на Чарли.

— Аз съм стара мома, пестя за старини — каза без емоция. — Но има и още нещо. След пет години се връщам у дома, където няма насилие, няма размахващи оръжие полицаи, няма го и Чудовището от Кънетикът. Затова.

— Съжалявам. Нямах право да те питам. Прости ми.

— Не днес, а може би и никога — отвърна тя и отвори вратата. Връхните дрехи последваха притежателя си, захвърлени на купчина на пода. — Сбогом, лейтенант Делмонико!

Глава 15

Вторник, 4 януари 1966 г.

Първият работен ден от новата година беше ветровит и снежен, но лошото време не спря ръката, която бе изписала стените на „Хъг“ с графити: „Убийци, мразещи черните. Прасета. Фашисти.“, свастики и точно на предната фасада: „Ку Клукс Клан = Холоуман“.

Когато професорът дойде на работа и видя какво са сторили на скъпия му „Хъг“, припадна. Но не беше сърдечен пристъп. Робърт Мордънт Смит получи криза на духа. Беше откаран с линейка, а на екипа в нея беше ясно, че когато пристигнат в спешното през една сграда, трябва да търсят психиатри, а не кардиолози. Той плачеше, стенеше, говореше несвързано пълни безсмислици.

Кармайн отиде до „Хъг“, за да види всичко с очите си. Беше благодарен също като Джон Силвестри, че зимата е тежка и затова истински расови безредици няма да избухнат до пролетта. Само двама чернокожи предизвикваха стихиите и стояха отпред с плакати, почти разкъсани на парчета от вятъра. Едното лице му беше познато. Спря се пред входа и го огледа. Човекът беше дребен, слаб, незабележим, с много тъмна кожа, не беше нито хубав, нито секси. Къде го беше виждал, къде, къде? Погребаните спомени имат способността да се появяват внезапно, както стана и сега. Видеше ли нещо веднъж, то оставаше в ума на Кармайн и можеше да бъде повикано, когато се наложи. Племенникът на жената на Отис Грийн. Уесли ле Клерк.

Отиде до ле Клерк и приятеля му, още един кандидат за слава, който не изглеждаше толкова решителен като Уесли.

— Вървете си у дома, момчета — каза той любезно. — Иначе ще трябва после да ви размразяваме с кирки. Но първо да си поговоря с вас, господин ле Клерк. Елате вътре, не стойте на студа. Не ви арестувам, просто искам да поговорим, честна скаутска.

За негова изненада Уесли го последва кротко, а другият си тръгна, все едно го бяха освободили от училище.

— Ти си Уесли ле Клерк, нали? — попита той, като влязоха и започнаха да си изтупват обувките от снега.

— И какво ако съм?

— Племенникът на госпожа Грийн от Луизиана.

— Да, и имам досие. Да ви спестя времето да ме проверявате. Аз съм известен агитатор. С други думи — досаден негър.

— Колко време си лежал, Уес?

— Всичко пет години. Но не заради кражби на джанти или въоръжен грабеж, а за това че пребих едни бели селяндури, които мразят негрите.

— И с какво друго се занимаваш в Холоуман, освен че правиш мирни демонстрации и носиш яке на „Черната бригада“?

— Работя в завода за хирургически инструменти „Парсън“.

— Добра работа, изисква сръчност и интелектуални способности.

До значително по-едрия Кармайн Уесли изглеждаше като проскубано пиле до боен петел.

— И какво ви интересува къде работя, а? Мислите, че аз съм нарисувал онова там, нали?

— О, Уесли, дръж се като голям! — каза уморено Кармайн. — Графитите не са работа на „Черната бригада“, а на децата от гимназия „Травис“, да не мислиш, че не го знам? Искам да науча обаче защо стоиш на този кучи студ, в който няма да дойде никой да демонстрира с теб.

— Тук съм, за да покажа на белия човек, че е време да се поразмърда, господин Умно ченге. Няма да заловите този убиец, защото не искате. А аз си мисля, господин Умно ченге, че точно вие убивате черните момичета.

— Не, Уес, не съм аз. — Кармайн се облегна на стената и погледна Уесли с искрена симпатия. — Откажи се от методите на Мохамед! Те не са добри. По-хубав живот за чернокожите няма да бъде извоюван с насилие, без значение какво е казал Ленин за диктатурата. И като си помислиш, много бели са тормозели чернокожите в Америка през последните двеста години, но това убило ли е духа им? Върни се в училище, Уесли, завърши право. Ето това ще помогне на каузата на чернокожите много повече от Мохамед ел Неср.

— Да бе! И откъде пари за това?

— От работата ти в завода за хирургически инструменти „Парсън“. В Холоуман има добри вечерни колежи и много хора, които искат да помогнат.

— Белият човек може да си навре надменното покровителство отзад!

— Кой ти говори за белия човек? Много от тях са чернокожи. Бизнесмени, професионалисти. Не знам дали има такива в Луизиана, но в Кънетикът има и не са като Чичо Том. Те работят за своите хора.

Уесли ле Клерк се обърна и си тръгна, като вдигна десния си юмрук във въздуха.

— Е, Уес — усмихна се Кармайн на отдалечаващия се гръб на Уесли, — поне не ми показа среден пръст.

Но в главата на Уесли ле Клерк не се въртяха неприлични жестове, докато стъпките му скърцаха под засилващия се снеговалеж. Мислеше по друг начин за лейтенант Кармайн Делмонико. Умен е, доста умен. Прекалено спокоен и уверен в себе си, за да приеме на сериозно оплакване от преследване или дискриминация. Искаше да го спечели на страната на мекушавите и да сломи гнева му. Няма да стане. Не и с моя гняв. Благодарение на Отис имам възможност да захранвам Мохамед с информация, която ще му е необходима през пролетта. Мохамед вече ме гледа с повече уважение, а какво ли ще каже, като му съобщя, че холоуманските куки още душат около „Хъг“? Отговорът е вътре в „Хъг“. Делмонико го знае не по-зле от мен. При богатите привилегировани бели хора. Когато всички черни американци станат последователи на Мохамед ел Неср, нещата ще се променят.

— Трудна работа — каза Мохамед ел Неср на Али ел Кади. — Прекалено много от нашите черни братя са с промити мозъци, а още повече са съблазнени от най-страшните оръжия на белия човек — наркотиците и алкохола. Дори сега, когато Чудовището отвлече истинско чернокожо момиче, пак не набираме повече членове.

— Нашите хора се нуждаят от повече провокации — отвърна Али ел Кади. Това беше името, което Уесли ле Клерк си избра, след като прие исляма.

— Не — каза твърдо Мохамед. — Нашите хора не се нуждаят от провокации, „Черната бригада“ се нуждае от тях. Имаме нужда от мъченик, Али. Ярък пример, който ще доведе десетки хиляди мъже в нашите редици. — И потупа Уесли — Али по рамото. — А междувременно ти отивай на работа и работи добре. Запиши се във вечерно училище. Успивай мръсната кука Делмонико. И разбери всичко, което можеш.

Семейство Форбс все още бяха в Бостън и щяха да останат там, докато пътищата станат по-безопасни. Семейство Финч също бяха затрупани от снега. Уолт Полоновски бе прекарал уикенда във вилата си, но с живо момиче, Мариан. Хората, които Дани Марсиано изпрати там да огледат, не бяха съобщили за присъствието си. Кармайн нямаше намерение да прави служителите на „Хъг“ по-нещастни, отколкото бяха, и това значеше и да опази тайната на Полоновски, поне засега.

Патрик не беше намерил нищо в къщата на „Дъблин Роуд“, което да потвърди или отхвърли версията, че Маргрета е отвлечена от техния човек, но установи, че е била упоена с етер.

— Носи някакъв предпазен костюм — каза Патрик на братовчед си. — Направен е от материя, от която не падат влакна. Не знам какво има на краката си, но подметките му са гладки и не оставят следи, освен ако не стъпи в кал, което той не прави. Костюмът има прилепнала шапка или качулка, която покрива косата напълно, а на ръцете си носи ръкавици. По последното отвличане съдя, че всичко по него е черно. Може би си почерня и лицето. Възможно е костюмът да е от гума и да прилепва плътно по него като на водолаз.

— Те не са удобни за движение, Патси.

— Вече не е така, ако можеш да си позволиш най-добрите.

— А той може да си позволи най-доброто, защото според мен има пари.

Разследването на Кори и Ейб в Гротън също нямаше никакъв резултат. По Нова година винаги е шумно.

— Благодаря ви, момчета — каза им Кармайн.

Никой не искаше да изрече очевидното: ще знаят повече, когато се появи трупът на Маргрета.

Миналата вечер Кармайн се качи с асансьора до последния етаж на „Натмег Иншурънс“ и звънна на доктор Хидеки Сатсума, който благоволи да го покани.

— О, много е хубаво — каза Кармайн, докато се оглеждаше. — Снощи се опитах да ви намеря, докторе, но не си бяхте вкъщи.

— Не, бях в къщата ми на Кейп Код. В Чатъмс. Като чух прогнозата за времето, реших да се прибера днес.

Значи Сатсума има къща в Чатъмс? Три часа път с маниашкото му ферари. Даже по-малко, ако е тръгнал от Гротъм.

— Зимната ви градина е прекрасна — възхити се Кармайн, след като отиде до прозрачната стена, за да я огледа.

— Някога беше, но сега има неравновесие, което си опитвам да оправя. Още не съм успял, лейтенант. Сигурно е заради холивудския кипарис — не е японско дърво. Сложих го там, защото си мислех, че е необходима частичка от Америка, но може би съм сгрешил.

— Според мен, докторе, точно той прави градината — по-висок е, завит е около себе си в двойна спирала. Без него всичко останало е прекалено ниско и се скрива под стените, така се нарушава симетрията.

— Ще взема предвид вашето мнение.

„Да бе, все едно! — помисли си Кармайн. — Какво разбира един гайджин от хармонична подредба на вселената?“

— Господине, имам ли разрешението ви да изпратя човек да огледа къщата ви на Кейп Код?

— Не, лейтенант Делмонико, нямате. Само да се опитате и ще ви съдя.

Така приключи понеделникът, без да е свършено нищо полезно.

В шест часа във вторник вечерта той пристигна на „Понсонби Лейн“ №6, за да посети убежището на брата и сестрата Понсонби. Дрезгав лай на куче посрещна колата му и когато Чарлз Понсонби отвори пътната врата, в ръката си държеше каишката на кучето водач на сестра си.

— Странна порода — каза той на Понсонби, докато се изтупваше от снега на предната веранда.

— Наполовина златист лабрадор, наполовина немска овчарка — обясни Чарлз и окачи палтото му. — Наричаме я лабранем, а името й е Биди. Всичко е наред, миличка, лейтенантът е приятел.

Но кучето не беше толкова убедено. Реши да му позволи да влезе, но го държеше строго под око.

— Ние сме в кухнята, точно започвахме да си правим Бетовенова вечеря. Симфонии номер три, пет и седем. Винаги сме предпочитали нечетните пред четните. Заповядайте. Надявам се, че нямате нищо против да ви посрещнем в кухнята?

— Нямам нищо против да ме посрещнете където й да е, доктор Понсонби.

— Наричайте ме Чък, макар че от куртоазия аз ще продължа да се придържам към чина ви. Клеър винаги ме нарича Чарлз.

Поведе Кармайн през 250-годишната си къща с увиснали на места трегери и под, пълен с вдлъбнатини и неравности. Влязоха в сравнително модерна трапезария, от която се влизаше в оригиналната кухня. Тук дупките от дървеници, избелялата боя и сцепените дървении бяха истински. Изяж се, госпожо Елиза Смит.

— Кухнята сигурно някога е била отделена от къщата — предположи Кармайн, след като се здрависа с жена между трийсет и пет и четирийсет години, която много приличаше на брат си, включително и по воднистите очи.

— Седнете там, лейтенант — каза тя с глас като на Лорън Бакол и махна с ръка към уиндзорското кресло. — Да, била е отделена. В онези времена така е трябвало, ако случайно възникне пожар. Иначе е щял да изгори целия дом. С Чарлз я свързахме с къщата посредством трапезарията, но колко главоболия ни струваше това строителство!

— И защо така? — попита той, като взе чаша шери амонтиладо.

— Според наредбите трябва да строим с дървесина, която е толкова стара, колкото къщата — обясни Чарлз и се настани срещу Кармайн. — Най-накрая намерих два стари хамбара в северната част на щата Ню Йорк и ги купих. Прекалено много дървесина имаше в тях, но поне си запазихме за бъдещи ремонти. Добър стар дъб.

Клеър бе застанала с профил към Кармайн и въртеше тънък остър нож, с който се канеше да отреже две филета за пържоли. Кармайн гледаше със страхопочитание как сръчните й пръсти прокарваха ножа под сухожилието и го разрязваха, без да се губи нищо от месото. Правеше го по-добре, отколкото той би могъл.

— Харесвате ли Бетовен? — попита го тя.

— Да, много.

— Тогава защо не вечеряте с нас? Има много храна. Уверявам ви, лейтенант — каза тя, докато плакнеше ножа под металния кран на каменната мивка. — Първо суфле от сирене и спанак, лимонов сорбет за прочистване на небцето, после говеждо филе със сос „Беарнез“ с гарнитура от млади картофи, варени в домашен говежди бульон, и грах.

— Звучи много вкусно, но не мога да си позволя да остана дълго. — Отпи от шерито и установи, че е много добро.

— Чарлз ми съобщи, че още едно момиче е изчезнало.

— Да, госпожице Понсонби.

— Наричайте ме Клеър. — Въздъхна, остави ножа, седна при тях на масата и взе чашата с шери, все едно можеше да вижда.

Кухнята сигурно е била в по-голямата си част същата и преди двеста и петдесет години. Единствената разлика беше, че под големия комин някога се е намирала пещта за хляб, сега заменена с голяма печка на дърва. В стаята беше прекалено топло за Кармайн.

— Лята печка? Не ми е позната — каза той, като допи шерито си.

— Купихме я в Англия по време на младежката ни приключенска ваканция в Европа — отговори Чарлз. — Има много бавна фурна, която може да пече цял ден, и бърза, която се справя прекрасно с френските десерти. Много котлони. През зимата с нея топлим и вода.

— С нафта ли е?

— Не, с дърва.

— Не е ли скъпо? Искам да кажа, че нафтата е само девет цента галона. Дървата сигурно струват по-скъпо.

— Щеше да е така, ако се налагаше да купувам, лейтенант, но аз не го правя. Имаме двайсет акра гора зад Слийпинг Джайънт. Само тя ни остана, като изключим петте акра, върху които е къщата. Всяка пролет сека толкова, колкото ми трябват, и засаждам нови дървета на мястото на изсечените.

Боже, ето пак! Колко от служителите на „Хъг“ имат своите малки тайни убежища? Ейб и Кори ще трябва да отидат там утре и да претърсят двайсетте му акра гора. Много ще им хареса в този сняг! Погребалното бюро на Бенджамин Либман е толкова чисто, че ако искаме да го спипаме, трябва да го хванем как убива, а мазето на професора е пълно с влакчета. Но цяла гора…!

Втората чаша от шерито на Понсонби напомни на Кармайн, че не е закусвал и обядвал. Време беше да си върви.

— Надявам се, че няма да сметнете въпроса ми за груб, Клеър, но винаги ли сте била сляпа? — попита.

— О, да — отвърна тя весело. — Аз съм едно от бебетата, на които в кувьоза е даван чист кислород. Грешка от невежество.

Пристъпът на съжаление, който се надигна в него, го накара да извърне очи към стената, на която висяха няколко снимки в рамки, някои толкова стари, че сигурно бяха дагеротипии. Всички от семейството много си приличаха: ъгловати сурови черти, буйни вежди и гъсти тъмни коси. Само на най-скорошната снимка имаше по-различно лице — възрастна жена, която напомняше много на Чарлз и Клеър по тъничката коса, воднистите светли очи и издължените печални черти. Майка им? Ако е така, тогава те не бяха типични представители на семейство Понсонби, а на нейния род.

— Майка ми — каза Клер, която имаше безпогрешна способност да разбира какво става в стаята. — Нека свръхестествените ми дарби не ви тревожат, лейтенант. Те до голяма степен са хитрина.

— Мога да позная, че ви е майка. Двамата приличате повече на нея, отколкото на семейство Понсонби.

— Тя е от рода Сънингтън от Кливланд и ние наистина приличаме на нейното семейство. Мама умря преди три години, но беше по-скоро спасение. Имаше много тежка деменция. Но съгласете се, че не можем да оставим дъщеря на Американската революция в дом за сенилни старици, затова аз се грижех за нея до горчивия й край. Бих добавила, с отличната помощ от социалните служби.

„Значи това е дом на потомци на борците за независимостта на Америка — помисли си Кармайн. — Сигурно не гласуват за никого по-ляв от Чингиз хан.“

Стана и усети, че леко му се вие свят. Братът и сестрата Понсонби сервираха шерито във винени чаши, не в малки за шери.

— Благодаря ви за гостоприемството. — Хвърли поглед към кучето, което лежеше, без да сваля очи от него. — Довиждане, Биди. Беше ми приятно да се запознаем.

— Какво мислиш за добрия лейтенант Делмонико? — попита Чарлз Понсонби сестра си, когато се върна в кухнята.

— Че нищо не му убягва от погледа — отвърна тя, докато мачкаше сварени яйчни белтъци в сместа от спанак и сирене.

— Така е. Утре ще претърсят цялата ни гора.

— Това тревожи ли те?

— Ни най-малко — каза Чарлз. Сложи суровото суфле в тава и го постави в горещата фурна. — Макар че ми е жал за тях. Безрезултатното разследване е много изнервящо.

Глава 16

Четвъртък, 13 януари 1966

Кармайн ми изглежда потиснат — прошепна Марсиано на Патрик.

— С Дездемона не си говорят.

Комисар Силвестри се покашля.

— Колко от тях отказаха да ни пуснат без заповеди за обиск?

— Общо взето доста съдействаха — отвърна Кармайн, който наистина изглеждаше потиснат. — Обикновено оглеждам всичко, което поискам, като гледам поне един от домакините да е с мен. Не поисках от Чарлз Понсонби разрешение да огледам гората му. Не виждам смисъл. Ако Кори и Ейб намерят пресни следи в снега или пък доказателство, че пресните следи са заличени, тогава ще поискам. Обзалагам се, че всичките двайсет акра са чисти, така че защо да тревожа Чък и Клеър предварително?

— Май харесващ Клеър Понсонби? — Силвестри не попита, по-скоро отбеляза факт.

— Да, харесвам я. Удивителна жена, в нея няма никакво озлобление. — И я извади от ума си. — Но да отговоря на първия ти въпрос. Получих отказ от Сатсума, Чандра и Шилер, тримата чужденци. Предполагам, че Сатсума е изпратил личния си паж Ейдо в къщата си на Кейп Код десет секунди, след като излязох от апартамента му. Чандра е самоуверено копеле, но това е разбираемо, когато става въпрос за първороден син на махараджа. Дори да успеем да вземем съдебна заповед, той ще се оплаче в индийското посолство, а индийците стават много агресивни, когато някой ги докачи. Шилер е жалък случай. Не го подозирам в нищо по-лошо от снимки на голи млади мъже по стените, но не съм го притискал заради скорошния му опит за самоубийство. Бил е сериозен, не за привличане на вниманието.

Кармайн се усмихна широко.

— Като стана въпрос за снимки на голи мъже, намерих истинска находка в садо-мазо спалнята на Тамара Вилич. Не друг, а амбициозният неврохирург Кийт Кинетон прави стриптийз по-добре от Мистър Вселена. Казват, че мъжете помпат мускули, за да компенсират малката си патка, но не бих твърдял това за него. Надарен е като порнозвезда.

— Е, какво разбра? — попита Марсиано и се наведе назад, за да избегне пурата на Силвестри. Защо винаги трябваше да я пъха точно под носа му? — Това изключва ли семейство Кинетон от списъка със заподозрените? Или пък Тамара Вилич?

— Не напълно, Дани, макар че те никога не са били на челни позиции в моя списък. Тя рисува извратени картини и обича да доминира в секса.

— Значи маминото детенце Кийт обича да го пошляпват?

— Така изглежда. Но Тамара не може да го насинява много, иначе преданата му съпруга ще забележи. За майка му ми е жал.

— Още една жена, която харесваш — отбеляза Силвестри.

— Добре де, но мисля, че трябва да се притесняваш, когато престана да харесвам когото и да било.

— Сега какво смяташ да правиш? — попита Марсиано.

— Да разпитам Тамара за връзката й с Кинетон.

— Това няма да ти струва много усилия. Нея не я харесваш.

Завари я в кабинета й.

— Намерих снимка на доктор Кийт Кинетон под тази на майка ви — каза той направо и се възхити на куража й. Очите, които на тази светлина бяха по-скоро светлокафяви, се вдигнаха безстрашно към лицето му.

— Чукането не е убийство, лейтенант — заяви. — Дори не е престъпление, когато е между двама възрастни.

— Не се интересувам от чукането, госпожице Вилич. Искам да знам къде се срещате, за да се чукате.

— У нас, в моя апартамент.

— Когато половината ви квартал работи в медицинския факултет на „Чъб“ или на Сайънс Хил? Ако някой познава Кинетон или колата му, рано или късно ще разбере. Според мен си имате тайно място някъде другаде.

— Грешите, нямаме. Аз съм неомъжена, живея сама и Кийт внимава никой да не го види, като идва, преди да се стъмни. Макар че той никога не идва по светло. Затова обичам зимата.

— Ами лицата, надничащи зад дантелените пердета? Вашата любовна история има двойна връзка с „Хъг“. Съпругата и любовницата работят там. Жена му знае ли?

— Тя е в тотално неведение, но предполагам, че вие ще раздрънкате наляво и надясно за Кийт и мен — каза кисело Тамара.

— Няма да се раздрънкам, госпожице Вилич, но ще трябва да говоря и с Кийт Кинетон, за да се уверя, че няма тайно местенце. Подушвам садо-мазо елементи във вашата връзка и това обикновено означава сигурно скришно място.

— Където не могат да се чуят виковете. Никога не отиваме толкова далеч, лейтенант, по-скоро разиграваме различни сценарии — поясни тя. — Строгата учителка и палавото малко момченце, полицайката с белезниците и палката, нали се сещате, такива неща. — Лицето й се промени и тя потръпна. — Той ще ме зареже. О, боже, какво ще правя тогава? Какво ще правя, като ме зареже?

Това показва колко погрешни могат да са прибързаните заключения, помисли си Кармайн на тръгване. Мислех, че не обича никого другиго освен себе си, а тя е луда по пуяк като Кийт Кинетон. Може би затова рисунките й са такива. Те показват как усеща любовта. Колко тъжно е да мразиш любовта! Защото тя знае, че Кийт е с нея само заради секса. Той обича Хилда, ако въобще е способен на любов. Тамара го настигна до асансьора.

— Ако побързате, лейтенант, ще хванете доктор Кинетон между две операции — каза. — Болницата на Холоуман, десети етаж. Най-бързо ще стигнете дотам през тунела.

Вътре беше страшно като във всеки тунел. Откакто разгледа лабиринтите от тунели на някои тихоокеански острови, в които са живели японците по време на войната, Кармайн се боеше от тях. В Лондон трябваше да се насили да слезе в земните недра и да върви по участъците между станциите на метрото. Тунелите сякаш се зъбеха и изразяваха гнева на наранената земя. Колкото и сухи и осветени да бяха, те му напомняха за спотаени ужаси. Мина стоте метра на тунела, излизащ от „Хъг“, пое по десния ръкав там, където той се разклони на две и стигна в подземието на болницата близо до пералнята.

Всички операционни бяха на десетия етаж. Доктор Кийт Кинетон го чакаше до асансьорите, облечен в зелени хирургически дрехи. Две памучни маски висяха на врата му.

— Нека информацията си остане поверителна, настоявам да не казвате на никого — прошепна неврохирургът. — Насам, бързо!

„Насам“ беше склад, задръстен с пълни кашони, без столове и лишен от атмосфера, която Кармайн да използва, за да постигне целите си.

— Значи госпожица Вилич ви е казала? — попита. — Не бях съгласен да прави онази проклета снимка!

— Трябваше да я скъсате тогава.

— О, боже, лейтенант, вие не разбирате! Тя го искаше! Тамара е… тя е фантастична!

— Вярвам ви, ако си падате по извратени неща. Сестра Катетър и нейния набор за клизми. Кой започна — вие или тя?

— Честно казано, не помня. И двамата бяхме пияни, беше на едно парти на болницата, на което Хилда не можа да дойде.

— Преди колко време?

— Две години. Коледата на 1963.

— Къде се срещате?

— В апартамента на Тамара. Много внимавам, когато влизам и излизам.

— И никъде другаде? Нямате ли си малко убежище в провинцията?

— Не, само у Тамара.

Изведнъж Кинетон се обърна, сложи двете си ръце на раменете на Кармайн, прегърна го разтреперан и по лицето му потекоха сълзи.

— Лейтенант! Господине! Моля ви, умолявам ви, не казвайте на никого! Партньорството ми в Ню Йорк е почти уредено, но ако научат за това, ще го загубя! — изплака той.

В съзнанието на Кармайн нахлуха Рут и Хилда, непрекъснатите им жертви за това голямо разглезено бебе и той се отскубна яростно.

— Не ме докосвай, егоистичен задник такъв! Не ми пука за безценната ти практика в Ню Йорк, но случайно харесвам майка ти и жена ти. Ти не ги заслужаваш! Няма да казвам на никого, но не вярвам да си толкова глупав и да мислиш, че госпожица Тамара Вилич ще прояви такава благосклонност! Ти ще я зарежеш, независимо колко фантастичен е извратеният ви секс и тя ще отвърне като всяка отхвърлена жена. Още на другия ден ще знаят всички важни за теб хора. Професорът ти, майка ти, жена ти и хората от Ню Йорк.

Кинетон беше смазан, огледа се напразно за стол, но вместо това се подпря на кашон с тампони.

— О, господи, господи, съсипан съм!

— Кинетон, стегни се, за бога! — сопна му се Кармайн. — Не си съсипан все още. Намери някой да те замести за следващата операция, обади се на жена ти да се прибере и ти също се прибери. Когато останеш насаме с майка си и жена си — признай. Падни на колене и моли за прошка. Закълни се, че никога повече няма да се повтори. И не крий нищо. Ти си сладкодумен мошеник, ще ги убедиш. Но Бог да ти е на помощ, ако не се държиш добре с тези две жени в бъдеще, чу ли ме? Сега няма да те обвинявам в нищо, но да знаеш, че ако поискам, бих могъл да го направя. И няма да те изпускам от очи, докато съм ченге. И накрая още нещо. Следващия път, когато пазаруваш в „Брукс Брадърс“, купи нещо хубаво от „Бонуит“ на майка си и жена си.

Дали копелето го слушаше? Да, но само за нещата, които си мислеше, че ще го спасят.

— Нищо от това няма да ми помогне за партньорството.

— Напротив! Майка ти и жена ти няма да се отрекат от теб. Пред тях можеш да изкараш Тамара Вилич объркана жена, която разпространява куп лъжи.

Релетата в мозъка му щракаха. Кинетон видимо се оживи.

— Да, да, разбирам какво имате предвид! Точно така ще направя!

Миг по-късно Кармайн остана сам. Кийт Кинетон се изстреля да си оправя бакиите, без да му каже дори благодаря.

— Какво си мислите, че правите тук? — попита го раздразнен женски глас.

Кармайн показа впечатляващата си лъскава значка на сестрата, която изглеждаше готова да повика охраната на болницата.

— Раздавам правосъдие, госпожо — каза. — Много строго правосъдие.

Светът изглежда красив, когато е покрит с пресен сняг. Веднага, щом си свали палтото, Кармайн обърна едно от креслата си към огромния прозорец, който гледаше към пристанището, и загаси всички лампи в жилището си. Яркожълтите светлини на магистралата дразнеха очите му, но стената от сняг ги омекотяваше и ги правеше златисти. От източния бряг нахлуваше студ и обещаваше заледяване, но кейовете още приличаха на черни дупки, осеяни с искри. Духаше прекалено силен вятър и не можеха да се образуват дълги вълнисти отражения. Всички фериботи бяха спрени до май.

Какво да прави с Дездемона? Всичките му опити за контакт бяха отрязани, всичките му бележки с извинения — пъхнати неотворени обратно под вратата. До този момент не беше разбрал защо така смъртно се обиди. Непреклонността й беше разбираема, той прекрачи границата, но нали всеки понякога казваше неща, за които после съжаляваше? Може би имаше нещо общо с гордостта й, но какво точно му убягваше. Понякога хора от различни националности можеха да издигнат между себе си такива високи стени, през които да не могат да се видят. Дали беше заради забележката му за роклята, която може да си купува от време на време, или просто защото се бе осмелил да подлага на критика поведението й? Дали я беше накарал да се чувства неженствена, или смешна, или…

— Отказвам се — каза, облегна брадичка на дланта си и се опита да мисли за Призрака. Това беше новото име, което измисли на Чудовището, което нямаше нищо общо с общоприетите представи за чудовища. Той беше призрак.

Глава 17

Сряда, 19 януари 1966

— Излизам на разходка, скъпа — каза Морис Финч на Катрин, когато стана от масата след закуска. — Днес не се чувствам добре да ходя на работа, но ще си помисля за това, докато се разхождам.

— Разбира се, разходи се — отвърна жена му и хвърли поглед пред прозореца към външния термометър. — Петнайсет градуса под нулата е, така че се облечи добре. И ако решиш да ходиш на работа, запали колата, като се връщаш. — Струваше й се, че напоследък е доста по-ведър и тя знаеше защо. Кърт Шилер се беше върнал в „Хъг“ и бе отишъл при Мори, за да го увери, че конфликтът им не е причина за опита му за самоубийство. Очевидно любовта на живота му го беше изоставила заради друг. Нацисткият идиот (мнението на Катрин за него не се беше променило) не навлязъл в подробности, но предполагаше, че мъжете, които харесват мъже, са също толкова уязвими, колкото мъжете, които харесват жени. Някое жиголо се е уморило да го обожават, решил е, че му трябва някой с различно отношение и по-голяма банкова сметка. Но какво значение имаше сексът с жиголо?

Гледаше от прозореца как Мори крачи по замръзналата пътека, която водеше към ябълковата му градина, любимото му място. Бяха стари дървета, никога не бяха подрязвани, за да растат плодовете само ниско, на удобно за бране разстояние. През пролетта се превръщаха в пухкави къдели от бели цветове, от които им спираше дъхът, а през есента се отрупваха с лъскави червени ябълки, приличащи на украса за новогодишна елха. Преди няколко години Мори се бе опитал да промени растежа на някои клони и да ги извие като арки и старите дървета бяха проскърцали неодобрително. Но Мори го направи много внимателно и бавно и сега пространствата между тях приличаха на пътеки в катедрала.

Изчезна от погледа й и тя отиде да измие чиниите.

Тогава чу пронизителен ужасен писък. Една чиния се разби на пода, когато Катрин грабна палтото си и се затича, сякаш животът й зависеше от това. Чехлите й се пързаляха по леда, но някак си успя да запази равновесие. Още един писък! Дори не усещаше минусовата температура, тичаше с всички сили.

Мори стоеше до прекрасната каменна ограда, обграждаща градината му, и гледаше през нея към нещо, което проблясваше изпод твърдата като желязо преспа, която бурята беше навяла на отсрещната страна.

Хвърли един поглед и го отведе обратно в топлата кухня и здравия разум. И откъдето можеше да се обади на полицията.

Кармайн и Патрик стояха на мястото, на което бе стоял Морис Финч, без притеснение, защото неговите стъпки бяха заличили другите отпечатъци, ако е имало такива, но и двамата чувстваха, че това е малко вероятно.

Маргрета Бюли беше цяла, липсваше само главата й, която не се виждаше никъде наоколо. На фона на искрящата белота тъмната й шоколадова кожа изглеждаше още по-тъмна, а розовите й длани и стъпала бяха в тон с розовата й, обшита с кристали, дантелена дреха. Беше вдигната и под нея се виждаха зловещо изцапани розови пликчета.

— Господи, този път всичко е различно! — отбеляза Патрик.

— Ще се видим в моргата — каза Кармайн и се обърна. — Ако остана, ще забавя работата ти.

Влезе вътре, където двамата Финч се бяха сгушили един в друг до кухненската маса. Пред тях имаше бутилка кашерно вино.

— Защо на мен? — попита Финч с пребледняло лице.

— Пийнете още малко вино, доктор Финч. Ако знаехме защо е избрал вас, щяхме да имаме шанс да го заловим. Може ли да седна?

— Седнете, седнете! — изхлипа Катрин и посочи чиста чаша. — Пийнете малко, и вие имате нужда.

Въпреки че не обичаше сладко вино, тази кашер напитка помогна. Кармайн остави чашата си и погледна към Катрин.

— Чухте ли нещо през нощта, госпожо Финч? Всичко е замръзнало и шумовете са силни.

— Нищо, лейтенант. Мори сложи торф и слама на гъбите си, след като се прибра вчера, но в десет си бяхме легнали и спахме до шест сутринта.

— Гъби ли? — попита Кармайн.

— Опитвам се да отглеждам редки видове за познавачи — каза Финч, който вече изглеждаше малко по-добре. — Гъбите са капризни, но като ги гледам как растат по поляните, не мога да разбера защо.

— Имате ли нещо против да претърсим имота ви, докторе? Боя се, че се налага, след като намерихме Маргрета на него.

— Правете каквото искате и каквото е необходимо, само намерете това Чудовище! — Финч се изправи трудно като старец. — Обаче си мисля, че знам защо не сме чули нищо, лейтенант. Искате ли да видите?

— Разбира се.

Предупредиха Морис Финч да не стъпва никъде, където може да са оставени следи и той поведе Кармайн покрай парника си, после между големите отоплени курници, където живееха пилетата на Катрин. На около половин километър от къщата той спря.

— Виждате ли този тесен път? Започва от шосе 133 и свършва до овощната градина. Разчистваме го с гребло, прикачено на пикапа ни заради потока. Когато той прелее, ни отрязва достъпа до шосе 133. Ако Чудовището е знаело за него, може да е минал оттам и ние изобщо да не сме го чули.

— Благодаря ви за информацията, доктор Финч. Върнете се при съпругата си.

Финч направи каквото му казаха, без да възразява, а Кармайн отиде да намери Ейб и Кори и да им обясни къде да търсят следи от Призрака. Появяваше се и изчезваше като привидение, и то много осведомено привидение. Морис Финч бе направил сам мрежа от пътеки из имота си, а Призрака познаваше всяка една от тях. Добър въпрос зададохте, доктор Финч: „Защо на мен?“ Защо, наистина?

Кармайн направи всичко възможно да пристигне в областната административна сграда преди Кармайн да докара трупа на Маргрета. Искаше да присъства на тази аутопсия от началото до края.

— Оставена е на замръзнала пряспа, но подозирам, че тя е била замразена, когато я е изхвърлил там — каза Патрик, докато с Пол внимателно вадеха дългото тяло на момичето от чувала. — Земята навсякъде е заледена, само с булдозер може да изкопае дупка, в която да я погребе. Но този път не си е направил труда да я скрие, дори за кратко. Хвърлил я е на открито в ярка рокля.

Тримата стояха и гледаха Маргрета в тази странна рокля.

— Не виждам често София с празнични рокли — каза Кармайн, — но с всичките ти момичета, Патси, сигурно вече си видял достатъчно такива рокли. Това не е женска рокля, нали? Облякъл я е в детска рокля.

— Да. Когато я вдигнахме, установихме, че копчетата на гърба не са закопчани. Маргрета има широки рамене, но ръцете й са слаби, така че я нагласил да изглежда добре отпред.

Роклята имаше къси, бухнали ръкави с тесни маншети и талия като на детска дреха — широка и малко повдигната. На десетгодишно дете сигурно щеше да стига до коленете, но на тази девойка едва покриваше бедрата. Яркорозовата дантела е френска, предположи Кармайн, скъпа дантела, направена върху фина, но здрава основа. Върху нея някой беше зашил най-малко няколкостотин кристала в мотив, който уподобяваше шарката на дантелата. Всяко кристалче имаше дупчица в основата си, през която можеше да минат само много тънки игла и конец. Пипкава ръчна работа, която е прибавила доста цифри на етикета с цената. Трябва да я покаже на Дездемона за експертно мнение за качеството и цената.

Видя как Патрик и Пол свалиха от Маргрета странната дреха, като се стремяха да я запазят непокътната. Една от причините, поради която обичаше толкова много братовчед си, беше уважението на Патрик към мъртвите. Без значение колко са отвратителни труповете, с които се сблъскваше, дали имаха фекалии, повръщано или някакви други секрети, Патрик се отнасяше към тях като с божии творения и ги изследваше с любов.

След като й свалиха роклята, Маргрета остана по розови пликчета, които стигаха до кръста й и не бяха много изрязани — бельо на скромно момиче. Чаталът й беше изцапан с кръв, но не много. Когато свалиха и гащичките й, видяха епилирания пубис.

— Това е нашият човек със сигурност — каза Кармайн. — Преди да започнеш само ми кажи — имаш ли някаква идея как е умряла?

— Категорично не от кръвозагуба. Кожата й е с почти нормален цвят и има само един срез на врата, този с който е обезглавена. Няма следи от турникети по глезените, макар че си мисля, че и тя е била вързана с брезент през гърдите. Може да я е вързал с друг брезент около прасците между изнасилванията, но трябва да проверя по-обстойно, за да го потвърдя. — Устните му се свиха. — Мисля, че този път я е уморил с изнасилвания. Отвън няма много наранявания, но за още незапочнал да се разлага труп е доста подута в областта на корема. След като я е убил, я е сложил във фризер, докато е бил готов да я изхвърли.

— Тогава — прекъсна го Кармайн и се отдалечи от масата — ще те чакам в твоя кабинет, Патси. Исках да присъствам през цялото време, но не мисля, че ще мога.

Отвън го чакаше Марсиано.

— Изглеждаш малко пребледнял, Кармайн. Закуси ли?

— Не, и не искам.

— Разбира се, че искаш. — Подуши дъха на Кармайн. — Проблемът ти е, че си пил.

— И ти наричаш кашерното вино пиене?

— Не. Дори Силвестри го определя като гроздов сок. Хайде, приятелю, ще ми кажеш новините в „Малволио“.

Не изяде много от пържената филийка с кленов сироп, но като се върна в кабинета си, се чувстваше по-добре, след опита да похапне. Но денят щеше да му донесе още по-големи емоционални изпитания от досегашните. Имаше предчувствие, че господин Бюли ще настоява да види трупа на дъщеря си, без значение какво го съветва свещеникът му и той ще се реши да се заеме с ужасната задача по разпознаването. Някои части от нея просто не могат да му бъдат показани, но той сигурно познава всяка резка по дланта й или знае за някой таен белег, останал след като е извадил тресчица от стъпалото й, познава формата на ноктите й… Прекрасните и мили мигове на бащинството, които Кармайн никога не бе преживял. Колко странно е да създадеш дете, което почти не познаваш, което живее далеч от теб и в чиято компания се чувстваш като чужд.

След като вече бе започнал да нарича убиеца призрак, някои тъмни ъгълчета и гънки на мозъка му се бяха поразмърдали и пропуснали слаба светлина. След онази нощ, в която съзерцава снежното пристанище на Холоуман, Кармайн започна да разсъждава по нови схеми и гледката на Маргрета Бюли в празнична рокля върху заледената преспа отключи нов канал в мозъка му, през който го мамеше, но все още му се изплъзваше, някаква призрачна идея. Призрак…

Тогава се сети. Не призрак, а два призрака.

Колко по-лесно ще е за двама души! Скоростта, тишината, незабележимостта. Единият хвърля стръвта, другият я сграбчва. Трябва да има стръв, нещо на което чисто като сняг шестнайсетгодишно момиче ще се хване като риба на подходяща муха. Бездомно котенце, мръсно и измъчвано кученце?

Етер… Етер! Единият поставя стръвта, а другият изскача отзад като светкавица и прилепва напоен с етер плат върху лицето на момичето. Няма как да извика, нито съществува риск от ухапване, ръката му не може да се изплъзне и да й позволи да извика. Момичето изпада в несвяст за секунди, защото докато се бори, етерът отива в дробовете й. След това двамата я изнасят, бият й инжекция, качват я в кола или я прибират във временно скривалище. Етер… „Хъг“.

Соня Либман беше в операционната на „Хъг“ и почистваше след приготвянето на мозъчна супа от плъхове. Когато видя Кармайн, лицето й се помрачи, но не заради него.

— О, лейтенант, чух вече! Бедният Мори добре ли е?

— Добре е. И как да не е с такава съпруга.

— И „Хъг“ остава под подозрение, нали?

— Или пък някой иска да изглежда така, госпожо Либман. — Той млъкна, не виждаше смисъл да увърта. — Имате ли етер в операционната, госпожо Либман? — попита.

— Разбира се, но не анестезиологичен етер, а обикновен анхидриден етер. Ето — и го поведе към преддверието, където посочи редица метални кутии на висока полица.

— Може ли да действа като анестезия? — попита я той и взе една кутия от полицата, за да я разгледа. Беше с размерите на голяма плодова консерва, но с късо, тясно гърло с метална капачка. Не се завинтваше, а беше запечатана. „Това вещество е толкова летливо, помисли си той, че и най-здравата капачка не може да спре изпаряването му.“

— Използвам го като анестезия, когато правя децеребрация на котки.

— Искате да кажете, когато им изваждате мозъците?

— Научили сте си урока. Да, лейтенант.

— Как ги упоявате, госпожо?

За да отговори, взе от ъгъла съд от прозрачен плексиглас. Дъното му беше квадрат със страна трийсет сантиметра и беше висок около седемдесет и пет сантиметра. Имаше здраво закрепена капачка, подсигурена със скоби.

— Това е стара хроматографска камера — започна да обяснява. — Поставям на дъното дебела хавлиена кърпа, изпразвам цяла кутия етер върху нея, пускам котката вътре и затварям капака. Всъщност го правя вън на евакуационното стълбище, има по-добра вентилация. Животното изпада много бързо в безсъзнание, но преди това да стане не може да се нарани, защото повърхностите не са ръбести.

— И какво значение има, че ще се нарани, когато всеки миг ще изгуби мозъка си и никога повече няма да се събуди? — попита Кармайн.

Тя се дръпна като кобра, готова за нападение.

— Ама че сте глупак, разбира се, че има значение! — изсъска. — В моята операционна никое животно никога не е подлагано на мъчение или болка! Вие какво си мислите, че сме — козметична индустрия? Познавам някои ветеринари, които не третират животните като нас!

— Извинявайте, госпожо Либман, не исках да ви обидя. Отдайте го на невежеството ми — каза Кармайн като жалък подмазвач. — Как отваряте кутията? — опита се да смени темата.

— Сигурно има някакъв инструмент — каза тя поуспокоена, — но аз нямам такъв, затова използвам клещи.

Бяха големи клещи, върховете им бяха завити и се срещаха в острата си част, захапваха здраво всичко, което попаднеше между тях. Като например меката метална капачка на кутия етер, както Соня Либман след малко демонстрира. Кармайн се отдръпна от миризмата, която излизаше по-бързо от дух в бутилка.

— Не ви ли харесва? — попита тя изненадана. — Аз го обожавам.

— Знаете ли какви запаси от етер имате?

— Не с пълна точност, защото нито е скъп, нито е много важен за работата. Когато забележа, че кутиите на полицата намаляват, поръчвам нови. Използвам го за децеребрация, но също така става и за почистване на стъкленици, когато някой учен ще прави опит в идеално чиста среда.

— Защо с етер?

— Защото имаме много, но някои изследователи предпочитат хлороформ. — Тя се намръщи, сякаш изведнъж нещо я осени. — О, разбирам накъде биете! Етерът се разпада в тялото, лейтенант, също така не остава и по стъклото. Няколко вдишвания и издишвания и е излязъл от дробовете и кръвообръщението. Не мога да използвам пентотал или нембутал за животни, на които им предстои децеребрация, защото те остават с часове в мозъка. Етерът изчезва за секунди.

— Не можете ли да използвате упойващ газ?

Соня Либман премигна, изглеждаше втрещена от тъпотата му.

— Разбира се, че мога, но защо? Хората са съгласни и нямат зъби и нокти. При животните се прави или с нембутал, или влизат в камерата с етер.

— Използва ли се много етер в изследователските лаборатории?

Тук уцели десетката! Тя се извърна и започна да подрежда набор хирургически инструменти.

— Няма как да знам. — Гласът й беше студен като времето навън. — Сама съм измислила тази техника и за мен само това е важно.

Кармайн усети, че трябва да се спаси от компанията й, затова се поклони дълбоко и остави госпожа Либман да се възмущава колко глупави са ченгетата.

— Мерседес и Франсин са били брутално изнасилвани с множество предмети, мога само да предполагам, че в началото е направил същото и с Маргрета — каза Патрик на Кармайн, Силвестри, Марсиано, Кори и Ейб. — След това е преминал към ново устройство, на което вероятно е имало бодли и е завършвало може би с острие. То е разкъсало вътрешностите й на парчета — черва, пикочен мехур, бъбреци, дори е стигнало до черния дроб. Масивни множествени разкъсвания. Умряла е от шока преди смъртоносния вътрешен кръвоизлив. В кръвообращението й имаше малко количество демерол. Затова предполагам, че й го е дал, след като я отвлякъл и я завел далеч от Гротън. А на етера е можел да разчита само в първите няколко минути. Между другото, не намерих следи от етер по възглавницата.

— А очакваше ли да намериш? — попита Марсиано.

— Не, но го помирисах в една от гънките на калъфката, когато отидохме за първи път в къщата семейство Бюли.

— Загубила ли е кръв, когато й е отрязал главата? — попита Ейб.

— Съвсем малко. Била е мъртва от няколко часа, когато го е направил. Заради височината й изглежда е използвал по една лента на двата й крака и през гърдите, за да я държи неподвижна.

— Ако е умряла преди това, защо е чакал тринайсет дни, за да я изхвърли? Какво е правил през това време с нея?

— Сложил я е в достатъчно голям фризер, в който е можела да лежи изправена.

— Идентифицирана ли е? — попита Кармайн.

Лицето на Патрик се изкриви.

— Да, от баща й. Беше толкова овладян! Има малък белег на лявата ръка от ухапване от куче. Когато го намери, каза, че това е дъщеря му, благодари и излезе.

Стаята притихна. Как ли щях да се справя с това, ако София беше на нейно място, зачуди се Кармайн. Без съмнение за останалите е много по-тежко. Те всички имат дъщери, които не са заминали за Калифорния, преди да успеят да си изградят нормални връзки с тях. Адът е прекалено хубаво място за този звяр.

— Патси — наруши тишината Кармайн, — възможно ли е да са били двама?

— Двама? — попита невярващ Патрик. — Имаш предвид двама убийци?

— Да.

Силвестри задъвка пурата си, направи гримаса и я хвърли в кошчето.

— Двама като този? Ти се шегуваш!

— Не, Джон, не се шегувам. Колкото повече си мисля за тази серия от отвличания, толкова повече се убеждавам, че за да ги извършат са необходими двама души. Оттук до двамата убийци е една стъпка.

— Стъпка, дълга цял километър, Кармайн — каза Силвестри. — Две чудовища? И как са се намерили?

— Не знам, но може да е било просто например обява в секцията за запознанства на „Нешънъл Инкуайърър“. Била е завоалирана, но за човек от същата порода, смисълът е бил ясен като бял ден. Или пък се познават от години, може да са израснали заедно. Или пък са се срещнали случайно на коктейл.

Ейб погледна към Кори и завъртя страдалчески очи. Вече си представяше как дни наред четат архива на „Нешънъл Инкуайърър“ и търсят обяви от последните две години.

— Пикаеш срещу вятъра, Кармайн — каза Марсиано.

— Знам, знам! Но спрете за миг да мислите как са се запознали и се съсредоточете върху това, което се случва с жертвите. Според мен трябва да е имало примамка. Това не са девойки, които могат да бъдат съблазнени с покана от мъж или да се прехласнат по някое обещание за проби в киното и всичките тези лъжи, които работят при не толкова добре възпитани момичета. Но си представете колко трудно би било за сам човек да извърши отвличането без примамка!

Кармайн се наведе напред, набираше скорост.

— Представете си Мерседес, която затваря капака на пианото, казва довиждане на сестра Тереза и излиза от кабинета по музика. И на някое тихо място, където няма никого, вижда нещо толкова неустоимо, че се приближава. Нещо, от което й трепва сърцето например изгладняло коте или кученце. Но тъй като трябва да застане на точно определено място, наоколо има още някой, който се умилява от животинчето. Докато Мерседес е заета с него, другият я сграбчва. Единият пуска примамката, другият — я спипва. Или пък Франсин, представете си я някъде близо до тоалетните или пък вътре в тях. Вижда примамката, сърцето й трепва и е сграбчена. В „Травис“ все още има прекалено много хора, затова не рискува да я изведе, а я затваря в сандък във физкултурния салон. Колко по-бързо ще се справят, ако са двама! Сряда е, салонът е празен, кабинетът по химия е точно до тоалетните. При Маргрета имаме сестра, която спи на по-малко от три метра от нея. Няма примамка, но дали убиецът ще рискува Линда да се събуди, когато планира всичко толкова педантично? Човекът с примамката влиза в нова роля, наблюдава Линда и е готов да действа, ако се размърда. И понеже тя не го прави, за двама мъже е фасулска работа да изнесат едно високо момиче през прозореца. Единият е отвътре, а другият — отвън.

— Защо си усложняваш така живота? — попита Патрик.

— Сложно е, колкото трябва, Патси. Щом един убиец не е достатъчен, тогава трябва да помислим за двама.

— Съгласен съм — изведнъж се намеси Силвестри. — Но да не сте промълвили и дума за хипотезата на Кармайн извън тази стая.

— Още нещо, Джон. Официалната рокля. Искам да я покажа на Дездемона Дюпре.

— Защо?

— Защото изработва бродерии. На роклята няма етикет, никой не е виждал подобно нещо, а искам да знам откъде да започна да търся човека, който я е изработил. Това означава, че трябва да знам колко струва, ако се купи в магазин, и колко ще иска някой като Дездемона, за да я направи. Тя приема такива поръчки и трябва да знае.

— Разбира се, веднага след като мине през Пол и щом й имаш достатъчно доверие, че няма да се разприказва.

— Имам й доверие.

Глава 18

Понеделник, 24 януари 1966 г.

Ако искаш да пуснеш обява за партньор в каквото и да било — бизнес, секс, та дори убийство — логичният избор е „Нешънъл Инкуайърър“. Той се чете по цялата страна и може да се намери във всеки супермаркет, някъде между дъвките и списанията. След като разговаря с трима психиатри, чиято специалност бяха убийствата, Кармайн успя да въоръжи Ейб и Кори с някои ключови думи, преди да ги изпрати да четат обявите за периода от януари 1963 година до юни 1964 година. Призракът или е влязъл в зловещото си сътрудничество преди първото отвличане, или е разбрал колко по-лесно ще му бъде с още един човек, след като е започнал да убива.

Видът на примамката вече беше сравнително ясен на Кармайн: обект, предизвикващ съжаление или силно умиление у по-милозливите, чувствителни девойки. Той изостави тази линия на разсъждения и се съсредоточи върху вида сграда, в които са държани момичетата, в която са изнасилвани, убивани и оставяни на склад. Общото мнение сред полицаите беше, че сградата не е била една, а са се сменяли. Само Патрик виждаше смисъл в твърдението на Кармайн, че в никакъв случай не са били различни. Педант, който дори подравнява бележка, би искал „лабораторията“ му да е идеална.

След намирането на трупа на Маргрета Бюли в имота на служител на „Хъг“, останалите му колеги започнаха да се надпреварват да канят полицаите да търсят, където си искат. Дори Сатсума, Чандра и Шилер се огънаха. Гъбарникът на Морис Финч се оказа просто гъбарник. Новото претърсване на погребалното бюро на Бенджамин Либман не даде никакъв резултат. „Кулата“ на Адисън Форбс се състоеше от две кръгли стаи една върху друга, препълнени с прилежно подредена професионална литература. Мазето на Смит беше само убежище за влакчетата му. Вилата на Уолтър Полоновски беше любовно гнезденце, в което имаше много красиви снимки на Мариан, голямо легло и нещо като кухня. Паола Полоновски се възползва от възможността и отиде там след полицията, а резултатът беше, че сега Полоновски живееше във вилата с Мариан и изглеждаше доста по-щастлив. Къщата на Хидеки Сатсума се оказа близо до завоя на Кейп Код до Орлийнз. Беше дизайнерска ергенска квартира, в която нямаше нищо инкриминиращо, ако изключим огромното количество порнография с тежък уклон към насилието, но не към убийствата. А това не беше никаква изненада за Кармайн, който от престоя си в Япония беше запознат с увлечението на японците по порно картинките. Доктор Нур Чандра беше просто „инат като магаре“, както би го бе определила Дездемона. Тайното му занимание в къщичката се оказа ново поколение компютър, който той се опитваше да настрои без помощта на някого от невероятно талантливите студенти от „Чъб“, които си плащаха обучението с писане на програми за специфични научни цели. Чандра беше толкова сигурен в нобеловата си награда, че не говореше с никого за работата си, особено с амбициозни генийчета от медицинския факултет на „Чъб“. Гората на Понсонби не беше нищо друго, освен гора. В нея нямаше вили, навеси, хамбари, землянки, нищо. А най-ужасната тайна на Кърт Шилер се оказа снимка, на която бяха той, баща му и Адолф Хитлер. Татенцето беше многократно награждаван капитан на подводница, поканен да се срещне с фюрера. И той завел и малкия си рус син. Хитлер обичал русички деца на смели бащи. Шилер старши бе потънал с подводницата си, след като тя се натъкнала на мина през 1944. По това време Кърт бил на десет години.

Точно затова според Силвестри, Марсиано и разни други висши полицаи от Кънетикът сградата, в която ставаха убийствата не била една, а са се сменяли. Ако не е така, някой все щял да забележи.

Обаче не се сменя, помисли си Кармайн. Ако аз бях на мястото на Призрака, какво щях да искам? Безупречна среда, ето какво. Повърхности, които могат да бъдат измити с маркуч и педантично почистени. Това значи по-скоро плочки, отколкото бетон, метал, а не дърво или камък. Ще искам операционна зала. Два Призрака биха могли да я построят, ако имат сръчни ръце. Дори могат да направят електрическа инсталация. Но най-вероятно не биха могли да направят и водопроводна система, а пък трябва да има такава. Водоизточник с високо налягане, добри отводнителни шахти и връзка с градската канализация или със септична яма. Призраците ще искат да имат и баня, поне за тях, ако не за жертвите. На момичетата най-вероятно слагат подлоги и ги мият с гъба.

Докато Ейб и Кори прелистваха „Нешънъл Инкуайърър“ и четяха обявите, Кармайн провери имотите на всички служители на „Хъг“ за неоправдано големи сметки за ток или вода. За нещастие по-заможните от тях живееха на места, където се ползваха собствени водоизточници, а не градската мрежа, но никой нямаше огромна сметка за ток. Генератор? Възможно е, ако може да се заглуши шума. От това безсмислено упражнение той премина към проверка на водопроводните фирми и по-скромните водопроводчици на свободна практика по цял Кънетикът. Дали не са получавали примамлива поръчка за правене на водопровод, на нещо като частен физкултурен салон, луксозен фитнес или покрит басейн. Тези, които откри, се оказаха истински, всичките разположени във Фейърфийлд и Личфийлд. Беше наясно, че поръчката, за която питаше, трябваше да дойде от човек с пари, но винаги беше мислил, че Призрака е доста богат. Където и да погледнеше, не откриваше нищо. Това му подсказваше следното: първо, че Призраците могат сами да си направят водопроводите; второ, че може би са наели водопроводчик, на когото са платили щедро в брой, за да си мълчи и да не плаща данъци, или трето, че Призраците са взели под наем или купили вече готова сграда, подходяща за целите им. Като например ветеринарна клиника или операционна. Обади се тук-там, за да разбере колко ветеринарни клиники и операционни са сменили собствениците си към края на 1963 година, но и те бяха изрядни. Както обикновено — нищо, нищо, нищо.

Розовата дантелена рокля беше украсена с двеста шейсет и пет кристала и всеки един от тях трябваше да бъде разгледан, за да се уверят, че има само един вид отпечатъци от пръсти, вероятно на шивачката. Затова минаха шест дни, преди Кармайн да може да я покаже на Дездемона.

Като натисна звънеца на домофона й, се чувстваше по-глупаво и му беше по-нервно, отколкото в гимназията, когато тогавашнато момиче на мечтите му каза, че може да я заведе на абитуриентски бал. Устата му беше пресъхнала, сърцето му биеше силно и смелостта му никаква я нямаше.

— Дездемона, Кармайн е. По работа. Не отваряй, аз ще набера кода.

— Как си? — попита, докато си изтупваше снега. Остави кутията на масата. „Мамка му, какво ли ще си помисли тя?“

Тя не изглеждаше нито зарадвана, нито разстроена, че го вижда.

— Добре съм, но съм отегчена до смърт — каза. После посочи с пръст кутията на масата. — Какво е това?

— Нещо, за което съм обещал на комисаря, че няма да говориш с никого. Аз бях сигурен, че няма, но той не беше. Сигурно не знаеш, но последната жертва, Маргрета Бюли, беше намерена с детска празнична рокля. Не можем да установим произхода й, но си мислех, че твоето набито око за красиви неща може да ни подскаже нещо.

Отвори кутията и извади веднага роклята, вдигна я, повъртя я и накрая я разстла на масата.

— Да разбирам ли, че последното момиче не е нарязано на парчета?

— Да, само главата й е отрязана.

— Във вестника пишеше, че била висока. Това няма да й стане.

— Не й беше по мярка, но въпреки това беше облечена в нея. Раменете й бяха прекалено широки и той не беше успял да я закопчае на гърба, което води до първия ми въпрос — защо копчета? Всички дрехи в днешно време са с ципове.

Пол беше закопчал копчетата, които блестяха като скъпоценни камъни под лампата над масата.

— Ето заради това — каза тя и докосна едно копче. — Ципът щеше да развали ефекта. Те блестят.

— Виждала ли си някога такава рокля?

— Само на театралната сцена, когато бях дете, но беше имитация заради купонната система за дрехи. Тази е много изящна.

— Ръчно ли е изработена?

— Донякъде, но вероятно не чак толкова, колкото ти се струва. Кристалите са пришити на ръка, но от специалист, който може да ги постави по-бързо, отколкото ти обядваш. Сигурно е била надничарка, която прекарва иглата през дупчицата, завърта конеца около кристала веднъж, забива иглата пак в дантелата и отива към следващия камък. Виждаш ли?

Кармайн видя.

— Някои от тях липсват, защото не са пришити здраво на достатъчно стабилен участък от плата и са падали по няколко наведнъж, тъй като са били свързани с един конец. Виждаш ли?

— Мислех си, че Пол го е направил в лабораторията.

— Не, най-вероятно е станало от по-груб допир и не мога да си представя как това ще стане в лабораторията.

— Значи искаш да кажеш, че роклята не е толкова скъпа?

— Ако имаш повече от сто излишни долара за дреха, която детето ще облече може би само веднъж, тогава не е. Производителят си прави сметка за печалбата, Кармайн. Той знае колко често ще бъде носена роклята и затова намалява, колкото може от цената. Подплатата е синтетична, не копринена, а кринолинът е направен от евтин тюл, колосан с нишесте.

— Ами дантелата?

— Френска, но не от най-високо качество. Направена е на машина.

— При така цена значи я е намерил в магазин като „Сакс“ и „Блумингдейл“ в Ню Йорк? Или „Алегзандърс“ в Кънетикът?

— От доста скъп магазин или търговски център за конфекция е, това е сигурно. Бих нарекла роклята ефектна, но не елегантна.

— Натруфена като панаирджийски кон — измърмори той разсеяно.

— Моля?

— Просто израз. — Пое си дъх. — Прости ли ми?

Очите й стана по-приветливи, след това заблестяха.

— Предполагам, грубиян такъв. Липсата на Кармайн Делмонико се оказа по-лоша от прекалените дози от него.

— „Малволио“?

— Да, моля те!

— А сега по една друга тема — каза той, когато сервираха кафето. — Късно е, може да поговорим тук. Сръчност.

— Кой от „Хъг“ е сръчен и кой не?

— Точно така.

— Да започна ли с професора?

— Как е той, между другото?

— Затворен в изискана лудница някъде в Бриджпорт, от страната на Тръмбул. Сигурно много му се радват там като пациент. По-голямата част от подопечните им са алкохолици или наркомани в абстиненция и купища невротици с висока тревожност. Докато нашият професор е получил нервен срив — има халюцинации и е скъсал връзката с реалността. А що се отнася до сръчността му, тя е много добра.

— Би ли могъл да направи електрическа инсталация или водопровод на къща?

— Не би го поискал, Кармайн. Той смята всичко, изискващо тежък физически труд, под достойнството му. Професорът мрази да си цапа ръцете.

— Понсонби?

— Не може да смени кран на мивка.

— Полоновски?

— Доста е сръчен в домашните работи. Няма пари да наеме дърводелец, когато децата счупят врата или водопроводчик, когато запушат тоалетната с плюшена играчка.

— Сатсума?

Тя вдигна очи към тавана.

— Лейтенант, осъзнайте се! За какво мислиш, че е Ейдо? Освен това и жената на Ейдо му е като робиня. А Чандра има цяла армия лакеи с тюрбани.

— Форбс?

— Бих казала, че е доста сръчен. Работи по къщата си, това го знам със сигурност. Семейство Форбс са такива късметлии! Когато купиха имота си, лихвата по ипотеката беше два процента и е разсрочена за трийсет години. Сега струва цяло състояние — достъп до брега, два акра земя без петролни контейнери наблизо.

— Преместването им в края на улица „Оук“ помогна на всички на източния бряг. Финч?

— Сам си строи парниците и зимните градини. Казва, че имало голяма разлика между двете. Не се свени да работи в гъбарник. Но според мен Катрин е по-сръчната от двамата. Оправя се с хиляди пилета.

— Хънтър и Хоу, инженерите?

— Биха могли да построят Емпайър Стейт Билдинг, и то с подобрения.

— Сесил?

— Защо ме караш да раздавам присъди? — попита тя смръщено. — Просто не мога да ти кажа, Кармайн. Сръчен е, но за повечето хора той е просто прислужник, и то евтин черен прислужник. Нищо чудно, че ни мразят, заслужаваме си го.

— Отис?

— В момента на Отис му е забранено да вдига тежко. Очевидно започва да развива сърдечни проблеми и аз се опитвам да му уредя добра пенсия от семейство Парсън. Честно казано, се съмнявам болестта му да се дължи на натовареност в работата. Голямата му тревога е племенникът на Селест, Уесли. Отис е ужасен, че ще създаде грижи на Селест. Холоу и Аргайл Авеню врят и кипят.

— Изчакай до пролетта — каза мрачно Кармайн. — Със студа печелим малко време, но като се стопли, целият ад ще се отприщи.

— Съпругът на Анна Донато е водопроводчик.

— Анна Донато… Освежи ми паметта.

— Грижи се за най-фината апаратура, има лека ръка.

— А менажерията на Кинетон?

— О, боже! Напоследък четвъртият етаж се е превърнал в цирк. Хилда и Тамара са на нож. Повече си крещят, но веднъж се търкаляха по пода, ритаха се и хапеха. Четирима души заедно с мен сме ги разтървавали. Затова изключително много се радваме, че професорът не е там, за да види колко ужасни могат да са жените. Но когато професорът се върне, Хилда вече няма да е там. Скъпият ненагледен Кийт ще е получил партньорството в Ню Йорк, което толкова много искаше.

— Ами Шилер?

— Никак не е сръчен. Не може да подостри нож. Но не му се и налага. За това са асистентите.

— Какво ще кажеш да дойдеш у нас за един коняк?

Дездемона се измъкна от сепарето.

— Мислех си, че няма да ме поканиш.

Кармайн я изпрати до тях и се чувстваше замаян като след абитуриентския си бал, когато приятелката му от гимназията му каза, че вечерта много й е харесала и му позволи да я целуне. Не че Дездемона щеше да му позволи. Колко жалко. Устните й бяха сочни и без червило. Засмя се, като си спомни, как се опитваше да изтрие яркото червено червило от устата си след бала.

— Какво ти е толкова смешно?

— Нищо, нищо.

Глава 19

Понеделник, 24 януари 1966 г.

Комисар Силвестри направи дискретна среща, на която покани всички шефове на екипи от Кънетикът, разследващи Призрака.

— След седмица ще се навършат трийсет дни — каза той на притихналите мъже в стаята — и ние нямаме никаква представа дали Призрака или Призраците вече са сменили навиците си и ще отвличат по едно момиче на месец, или все още спазват двумесечния срок, но просто са се отбили до Ню Йорк извънредно.

Въпреки че пресата все още наричаше убиеца Чудовището, повечето полицаи, които работеха по случая, вече му викаха Призрака или Призраците. Идеите на Кармайн намериха почва, защото хора като лейтенант Джо Браун от Норуолк видяха смисъл в тях.

— От този четвъртък, двайсет и седми януари, до следващия — трети февруари, всички участъци ще наблюдават по двайсет и четири часа всичките си заподозрени. Ако нямаме резултати, това поне ще елиминира някои от тях. Ако изчезне момиче и сме сигурни, че заподозреният е наблюдаван и не ни се е измъкнал, тогава той отпада от списъка.

— А ако няма отвлечено момиче? — попита полицай от Стамфорд.

— Тогава пак повтаряме упражнението в края на февруари. Съгласен съм с Кармайн, че информацията, с която разполагаме, сочи към някои промени — времевия интервал, нощното отвличане, празничната рокля, само обезглавяване — но не може да сме сигурни, че твърдо е сменил навиците си. Което и да е от двете, той винаги е на крачка пред нас. Трябва да продължим да копаем, момчета, и то с всички сили.

— Ами ако изчезне момиче и всички заподозрени са чисти? — попита полицай от Хартфорд.

— Тогава ще му мислим пак, но по различен начин. Разширяваме мрежата от заподозрени, но не изоставяме старите. Сега ви оставям на Кармайн.

Който нямаше кой знае какво да добави, освен да даде повече информация за настоящите заподозрени.

— Холоуман е в уникалното положение да има повече от един заподозрян — каза. — Останалите участъци ще наблюдават известни изнасилвачи с доказани прояви на насилие, а пък в Холоуман имаме група заподозрени без криминални досиета за насилие или изнасилване. Служителите на „Хъг“ плюс още двама. Всичко тридесет и двама души. Не можем да държим толкова много хора под двайсет и четири часово наблюдение, затова ще помоля за доброволци от други участъци, които да ни помогнат. Екипите ни трябва да са съставени от опитни хора, които няма да заспят на дежурство или да се разсейват. Ако някой от вас може да отдели хора, на които може да се има доверие, ще съм му много благодарен.

И така всичко беше уредено. Двайсет и девет служители на „Хъг“, професор Франк Уотсън, Уесли ле Клерк и професор Робърт Мордънт Смит щяха да бъдат наблюдавани непрекъснато и неотклонно. Ужасно тежка задача, дори в логистичен план.

Учудващо голям брой от заподозрените в Холоуман или живееха на шосе 133, или съвсем близо до него, а шосе 133 беше типичен щатски път: с по една лента в двете посоки, криволичещ, но без много крайпътни съоръжения — зелени площи, търговски центрове с прилежащите към тях паркинги, нямаше отбивки и заведения. Такива неща имаше покрай бостънското шосе, а шосе 133 влизаше и излизаше от селцата, понякога от него тръгваше страничен път към къща, но това беше рядко. Тамара Вилич и Марвин Шулман живееха на „Сикамор“, близо до центъра на Холоуман, те бяха лесни. Както и Сесил и Отис на Единайсета улица. Но семействата Смит, Понсонби и Финч, госпожа Полоновски, домовете на Франк Уотсън, Чандра и Кинетон бяха по някакъв начин свързани с шосе 133.

На долнопробния мотел с гръмкото име „Майор Минор“ до „Понсонби Лейн“ на шосе 133 му се задаваше толкова работа по тъмно, колкото никога не беше виждал.

Кармайн, Кори и Ейб разделиха наблюдението на къщата на Понсонби на три смени. Кармайн си избра точно тях, защото беше сигурен, че наблюдението на заподозрените няма да даде никакви резултати, но пък досега беше обърнал по-малко внимание на брата и сестрата, отколкото да речем на семейство Смит или Финч. Намериха си скривалище зад един лавров храст, отдалечен на петдесет метра по посока на шосе 133 по алеята към дома на Понсонби, като преди това се увери, че тя свършва до къщата и двамата Понсонби нямат друг достъп с кола до дома си.

Провери лично всичко предварително и установи, че семейство Форбс са най-трудни за наблюдение заради езерото и стръмните, обрасли с храсти, склонове, спускащи се от Ийст Съркъл през имота им и към водата. И семейство Смит не бяха лесни заради хълма, на който се намираше къщата, гъстата гора и криволичещата алея. Но пък професорът беше затворен в „Марш Манър“ в Бриджпорт и се наблюдаваше от тамошната полиция. Що се отнася за семейство Финч, добре беше, че на практика ги беше изключил от списъка. Те имаха цели три изхода към шосе 133 и през никой от тях не можеше да мине незабелязано кола без регистрационни номера. В Норуолк се грижеха за Кърт Шилер, а в Торингтън наблюдаваха Уолтър Полоновски и любовницата му в тяхната вила.

Защо ли Кармайн си мислеше, че това масирано полицейско присъствие няма да донесе резултат? Честно казано, той не знаеше, знаеше обаче че Призраците са си призраци и ги виждаш само, когато те пожелаят.

Глава 20

Понеделник, 31 януари 1966 г.

Предишната сряда наваля половин метър сняг и не последва затопляне, което не беше необичайно за януари. Температурата падаше до двайсет градуса под нулата, още като се стъмнеше. Наблюдението се превърна в истински кошмар. Мъжете бяха увити във всякакви кожени палта, взети назаем от съпруги и майки, животински кожи, одеяла, слоеве вълна, термобельо, електрически одеяла с батерии, ползваха грейки от деветнайсети век с въглища и всичко, което можеше да ги предпази от измръзване. Разбира се, след като термометърът падна пет градуса под нулата, вече никоя кола не можеше да се държи запалена заради гъстата бяла пара, която излизаше от ауспуха и издаваше присъствието й. Най-големите късметлии се бяха увили в ловни кожи от Аляска.

Кармайн пое дежурството от полунощ до осем сутринта. Ходеше със собствената си кола, бежов буик с кадифен салон, за който благодареше подред на всички светии.

Нощта на неделя срещу понеделник беше още по-студена, стана трийсет градуса под нулата. Той седеше увит в две кашмирени одеяла с открехнати странични прозорци, колкото да не се запотяват стъклата, а зъбите му тракаха като кастанети. Вечнозелените планински лаврови храсти го скриваха добре, но в четвъртък, първия ден от наблюдението, се бе сетил за Биди — дали кучето няма да усети присъствието му и да започне да лае? Не го откри, не го усети и тази нощ. Само някой напълно луд би излязъл в такова време. Това беше сезонът на запалените камини, на меката топлина от климатиците, на прекрасните домашни занимания. Ако Призраците са планирали отвличане, ужасният студ щеше да ги затрудни.

Имотът на Понсонби си беше предизвикателство. Парцел от пет акра, по-дълъг, отколкото широк, и се спускаше остро от било, което беше задната му граница. Старата къща се намираше близо до шосето и бе заобиколена от рядка гора. Билото зад имота всъщност беше началото на двайсет акра защитена гора, дарена не на щата, а на общината на Холоуман от Айзък Понсонби, дядото на Чарлз и Клеър. Айзък бил любител на елените и мразел лова. Тези двайсет акра, гласеше завещанието, трябвало да станат защитен резерват за елени. Общината не се бе загрижила особено за дарението, само бе поставила тук-там по някоя знак „Ловът забранен“. Изглеждаше така, както по времето на Айзък — гъста гора, населена с много елени. Простираше се от билото до „Диър Лейн“ и спираше строителството. Въпреки че Кармайн беше сигурен, че Чарлз Понсонби не е такъв атлет, че да предприеме подобен поход при трийсет градуса под нулата, разположи коли и на „Диър Лейн“, на завоите и на шосе 133. Съгледвачите там му съобщиха, че няма коли, паркирани на „Диър Лейн“.

Нощта бе типична за такива арктически условия. Небето не беше просто черно, а наситено мастилено, в него се виждаха ярки паяжини и букети от бляскави звезди и нито едно облаче. Красота! Не се чуваше никакъв звук, освен тракането на зъбите му, всичко беше неподвижно, нямаше ярки светлини и скърцане на гуми по заледената алея.

И тъй като не можеше да стои, без да прави нищо, започна да обмисля една идея и точно тогава от небето се стрелна падаща звезда и изписа огнена траектория в небето.

Погледни религиозната страна на нещата, Кармайн. Помисли за всички тринайсет момичета, върни се чак до Розита Есперанца, първата отвлечена… Десет от тях бяха католички. Рейчъл Симпсън беше дъщеря на епископален свещеник. Франсин Мърей и Маргрета Бюли бяха от баптистки семейства. Но никое от момичетата от протестантска вяра не беше от „бяла“ църква. Тогава защо да не прибавим католицизма към черното протестантство? Какво ти говори това, Кармайн? Бял фанатик протестант, това ти говори. Забравихме за превеса на момичетата католички, сигурно защото ни се стори, че с Франсин и Маргрета Призраците смениха посоката. Повече от седемдесет и пет процента от тях са католички, плюс дъщеря на черен протестантски пастор, дете от смесен брак и Маргрета. Маргрета не се вписваше в никакви схеми. Дали сме пропуснали нещо за семейство Бюли?

Забрави за студа и нямаше търпение да настъпи утрото, което да го освободи от това безсмислено и безрезултатно дежурство и да му позволи да отиде да се види с господин Бюли.

От радиостанцията му се чу кратък тих звук, знак, че към колата му се приближава полицай. Погледна си часовника и видя, че е пет сутринта, прекалено късно да се случи нещо, ако е планирано нощно отвличане. Едно беше сигурно, двамата Понсонби спяха.

Патрик се мушна на седалката до него и ухилен му подаде един термос.

— Най-доброто от „Малволио“. Висях над главата на Луиджи, докато не свари прясно кафе. А поничките със стафиди са току-що направени.

— Патси, обичам те.

Дъвкаха и пиха мълчаливо пет минути, после Кармайн разказа на братовчед си новата си хипотеза. За негово разочарование тя не хареса на Патрик.

— Проблемът е, че толкова отдавна работиш по този случай, че си изчерпал всички вероятни версии и сега започваш да обмисляш невероятните.

— Със сигурност има религиозен елемент и освен това е свързан с расата!

— Съгласен съм, но не религията интересува Призраците, а че богобоязливите семейства отглеждат точно такива момичета, каквито те търсят.

— Семейство Бюли крият нещо, няма начин да не е така — каза Кармайн. — Маргрета не се вписва в схемата.

— Не се вписва — започна търпеливо Патрик, — защото хипотезата ти е откачена. Върни се към основните неща! Щом смяташ Призраците преди всичко за изнасилвачи, а после за убийци, тогава не би трябвало да търсиш религиозен фанатик, от какъвто и да е цвят и изповедание, включително и от нехристиянските вероизповедания. Ти търсиш мъж или двама мъже, които мразят всички жени, но някои повече от другите. Призраците мразят комбинацията от неща, които знаем — непорочност, младост, различен цвят на кожата, красиво лице и други неща, за които още не знаем. Никоя от тях не е бяла и никоя следваща няма да бъде, усещам го. Най-вероятно жертвата ще бъде от латински произход и католичка. Заради възпитанието си тези деца са по-наивни от връстниците си, държат ги много строго и много ги обичат. Но ти знаеш това, Кармайн! Семействата не са нови имигранти, а според мен религиозен фанатик би се целил в новопристигнали. Ще иска да намали притока, да се разчуе, че ако дойдеш в Америка, децата ти ще бъдат изнасилени и убити. Според мен отговорът е в класовия конфликт.

— Въпреки това ще се видя с господин Бюли — заинати се Кармайн.

— Щом така смяташ. Но тя не се вписва, защото схемата, която чертаеш, я има само в твоя мозък. Станал си жертва на умората от битката.

Млъкнаха. Само още три часа и дежурството му свършваше.

Малко преди седем сутринта радиостанцията в колата издаде друг звук, който казваше: изтегляй се незабелязано и отивай в базата, защото е отвлечено друго момиче.

Базата на Кармайн беше мотела „Майор Минор“, където с Патрик помолиха да ползват телефона. Самият майор беше на рецепцията и изгаряше от любопитство какво се е случило. Всичките му стаи бяха ангажирани от полицаи от Холоуман срещу сума, която както те, така и той, знаеха, че е огромна, особено след като никой не ги ползваше. Знакът „Няма свободни места“ беше прикритие за паркираните коли — собственикът никога нямаше да го закачи, ако не беше истина.

Докато Кармайн говореше, Патрик наблюдаваше собственика, майор Минор, и разсеяно разсъждаваше върху странното му име[2]. Младият Ф. Шарп Минор беше отишъл да учи в „Уест пойнт“, решен да придобие звание, което щеше да превърне името му в оксиморон. Сега беше минал петдесетте, имаше голям червен нос на пияница и поведение на армейски книжен плъх: ако формулярите са правилно попълнени и книжата са в ред, прави каквото искаш — спукай от бой някой войник или кради оръжие от казармата. Тази особеност на майор Минор беше много удобна за бизнеса му, който печелеше от хора, които идваха за по час в ранния следобед. Главният паркинг беше отзад, за да не може някоя съпруга, преминаваща по шосе 133, да забележи колата на благоверния си. По едно време Кармайн беше толкова отчаян, че включи и майор Ф. Шарп Минор в списъка със заподозрените, и то само защото знаеше, че във всички стаи има дупки за наблюдение. Дъртият трол беше махнал камерите, след като частен детектив го хвана да снима директор на компания и секретарката му, но майор Минор още можеше да гледа.

— Норуич — каза Кармайн. Кори, Ейб и Пол ще дойдат всеки момент. — Отдалечи се от майора. — От ливански произход е, но семейството живее в Норуич от 1937 година. Името й е Фейт Хоури.

— Мюсюлмани ли са? — попита Патрик невярващ.

— Не, католици от сектата на моронитите. Съмнявам се, че има моронитска църква, затова сигурно ходят в обикновена католическа.

— Норуич е доста голям град.

— Но те живеят в покрайнините му. Господин Хоури има магазин в Норуич. Домът му се намира на север, на половината път за Уилимантик.

Ейб спря с форда. Зад него пристигна и Пол в немаркирания бус на Патрик.

— Не знам защо ще си правим труда да ходим дотам — каза Кори, когато фордът потегли с нормална скорост и без сирени, докато не се отдалечиха от „Понсонби Лейн“.

Това, помисли си Кармайн и въздъхна наум, е забележка на отчаян човек. Аз не съм единственият, който страда тежко от умора от битката. Започваме да вярваме, че никога няма да хванем Призраците. Това е четвъртото момиче, откакто знаем за съществуването на Призраците и не сме се придвижили ни на йота. Кори е стигнал своето дъно, а аз не знам колко ми остава, докато стигна моето.

— Отиваме, Кор — каза той, сякаш в казаното от Кори нямаше нищо странно, — защото трябва да огледаме местопрестъплението. Ейб, ако тръгнем на север по И–91 към Хартфорд и след това завием на изток, ще се движим по по-хубав път, отколкото ако хванем И–95 към Ню Лондон.

— Не можем — отговори веднага Ейб. — Там има пет катастрофирали камиона.

— Поне — каза Кармайн, като се настани на любимото си място отзад — парното работи. Ще поспя малко.

Къщата на семейство Хоури се намираше на ветровита улица, недалеч от река Шетакър и беше хубава като пейзажа наоколо. Постройката беше триетажна и традиционна, но по-разчупена и интересна. Между нея и шосето имаше езерце, което по това време на годината беше здраво замръзнало.

Замръзнало беше и поточето, което го свързваше със скованата река. Езерото беше почистено от снега и ставаше за ледена пързалка, но малкият дървен кей показваше, че през лятото из него се разхождат и лодки. Вятърът разклащаше малка полянка от изсъхнали папури, а белите снежни полета чак до хоризонта светеха в златисто под слънцето. Около къщата се издигаха брези и върби с голи клони, а на хълмче зад езерото се извисяваше масивен дъб. Той напомняше за пикници на сянка през лятото. Каква по-добра обстановка за отглеждане на деца от тази американска мечта?

Кармайн разбра, че семейството има седем деца. Само деветнайсетгодишният Антъни не си беше вкъщи. Брат му Марк беше на седемнайсет, после следваше Фейт на шестнайсет, Нора на четиринайсет, Емили на дванайсет, Матю на десет, а най-малката Филипа беше на осем.

Мъката им беше толкова силна, че не бе възможно да разпитат, когото и да било, включително и бащата. Почти трийсет години живееха в Америка, но те не бяха променили ориенталската им реакция при загуба на дете. Когато Кармайн успя да намери снимка на Фейт, разбра какво се опитваше да му каже Патрик на „Понсонби Лейн“. Фейт беше като сестра на останалите момичета — от гъстата къдрава черна коса до големите тъмни очи и сочните устни. Тя бе най-светлата от всички, приличаше на италианка от Южна Италия или на сицилианка. Тенът й беше средиземноморски.

Патрик изглеждаше съкрушен, когато се срещна с Кармайн на студената веранда.

— Навън така е сковало, че те са сложили сламена пътека от шосето до задната веранда, прилича на евтина пътека за стълби. Изринали са и са поръсили със сол местата, където паркират, така че местните ченгета не са намерили никакви следи от гуми. Отворили са задната врата с ключ или с шперц и според мен са знаели точно къде спи Фейт. Като всички деца и тя си е имала собствена стая на втория етаж, където са всички спални. Сигурно са я заварили да спи. Единствените следи от борба са малко разбърканите завивки от страната на краката й, вероятно е ритнала слабо няколко пъти. После са я изнесли по същия път, по който са влезли, и по сламената пътека са излезли на шосето, където е била паркирана колата им. Доколкото разбираме, никой не е чул нищо. Разбрали, че я няма, когато не слязла на закуска, която майката по това време на годината сервира по-рано. Пътят с кола до Норуич е един час, когато пътищата не са почистени добре. Децата отиват с баща си в магазина и остават при него, докато стане време за училище, което се намира наблизо.

— Вършиш моята работа, Патси. Имаме ли някаква информация колко висока е била? Колко е тежала?

— Не и докато не пристигнат отец Ханигън и монахините. Мъката им ги е лишила от здрав разум и никой не ми позволява да му кажа една дума. Скубят си косите с шепи.

— И тече кръв от мястото, по което госпожа Хоури не спира да се чеше. Затова излязох — каза Кармайн и въздъхна. — Не че се притеснявам от оскубана коса и малко кръв. Призраците не са оставили нито косъм и нито капка.

— Семейството вече е обявило Фейт за мъртва.

— И как да ги виниш, Патси? От някои от нас ползата е колкото от виме на бик, Ейб и Кори вече започват да се предават. Зле са, но не го показват.

Патрик присви очи и въздъхна с облекчение.

— Ето го нашия свещеник и неговите кохорти. Може би те ще знаят как да ги успокоят.

Ако не успеят, тогава отец Ханигън поне ще даде на Кармайн информацията, от която се нуждаеше. Фейт беше сто петдесет и осем сантиметра и тежала около четиридесет и два килограма. Слабичка, още не много развита. Мило момиче, набожно, пълна отличничка по всички предмети, но предпочитала природни науки. Искала да учи медицина. Това лято щяла да се присъедини към доброволците в болницата „Сейнт Стан“, но досега родителите й не я пускали да излиза много от вкъщи, смятали че е прекалено малка. Антъни, братът, който не си беше вкъщи, учел в медицински колеж в университета „Браун“. Изглежда всички деца се интересували от наука. Семейството било много сплотено и уважавано. Магазинът им се намирал на хубаво място в Норуич и никога не бил обиран, къщата им също, нито пък някой от тях е бил тормозен или нападнат.

— Пак се връщаме на недокоснатата невинност, хубавото лице и младостта и вероятно религията — каза Кармайн на Силвестри, когато се върна в Холоуман. — Напоследък цветът на кожата не е най-важното за Призраците, но при всички са налице първите три признака, при повечето и четвъртият. Подаръкът за шестнайсетия рожден ден на Маргрета от майка й било посещения във фризьорски салон за изправяне и подстригване на косата като на Дион Уоруик. Пяла песен на Дион на училищния концерт. Тази информация ме накара да се замисля, но след като проверих, се уверих, че това не е доказателство за… как да се изразя? Отказ от невинността? Макар че Маргрета не ми дава мира, Джон. Тя е единствената черна перла сред колекцията ни от матови момичета. Прекалено висока, прекалено тъмна, прекалено неподходяща.

— Може би Призраците натискат копчетата на расовите предразсъдъци. Действията им не помагат на расовия мир.

— Тогава защо не са отвлекли още едно, също толкова тъмно момиче? В кръстословицата на „Таймс“ скоро ми се засякоха две думи — матов и отказ. Когато ги написах, ми идеше да се разкрещя. Където и да отида, навсякъде откази.

Силвестри не каза какво мисли, а то беше: Имаш нужда от дълга почивка на Хаваите, Кармайн. Но не още. Не мога да си позволя да те снема от това разследване. Ако ти не успееш да го хванеш, никой няма да успее.

— Време е да свикам пресконференция — каза той. — Нямам какво да им кажа, но трябва публично да се направя на глупак. — Изкашля се и задъвка края на една много парцалива пура. — Губернаторът се съгласи, че трябва да се направя публично на глупак.

— За да спасиш техните задници ли?

— Не, не още. Как мислиш, че минават повечето ми дни? В телефонни разговори с щатската управа, ето как.

— Никой от служителите на „Хъг“ снощи не си е показал носа навън. Което не означава, че нямам намерение след трийсет дни отново да ги наблюдавам. Джон, все още не мога да се отърва от усещането, че „Хъг“ е замесен много дълбоко, и то не само като обект на вендета — сподели Кармайн. — Колко ще кажеш на пресата?

— Малко от това, малко от онова. Но нищо за празничната рокля на Маргрета. И ще си мълча, че убийците са двама.

Глава 21

Вторник, 1 февруари 1966 г.

Зданието, в което се помещаваше общината на Холоуман беше известно с акустиката си и след като преди десет години хората на кмета бяха преместени в сградата на областната администрация, на общинското здание не му остана нищо друго, освен да изпълнява функцията, с която се справяше най-добре — да бъде домакин на най-великите световни виртуози и симфонични оркестри.

Зад голямата зала имаше репетиционна, в която освен репетиции се правеха и записи. Наредените в безразборен полукръг празни стойки за ноти говореха, че музиката само временно е спряла, но не напомняха за убийство. Джон Силвестри се настани на диригентското място, облечен в официалната си униформа. Беше си закачил медала от Конгреса. Той, заедно с лентата през гърдите му, казваха, че не е обикновен човек.

Дойдоха около петдесет журналисти, повечето от вестници и списания, един екип от местната телевизия на Холоуман и един репортер от радио WHMN. Най-големите национални вестници изпратиха кореспонденти. Макар че имаше огромен интерес от пресата към Чудовището от Кънетикът, всеки по-умен редактор знаеше, че това полицейско мероприятие няма да произведе новини. Щеше да послужи единствено за повод да се напишат убийствени коментари за некомпетентността на полицията.

Но Силвестри много хладнокръвно се справяше с такива публични събития, особено когато се налагаше да се прави на глупак. „Никой друг не може да се прави така изискано и с такова удоволствие на глупак“ — мислеше си Кармайн, докато го слушаше.

— Въпреки ужасните студове, полицаи от различни участъци на щата държаха под двайсет и четири часово наблюдение деветдесет и шест заподозрени от миналия четвъртък до деня, в който беше отвлечена Фейт Хоури. Трийсет и двама от тях живеят в или около Холоуман. Никой от тях не може да бъде обвинен, което значи, че все още не знаем самоличността на човека, когото вие наричате Чудовището от Кънетикът. Ние обаче вече му викаме Призрака.

— Добро прозвище — каза криминалният репортер на „Холоуман Поуст“. — Имате ли доказателства да обвините някого? Поне един?

— Току-що отговорих на този въпрос, госпожо Лонгфорд.

— Убиецът или Призрака, това ми харесва, сигурно има специално място, в което държи жертвите си. Не е ли време да започнете да го търсите по-сериозно? Като например да претърсвате сгради?

— Не можем да правим обиски в обитаеми сгради без съдебна заповед, госпожо, и вие го знаете много добре. Даже нещо повече, вие ще сте първите, които ще скочите, ако го направим.

— При нормални обстоятелства — да. Но това е различно.

— Колко различно? Заради ужасния характер на престъпленията? Като човек съм съгласен, но като служител на закона — не мога да го приема. Полицията е блюстител на закона, но в демократично общество като нашето, тя е ограничена от същия този закон, на който служи. Американските граждани имат конституционни права, които ние, полицаите, сме длъжни да уважаваме. Неоснователно подозрение не ни дава правото да се втурваме в нечий дом и да търсим улики, които не сме успели да намерим преди това. Първо идва уликата. Трябва представим улики на съда, за да получим съдебно разрешение да правим обиск. Дори да се обясняваме с часове, няма да убедим никой съдия да ни издаде заповед, ако не представим конкретни факти. А ние нямаме конкретни факти, госпожо Лонгфорд.

Останалите журналисти бяха доволни, че госпожа Даян Лонгфорд им вършеше черната работа. И без това нищо нямаше да излезе от въпросите й, а те вече помирисваха кафето и пресните понички в дъното на залата.

— Защо нямате конкретни факти, господин комисар? Не ми го побира ума как, след като толкова опитни полицаи са разследвали тези убийства, от началото на миналия октомври досега не са успели да открият конкретни факти! Или пък искате да кажете, че убиецът е истински призрак?

Язвителната ирония не действаше на Силвестри, както не му действаха агресията и чарът. Той продължи, без да й обръща внимание.

— Не е истински призрак, госпожо. Той е много по-опасен и смъртоносен. Представете си го като много силна хищна котка в разцвета на силите си — да кажем, леопард. Лежи си спокойно скрит на дърво в края на джунглата и гледа как стадо антилопи кротко си пасат трева и все повече се приближават до гората и дървото му. За птичката на това дърво всички антилопи изглеждат еднакви. Но за леопарда те са различни и той се прицелва точно в една. За него тя е по-вкусна и сочна от другите. О, той е много търпелив! Друга антилопа минава под него, но хищникът не помръдва. Тя нито го вижда, нито го помирисва. Тогава неговата антилопа минава под дървото. Ударът му е толкова бърз, че още преди другите антилопи да побягнат, той е вече се е качил на дървото с плячката, която е със счупен врат и краката й висят безпомощно.

Силвестри се пое дъх. Беше им привлякъл вниманието.

— Признавам, че метафората не е много добра, но с нея исках да ви илюстрирам срещу колко сериозен противник сме се изправили. За нас той е невидим. На антилопата не й хрумва да вдигне глава към дървото, защото вятърът носи миризмата до ноздрите й само на нейното ниво, а не духа от горе на долу. Така е и с нас. Не ни е хрумнало да погледнем или подушим къде е, защото нямаме представа къде е скривалището му и какво точно използва за скривалище. Може би всеки ден го подминаваме на улицата, вие също вероятно се срещате с него на улицата всеки ден, госпожо Лонгфорд. Но той има обикновено лице, върви като всички други, не се отличава с нищо. На пръв поглед е най-обикновена улична котка, а не леопард. Но отвътре е като Дориан Грей или мистър Хайд, ангелско лице, под което се крие самият Сатана.

— И как да се предпази населението от него?

— Бих посъветвал всички да внимават, но повишеното внимание не предотврати отвличанията на момиче от определен тип, дори след като наводнихме Кънетикът с листовки и предупреждения. Обаче знам, че сме го уплашили, принудихме го да се откаже да отвлича на светло и да започне да търси прикритието на тъмнината. Това засега не го е забавило. Но все пак е лъч надежда. Ако е по-уплашен от нас и ако продължим да го притискаме, той ще започне да прави грешки. Имате думата ми, дами и господа журналисти, че няма да пропуснем грешките му. Те ще ни направят леопардът на дървото, а него — антилопата жертва.

— Той се справи добре — каза Кармайн на Дездемона същата вечер. — Кореспондентът на „Асошиейтед Прес“ го попита дали смята да се кандидатира за губернатор на следващите избори. „Не, господин Долби — и се захили от ухо до ухо — в сравнение с политиката полицейската работа е песен, гоним само призраци“.

— Въздейства на хората. Когато го видях по новините в шест ми напомни за опърпано плюшено мече.

— Губернаторът го харесва, което е по-важно. Героите от войната никога не се уволняват като некомпетентни кретени.

— Сигурно е бил доста възрастен герой от войната.

— Така е.

— Струва ми се, че говориш с носа си, Кармайн. Да не си настинал? — попита тя и си взе още едно парче пица. О, колко й беше хубаво, че отново бяха в добри отношения!

— След като седяхме в неотоплени коли на минус трийсет градуса, всички сме настинали.

— Е, поне не се наложи да следиш мен.

— Но те следим, Дездемона.

— Каква организация! — възкликна тя. Като мениджър беше впечатлена. — Деветдесет и шест човека!

— Да.

— На теб кой ти се падна?

— Поверително е, не можеш да ме питаш такива неща. Какво става в „Хъг“, откакто Фейт изчезна?

— Професорът още е в лудницата. Когато разбере, че Нур Чандра е приел предложение за работа в „Харвард“, пак ще изпадне в амок. Не толкова, защото ще изгуби звездата на института, а защото в договора на Нур пише, че маймуните си тръгват с него. Разбрах, че е поканил и Сесил да се премести с него в Масачузетс. Сесил не може да си намери място от щастие, защото повече няма да живее в гето. Семейство Чандра са купили лъскаво имение и Сесил ще си има къщичка в него. Радвам се за него, но съжалявам, че си тръгва заради професора.

— Звучи ми странно. Какъв е този договор, който ти позволява да си тръгнеш с нещо, което някой друг е купил? Все едно някой конгресмен да си откачи „Ремингтън“-а от стената в кабинета си и да го вземе вкъщи, ако не го преизберат?

— Когато Нур дойде в „Хъг“, професорът имаше всички основания да не допуска такова развитие на нещата. Знаеше, че Нур никога няма да намери по-подходящо място за проучванията си от „Хъг“. И така беше, докато не се появи този звяр, убиецът.

— Да, кой би могъл да го предвиди? Станал съм толкова параноичен, че подозирам и друг мотив. Тук е заложена Нобелова награда все пак.

— Знаеш ли — каза тя замислено, — винаги съм имала странното предчувствие, че Нур Чандра няма да спечели Нобелова награда. Изглежда някак си много лесно. Юстас е единствената маймуна, която е показала някакви признаци, че може да получава предизвикани епилептични припадъци. А в науката е много опасно да вложиш всичките си надежди на една-единствена карта. Ами ако Юстас винаги е имал склонност към епилепсия и друг фактор, който няма нищо общо със стимулациите на Нур, просто се е отключил? И по-странни неща са се случвали.

— Ти си много по-умна от всички останали, взети заедно — каза Кармайн възхитен.

— Е, поне достатъчно, за да знам, че няма да спечеля Нобелова награда!

Преместиха се на креслата. Обикновено Кармайн сядаше до Дездемона, но тази вечер седна срещу нея под предлог, че ще се разведри малко като гледа нейното интелигентното и разумно лице.

Предния ден беше ходил до Еротън да се види с Едуард Бюли, човек интелигентен и разумен като Дездемона. Но разговорът им не успя да разбули никакви мистерии.

— Ета беше погълната от мисълта да стане известна рокзвезда — беше му казал господин Бюли. — Имаше прекрасен глас и танцуваше добре.

Танцувала е добре. Дали това не е привлякло Призраците?

Върна се в настоящето, към интелигентното разумно лице на Дездемона.

— Някакви други новини от „Хъг“? — попита.

— Чък Понсонби замества професора. Не е сред любимците ми, но поне идва при мен, когато има проблеми, а не при Тамара. Тя очевидно се е опитала да се види с Кийт Кинетон и той й затръшнал вратата на кабинета си в лицето. И сега Хилда ходи като победител. Външността й доста се подобри — купила си е хубав черен костюм, доматеночервена копринена риза, италиански обувки, направила си е нова прическа, боядисала се е и се гримира. И няма да повярваш, но носи контактни лещи вместо очила! Изглежда като идеалната съпруга на виден неврохирург.

— Готова е за Ню Йорк — усмихна се Кармайн. — Приятно ми е, че това, което казах на Кинетон е пробило мъглата в мозъка му. — Извъртя креслото си. — Из блока се носи слух, че Сатсума и Ейдо няма да подновят договорите си за наем.

— Възможно е. Той се колебае между предложения от „Станфорд“, щата Вашингтон и Джорджия. Което най-вероятно означава, че ще отиде в Колумбийския университет.

— Откъде знаеш?

— Хидеки е градски човек и ако отиде в Ню Йорк няма да се наложи да се откаже от къщата си на Кейп Код. По-далече ще му е, но не чак толкова. Щеше да отиде в Бостън, ако Нур Чандра не го беше изпреварил. Всеки университет, различен от „Харвард“ би бил голямо падение. Но аз бих заложила на Хидеки, че ще спечели Нобелова награда. Показните учени са много обичани от пресата, но рядко стигат до края. — Тя пъргаво скочи на крака. — Време е да си лягам. Благодаря за пицата, Кармайн.

Не знаеше какво да отговори, затова я изпрати два етажа по-надолу до металната й врата, подсигурена със здрави резета и код. Увери се, че се е заключила добре и се върна в апартамента си странно потиснат. На върха на езика му беше да я попита дали има някакъв шанс връзката им да се превърне в по-интимна, но тогава тя го пресече с атлетичния си скок и бързото си делово сбогуване.

Истината беше, че Дездемона не долавяше сигналите, които й изпращаше Кармайн, и тъй като самата тя копнееше за него, не смееше да остане в компанията му, след като си бяха казали обичайните неща за „Хъг“ и други злободневни теми. Най-много се страхуваше между тях да не настане неловко мълчание, защото не беше сигурна, че може да се справи с него.

Освен това беше много уморена. След разгорещени спорове беше получила разрешение отново да ходи на съботно-неделните си походи, при положение, че я откарват до началната точка с полицейска кола, уверят се, че никой не я следи и я вземат обратно от крайната точка. Този уикенд ходи до северозападния край на щата и сега имаше мускулна треска, защото беше излязла от форма. Маршрутът Апалачи си имаше своята красота и през зимата, но на моменти тя съжаляваше, че не си е взела обувките за сняг.

След дълъг престой в гореща вана тя се подсуши добре и облече обичайните дрехи, с които си лягаше — мъжка памучна пижама и дебели вълнени чорапи. Дездемона не признаваше термостатите! В което много си приличаше с Кармайн Делмонико, но тя не го знаеше.

Заспа веднага, щом си легна. Не помнеше какво сънува, знаеше само, че я събуди странен шум, когато часовникът на нощното й шкафче показваше четири сутринта. Чу престъргване и леко поскърцване.

Седна рязко в леглото и започна да си мисли, че не шумът я е събудил, а някакъв животински инстинкт за надвиснала опасност. Вратата на спалнята беше отворена към потъналата в мрак малка всекидневна. Спалнята също беше тъмна. В съня на Дездемона нямаше демони, заради които да пали лампи, докато спи. Но от коридора вън просветна сребрист лъч, а в него се видя сянка с височина и форма на мъж. Тя изчезна веднага, щом външната врата се затвори. В апартамента ми има някого. Дошъл е да ме убие.

На стола до леглото лежаха дребни неща за пране, които не й стигна време да оправи — бельо, сутиен, чорапи и чифт вълнени ръкавици. Дездемона стана, без да издаде звук, отиде до стола и пръстите й заопипваха за ръкавиците. Сложи по една на всяка ръка и като внимаваше да не попада в осветени от уличните лампи участъци, се придвижи до плъзгащата се врата на терасата, която беше заключена и запречена с железен прът ниско долу. Наведе се, махна пръта, отключи и плъзна вратата съвсем малко, колкото да мине през нея и да излезе на балкона, представляващ бетонна плоча, обградена от парапет с еднометрови метални пръчки.

Кармайн беше два етажа над нея на североизточната част на „Натмег Иншурънс“, почти на противоположната на нейната страна. За да стигне до него, трябва да се качи два етажа нагоре и да мине покрай дузината апартаменти, които ги деляха странично. Дали първо да се качи два етажа, или да премине покрай дванайсетте апартамента на собствения си етаж? Не, първо се качи, Дездемона! Махай се от този етаж, колкото може по-скоро. Но как?

Всеки етаж беше три метра висок, вътре таванът беше на два метра и седемдесет и пет сантиметра от пода, оставаха двайсет и пет сантиметра за бетонната плоча, канализацията и електрическата инсталация. Прекалено високо…

Вятърът свиреше, но след като затвори плъзгащата се врата, вече не можеше да проникне през двойното стъкло. Беше ужасно мразовито, студът проникваше през пижамата, все едно беше от тензух. Само едно нещо можеше да направи. Вдигна дългите си крака и се качи на парапета, олюля се десет етажа над земята, докато вятърът я брулеше, и започна да опипва двайсет и пет сантиметровата плоча над себе си, за да намери основата на парапета на горния балкон. Ето го! Само човек с нейната височина и гимнастически умения можеше да го направи, но тя имаше и височината, и уменията. Хвана се с две ръце за напречните железа на горния парапет, вдигна краката си, залюля се във въздуха, докато тялото й застана перпендикулярно, после прибра краката си към гърдите и обхвана с коленете си долната част на парапета. Още едно последно усилие и вече беше на горната тераса.

Един качи, оставаше още един. Зъбите й тракаха, чувстваше тялото си като ледена висулка, която топлината, генерирана от усилията, размразяваше. Не спря да си почине, а се покатери на перилото и се протегна към следващия парапет на етажа на Кармайн. Направи го, Дездемона, направи го, преди да те е хванал! Набра се нагоре и се качи на терасата, два етажа над нейния.

Сега й оставаше само да се придвижва по наредените на едно ниво балкони. Лесно беше да се каже, но между тях имаше по три метра разстояние. Реши пак да се качи на парапета и да скача с всички сили. Колко такива скока трябваше да направи? Дванайсет. А вече не си чувстваше краката от студа, ръцете в ръкавиците бяха станали напълно безчувствени. Но не беше невъзможно, трябваше да се справи — знаеше какво я чака долу, ако се забави. Откъде можеше да е сигурна, че е не в такава добра форма като нея?

Накрая го направи, застана на балкона на Кармайн и започна да блъска по плъзгащата се врата на спалнята.

— Кармайн, Кармайн, пусни ме да вляза! — викаше тя.

Вратата се отвори рязко и той застана пред нея само по боксерки. Позна я за част от секундата и я дръпна вътре.

В следващия миг вече беше взел пухения юрган от леглото и го загърна около нея.

— Той е в апартамента ми — успя да каже тя.

— Стой тук и гледай да се стоплиш — отвърна й той, усили отоплението, навлече някакви панталони и изчезна.

— Вижте това — каза на Ейб и Кори двайсет минути по-късно пред отворената врата на апартамента на Дездемона.

Здравото метално резе беше прерязано. Малка купчинка стружки лежеше на пода под мястото, където стоеше резето в затворено положение.

— Господи! — възкликна Ейб.

— Имаме много да учим — констатира мрачно Кармайн. — Ако това доказва нещо, то е, че нашите представи за сигурност са пълни глупости. За да не му позволим да влезе, трябваше вратата да се застъпва с касата отвън, но ние не се погрижихме за това. О, той си е тръгнал, предполагам, в мига, в който е видял, че Дездемона я няма. Изпарил се е като призрак.

— Как по дяволите е успяла да му се измъкне? — попита Кори.

— Излязла на балкона, изкачила се два етажа по-нагоре и след това преминала през дванайсет тераси до моята. Събудих се от блъскането й по вратата ми.

— Значи е премръзнала в това време — метал, парапети, вятър.

— Не и тя! — каза Кармайн с нотка гордост в гласа. — Сложила си е ръкавици и е имала чорапи на краката.

— Ама че жена! — отбеляза Ейб почтително.

— Трябва да се върна при нея. Вие задействайте нещата, момчета. Претърсете всичко от мазетата до тавана. Но той си е тръгнал.

Намери Дездемона все още увита в юргана му, който той разгърна.

— По-добре ли си?

— Имам чувството, че раменните ми стави са разместени, но иначе, Кармайн, успях да му избягам! Бил е вътре, нали? Не съм си го въобразила?

— Бил е вътре, но отдавна си е тръгнал. Прерязал е резето с нещо като пила с диамантено острие — тънка, фина, реже всичко, ако се използва от професионалист. Така че вече знаем, че е експерт. Не се е опитвал да го направи прекалено бързо, защото така е можел да счупи пилата. Копеле! Изплю се на мерките ни за сигурност. — Кармайн коленичи, за да свали подгизналите й чорапи и да прегледа кожата на краката й. — Тук всичко е наред. Дай да видя ръцете. — И на тях им нямаше нищо. — Невероятна жена си, Дездемона.

Вече напълно стоплена, тя засия.

— Много мил комплимент, Кармайн. — После потрепери. — Изпитах истински ужас! Видях сянката му, когато отваряше входната врата, и знаех, че идва да ме убие. Но защо? Защо мен?

— Може би за да отмъсти на мен. На полицията. Да докаже, че когато реши да направи нещо, никой и нищо не може да го спре. Бедата е, че ние сме свикнали с обикновени убийци, които нито са умни, нито имат търпението да опитат нещо такова като да прережат петсантиметрово резе. Независимо от диаманта, това му е отнело няколко часа.

Изведнъж той се пресегна към нея, придърпа я към себе си и трескаво я прегърна.

— Дездемона, Дездемона, за малко да те загубя! Трябвало е да се спасяваш сама, докато аз съм хъркал! О, боже, щях да умра, ако те бях загубил! — въздъхна и притисна главата й към рамото си, а устните й намериха шията му.

— Няма да ме загубиш, Кармайн — промълви тя. — Бях ужасена, така е, но и за миг не си помислих да отида някъде другаде, а не при теб. Знаех, че при теб ще съм в безопасност.

— Обичам те.

— И аз те обичам. Но ще се чувствам в още по-голяма безопасност, ако ме вземеш в леглото си. Някои части от тялото ми не са стопляни с години.

Четвърта част

Февруари и март

1966 г.

Глава 22

Понеделник, 14 февруари 1966 г.

Към средата на февруари започна затопляне. В петък заваля безмилостен дъжд, който не спря до неделя вечерта. Всички ниски части на Кънетикът бяха под замръзнала вода, която напразно се опитваше да се оттече или изпари. Къщата на семейство Финч беше отрязана от шосе 133 точно по начина, който Морис Финч описа на Кармайн. Поточето на Рут Кинетон така преля, че й се налагаше да простира с гумени ботуши. А една сутрин доктор Понсонби дойде на работа в „Хъг“ и се оплака, че Бинарната му е наводнена.

Затормозен от размерите на потопа и измъчван от схванат мускул на крака, в понеделник призори Адисън Форбс реши да направи малък крос около Ийст Холоуман и после надолу до брега и кея. Там беше построил навес за четириметровата яхта, която притежаваше, макар че рядко беше в такова разположение на духа, че да се понесе с нея на спокойно плаване край пристанището на Холоуман. През последните няколко години безметежното прекарване на свободното време се бе превърнало в грях за Адисън Форбс.

Полицейска кола бе паркирана подозрително близо до стръмната алея на Форбс. Хората вътре му махнаха одобрително, като мина покрай тях, твърдо решен да завърши кроса си докрай. По тялото му се стичаше пот, когато се спусна по покрития с храсти хълм, който слизаше от шосето. Тридневният дъжд стопи замръзналия сняг и предизвика наводнения из целия щат. Почвата под маратонките на Форбс беше подгизнала и хлъзгава. Преди години той засади форзиции на долния край на склона. Колко красиво ставаше, когато тези предвестници на пролетта разтворят жълтите си цветове!

Но през февруари от живия плет от форзиции оставаха само твърди кафяви клони. Затова, когато забеляза зад тях лилаво петно, Форбс се спря. След част от секундата видя ръцете и краката, които се подаваха от това лилаво петно и сърцето, което веднъж вече го беше предало, започна да тупка силно, а пулсът му отекна с грохот в ушите. Хвана се за гърдите, отвори пресъхналата си уста, за да извика, но не можа. О, мили боже, от този шок щеше да получи още един инфаркт, нямаше начин това да не предизвика сърдечен пристъп! Сграбчи облегалката на пейката, която Робин бе оставила там за „припичане на слънце“, заобиколи я сантиметър по сантиметър, седна и зачака болката. Силен първичен инстинкт го накара да свива и разпуска непрекъснато лявата си ръка, докато чакаше тази болка да полази и да се стрелне надолу по нея. С разширени от ужас очи и отворена уста, Адисън Форбс седеше и чакаше. Ще умра, ще умра…

Десет минути по-късно болка така и нямаше и той вече не чуваше сърцето си. Пулсът му се бе успокоил до нивото, което винаги достигаше след крос. Скочи на крака, но и от това не почувства никаква болка. Обърна поглед към лилавото петно с ръце и крака, после изкачи склона до къщата си с големи ритмични крачки, изпълнен със радост.

— Трупът й е долу до брега — каза той на влизане в кухнята. — Звънни в полицията, Робин.

Тя запищя и замаха с ръце, но все пак се обади. След това отиде при него и се опита да измери пулса му.

— Добре съм — подразни се той. — Не се суети, жено, добре съм! Току-що преживях огромен шок, но сърцето ми не трепна. — По устните му се появи замечтана усмивка. — Гладен съм, искам хубава закуска. Пържени яйца с бекон, препечена филийка със стафиди и много масло, както и кафе със сметана. Хайде, Робин, размърдай се!

— Измамиха ни — каза Кармайн. Стоеше на брега заедно с Ейб и Кори. — Как сме могли да бъдем толкова глупави? Наблюдаваме всички пътища, а дори не ни хрумна за пристанището. Хвърлили са я тук от лодка.

— Цялото източно крайбрежие беше замръзнало до събота вечерта — намеси се Ейб. — Трябва да са го решили в последната минута. Вероятно не са смятали да я изхвърлят тук.

— Глупости, как да не са! — опроверга го Кармайн. — Затоплянето само ги е улеснило. Ако водата все още беше замръзнала, щяха да минат по леда пеша от някоя улица, която не охраняваме, чак дотук. А сега са могли да дойдат с лодка с гребла, която са приближили до брега, за да могат да изхвърлят трупа. Не са стъпвали на сушата.

— Тя е замръзнала — каза Патрик, който се бе присъединил към тях. — Лилава официална рокля, обсипана с пришити перли, не кристали. И такъв плат никога не съм виждал преди, не е истинска дантела. По мярка й е повече отколкото на Маргрета, поне на дължина. Още не съм я обърнал, за да видя дали копчетата са закопчани. Няма следи от турникети и няма две срязвания на шията. Ако не броим няколкото мокри листа, тя е съвсем чиста.

— Тъй като не са стъпвали на брега, тук няма да има нищо. Оставам те да си работиш, Патси. Хайде, момчета — подкани Ейб и Кори. — Трябва да питаме всички съседи с достъп до водата дали са чули, или видели нещо снощи. Кори, ти ще хвърлиш мрежата по-нашироко. Вземи полицейския катер и обиколи танкерите и товарните кораби, закотвени в пристанището. Може някой, който дни наред е бил затворен под палубата, да е излязъл да подиша чист въздух и да е видял лодката. Моряците забелязват такива неща.

— Повторение на случая с Маргрета — каза Патрик на Силвестри, Марсиано, Кармайн и Ейб. Кори беше с полицейския катер. — Раменете на Фейт са по-тесни и гърдите й са малки, така че са успели да закопчаят роклята. По нея няма петна, което означава, че е била увита в непромокаема материя по време на пътуването с лодката, и то по-фина и гладка от обикновена мушама. На дъното на лодките винаги има по няколко сантиметра вода, но роклята е съвсем суха и чиста.

— Как е умряла? — попита Марсиано.

— Изнасилена е до смърт, също като Маргрета. Но не знам дали новият им уред е нарочно проектиран да убива, или предпочитат да го правят по-бавно, да кажем с няколко прониквания. Веднага, щом Фейт е умряла, са я сложили в хладилник, но не домашен. По-скоро като тези в супемаркетите. Бил е достатъчно дълъг да побере легналата Маргрета, и достатъчно широк, за да сложат двете момичета с разперени ръце и разтворени крака. И двете са ги облекли, когато са станали на камък. Гащичките на Фейт са скромни, но лилави, вместо розови. Два от пръстите на левия крак на Фейт са счупени. Това я прави по-лесна за разпознаване, ако семейството излезе някога от умопомрачаващата си мъка.

— Мислиш ли, че двете рокли са направени от един и същ човек? — попита Силвестри. — Искам да кажа, че се различават и все пак са еднакви.

— Не съм специалист по официалните рокли. Мисля, че гаджето на Кармайн трябва да ги види и да ни каже — каза Патрик и намигна.

Кармайн се изчерви. Значи си личи? И какво от това? Това е свободна страна. Но да се надяваме, че няма да разчитаме на показанията на Дездемона, за да спипаме тези кучи синове. Един юрист би ми казал, че Дездемона е най-сериозната грешка, която съм допуснал в разследването, но дълбоко в себе си знам, че тя не е замесена, въпреки опита да бъде убита. Любовта не може да ме накара да изгубя инстинктите си. Боже, колко я обичам! В мига, в който се появи на балкона ми, разбрах, че животът й значи повече за мен, отколкото моя собствен. Тя е светлината на целия ми живот.

— Някакви успехи в проследяването на произхода на розовата рокля, Кармайн? — попита Дани Марсиано.

— Не, никакви. Накарах да проверят всички магазини в щата, които продават детски дрехи, но официална рокля за над сто долара изглежда прекалено скъпа за местните вкусове. А това е странно, като се има предвид, че в Кънетикът са едни от най-богатите региони на страната.

— Богатите майки на малките момиченца прекарват времето си, като разхождат кадилаците си от един търговски център до друг — каза Силвестри. — Те ходят до „Филенс“ в Бостън, за бога! И до Манхатън.

— Разбрах — Кармайн широко се усмихна. — Проверяваме „Жълтите страници“ от Вашингтон до Мейн. Кой иска палачинки с бекон и сироп?

Поне отново започна да се храни, помисли си Патрик, когато кимна одобрително на предложението му. Бог знае какво намира в тази англичанка, но поне не е като бившата му жена. Не се влюбил пак в хубавица, макар че колкото повече я гледам, толкова по-малко непривлекателна ми се струва. Едно е сигурно — има мозък и може да го използва. Това би заинтригувало мъж като Кармайн.

— О, Адисън отиде в „Хъг“ — изчурулика Робин Форбс на Кармайн, когато той пристигна у тях.

— Звучите ми щастлива.

— Лейтенант, от три години живея в ад — каза тя и подскочи пъргаво. — След като получи инфаркт, Адисън реши, че живее подарен му живот. Толкова се страхуваше! Бягаше, не ядеше нищо друго, освен сурови плодове и зеленчуци. Ходила съм чак в Роуд Айлънд да му търся риба, която да му хареса. Беше убеден, че силен шок ще го убие, затова правеше всичко, за да избягва стреса. И тази сутрин намира бедното момиченце и е шокиран, ама наистина шокиран. Но сърцето му дори не трепнало, да не говорим за умиране. — Очите й блестяха, идеше й да затанцува. — Върнахме се към нормалния живот.

Кармайн нямаше представа за фантазиите на Адисън Форбс, в които той убива жена си, затова си тръгна след още една обиколка на имота му с мисълта, че на кривия човек всички са му криви. Доктор Адисън Форбс щеше да бъде много по-щастлив, поне докато адвокатите на Роджър Парсън младши не открият предпазна клауза в завещанието на чичо Уилям. Дали пък част от плана на Призраците не беше да унищожат „Хъг“, като убиват красиви момичета? И ако е така — защо? Възможно ли е чрез унищожаването на „Хъг“ да искат всъщност да унищожат професор Робърт Мордънт Смит? И ако това е вярно, те бяха на път да успеят. И къде в цялата тази схема беше Дездемона? По време на закуската им той я въртя без угризения на шиш като истински полицай: дали не е видяла нещо, което да е погребала дълбоко в съзнанието си, дали не е била на улицата, когато момичето е било отвлечено, дали някой в „Хъг“ не й е казал нещо странно, дали нещо необичайно й се е случило напоследък? След като си помисли внимателно, тя даде отрицателни отговори на всичките му въпроси.

След една безплодна обиколка из „Хъг“, Кармайн се качи на обратно на форда и пое към Мерит Паркуей, път, който отиваше към Ню Йорк през Бриджпорт. Въпреки че не очакваше да го пуснат да види професора, не виждаше причина да не се опита да разгледа, колкото се може повече от Марш Манор и да се увери дали това, което беше докладвала бриджпортската полиция беше вярно — че пациентите лесно могат да излизат от там.

Реши, че е вярно, когато мина през внушителните порти, украсени с ананаси. Агорафобията би задържала повече пациенти вътре, отколкото охраната. Нямаше охрана.

Добре. А сега накъде? При семейство Чандра. Имението им беше до Уилбър Крос, там, където шосе 133 влизаше на пръв поглед безсмислено в област, осеяна с ферми и хамбари сред приятни поляни и ябълкови градини. Беше прекалено късно да говори вече с Нур Чандра в „Хъг“ — той напусна миналия петък. Същото направи и Сесил.

Къщата не беше от нивото на смешната ферма на Марш Манор, имението напомняше за Кейп Код. Из него бяха разхвърляни половин дузина обитаеми сгради. Кармайн бе впечатлен да види колко много организация се изисква, за да се направи луксозен живота на двама души и няколко деца с излишни пари. Без съмнение семейство Чандра бяха наели управител, заместник-управител и иконом, както и цяла армия слуги с тюрбани. Цялата машина работеше толкова добре, че семейство Чандра никога не се замисляше какви усилия изисква това. Само щракваха с пръсти и получаваха веднага каквото искат.

— Ужасно неприятно — каза доктор Нур Чандра на Кармайн насред впечатляващата си библиотека, — но необходимо, лейтенант. „Хъг“ беше идеален за моите намерения, дори до… включително и Сесил.

— Тогава защо напускате? — попита Кармайн.

Чандра го погледна презрително.

— О, стига, нима не виждате, че „Хъг“ е вече минало? Робърт Смит няма да се върне, а ми казаха че и членовете на борда от семейство Парсън се опитват да се измъкнат от финансирането на института. Предпочитам да си тръгна сега, когато нещата са още неуточнени, отколкото да чакам и да се препъвам в трупове. Трябва да се махна, докато това чудовище все още убива, да изтрия всяко подозрение от себе си. Ако, разбира се, не го заловите, лейтенант.

— Това звучи разумно и логично, доктор Чандра, но аз подозирам, че истинската причина да се разбързате има нещо общо с маймуните ви. Шансът да ги вземете със себе си в сегашния хаос е много по-голям, отколкото когато семейство Парсън се разтревожи повече за ситуацията в „Хъг“, отколкото за завещанието. Вие всъщност си тръгвате с имущество на „Хъг“ на стойност близо милион долара, независимо какво пише в договора ви.

— О, много проницателно, лейтенант! — каза възхитен Чандра. — Точно затова напускам сега. Веднъж да си тръгна и да взема с мен моите макаци, мисията ще е изпълнена. Поправянето на този факт по-късно би било истински ад от юридическа и логистична гледна точка.

— Макаците още ли са в „Хъг“?

— Не, те са временно тук. Заедно със Сесил Потър.

— И кога заминавате за Масачузетс?

— Всичко вече е задвижено. Аз самият отивам в петък със съпругата си и децата. Сесил и макаците тръгват утре.

— Чух, че сте си купили хубава къща в покрайнините на Бостън.

— Да. Всъщност много прилича на тази.

Влезе Сурина Чандра, облечена в алено сари, украсено с бродерии от златни нишки. Ръцете, шията и косите й бяха обсипани с бижута. Зад нея вървяха две малки момиченца на около седем години. „Близначки“ — помисли си Кармайн, поразен от красотата им. Но възхищението изчезна веднага от погледа му, когато видя в какво са облечени. Еднакви дантелени рокли, покрити с кристали, с колосани поли и малки бухнали ръкави. И двете бяха в ефирен бледозелен цвят.

Представянето мина като на сън. Момичетата, Лейла и Нуру наистина се оказаха близначки. Сериозни дечица с огромни черни очи и коси, сплетени в дебели като корабни въжета плитки. Също като майка си миришеха на някакъв източен парфюм, който Кармайн не хареса. Беше с много мускус, тежък и тропически. На ушите им имаше диаманти, много по-красиви от кристалите по роклите.

— Много ми харесват роклите ви — направи комплимент на близначките, като се наведе до нивото на очите им, но без да ги приближава.

— Да, хубави са — каза майка им. — Трудно се намират такива детски рокли в Америка. Разбира се, те имат много дрехи, изпратени от Индия, но като видяхме тези, веднага ни харесаха.

— Ако въпросът ми не ви се стори груб, госпожо Чандра, бихте ли ми казали откъде купихте роклите?

— От търговски център недалеч от мястото, където ще живеем. Прекрасен магазин за малки момиченца, по-хубав от който и да било в Кънетикът.

— Можете ли да ми кажете къде е?

— О, боя се, че не. Всичките ми изглеждат еднакви, а и още не познавам района.

— А случайно да помните името му?

Тя се засмя и показа белите си зъби.

— Израснала съм с Д.М. Бари и Кенет Греъм, затова естествено, че мога. „Тинкър бел“.

Трите си тръгнаха, близначките му махнаха свенливо.

— Децата ми те харесват — каза Чандра.

Мило, но несъществено.

— Може ли да ползвам телефона ви, докторе?

— Разбира се, лейтенант. Ще ви оставя сам.

„Маниерите им бяха безупречни, дори моралът им да не беше“ — помисли си Кармайн. Докато набираше Марсиано, пръстът му трепереше.

— Знам откъде са роклите — каза без предисловия. — „Тинкър бел“, две думи. Магазин в търговски център в покрайнините на Бостън, но може да има и други магазини със същото име. Започвай да търсиш.

— Магазините са два — съобщи Марсиано, когато Кармайн влезе. — В Бостън и в Уайт Плейнс. И двата са в реномирани търговски центрове. Сигурен ли си?

— Напълно. Две от дъщерите на Чандра бяха облечени в копия на роклята на Маргрета, само че зелени. Въпросът е кой „Тинкър Бел“ спонсорират нашите Призраци?

— В Уайт Плейнс. По-близо е, освен ако не живеят близо до границата с Масачузетс. Това, разбира се, е възможно.

— Тогава Ейб заминава утре за Бостън, а аз поемам Уайт Плейнс. Господи, Дани, най-накрая пробив!

Глава 23

Четвъртък, 15 февруари 1966 г.

„Тинкър бел“ в Уайт Плейнс се намираше в изискан търговски център с магазини за дрехи и мебели. В него имаше и неизбежните щандове за деликатеси, заведения за бързо хранене, хранителни стоки и химическо чистене. Имаше и няколко ресторанта, които се ползваха повече за обяд, отколкото за вечеря. Беше нова сграда на два етажа, но от „Тинкър бел“ бяха прекалено опитни, за да си сложат магазина на горния етаж. Беше близо до входа, на първия етаж.

Докато оглеждаше магазина отвън, Кармайн забеляза, че е доста голям и изцяло посветен на облекла за малки момиченца. Течеше разпродажба на палта и зимни дрехи. Не бяха евтини изкуствени боклуци, всички бяха от естествени материи. Видя, че дори има щанд за кожи, който се намираше под арка с надпис: „Деца и норки“. Дори в този час няколко десетки клиенти се разхождаха покрай полиците, някои с децата, други — сами. Нямаше мъже. Колко ли джебчии влизаха на такова място, зачуди се полицаят.

Събра цялата си увереност и влезе, но изглеждаше и се чувстваше напълно не на място. Сигурно имаше неонов надпис на челото „ченге“, защото жените бързо се отдръпваха от него и продавачката се опита да се скрие.

— Може ли да повикате управителя, ако обичате? — каза той на нещастното момиче, което не успя да изчезне навреме.

О, слава богу, ще го изведат оттук! Момичето веднага го поведе към дъното на магазина и почука на една врата без табела.

Госпожа Жизел Добчик го въведе в малкия си кабинет, претъпкан с кашони и шкафове с папки. От едната страна на масата, която служеше за бюро на госпожа Добчик, имаше метална каса, но не бе останало място за стол за посетители. Реакцията й към значката, която той й показа, беше нескрит интерес. После разбра, че е жена, която се смущава от много малко неща. Около четиридесет и пет годишна, много добре облечена, руса коса, лакирани в червено нокти, толкова дълги, че приличаха на щипци.

— Познато ли ви е това, госпожо? — попита той, като извади розовата рокля на Маргрета от куфарчето си. После и лилавата рокля на Фейт. — А това?

— Почти със сигурност са от „Тинкър Бел“ — отвърна тя и започна да опипва вътрешните шевове. Изведнъж се намръщи. — Етикетите ни са махнати, но ви уверявам, че са оригинални и са от нас. Имаме си специални трикове за разпознаване, скрити в шевовете.

— Сигурно не знаете кой ги е купил?

— Всеки би могъл да бъде, лейтенант. И двете са десети номер, това значи за момичета между десет и дванайсет години. След като минат дванайсет, започват да искат да приличат повече на Анет Фуничело, отколкото на феи. Винаги имаме по една от всеки номер и цвят на склад, но две — трудна работа. Моля, елате с мен.

Тя излезе от кабинета си и той я последва. Минаха през голям участък с блестящи празнични рокли, наредени на десетки стендове със закачалки. Кармайн разбра какво е имала предвид, когато каза, че е трудна работа да се намерят две от един размер. Имаше над две хиляди рокли в нюанси от бяло до тъмночервено, всичките обшити с кристали, перли или фалшиви опали.

— Шест размера за деца от три до дванайсет години, двайсет различни модела и двайсет различни цвята — обясни тя. — Прочути сме с тези рокли, продават се веднага, щом ги изложим. — И се засмя. — Не можем да си позволим да има две момичета с едни и същи рокли на едно и също парти. Да носиш „Тинкър Бел“ е знак за социален статус. Всяка майка и всяко дете от окръг Уестчестър ще ви го кажат. Марката е популярна и в Кънетикът, някои от клиентите ни пътуват от Феърфийлд и Личфийлд.

— Мога ли, след като си взема куфарчето и роклите, да ви поканя на обяд, госпожо Добчик? Или на кафе? Тук се чувствам като слон в стъкларски магазин, а и мога да ви разгоня клиентите.

— Благодаря, имам нужда от почивка.

— Това, което казахте — че не трябва да има две момичета с еднакви рокли на едно и също парти — ме навежда на мисълта, че водите доста подробна документация — каза той, след като отпи от шоколадовия си шейк. Прекалено много детски радости имаше тук.

— О, да, налага ни се. Само че двата модела, които ми показахте, са сред най-популярните в продължение на няколко години и сме продали много от тях. Розовата дантела не се продава от пет години, а лилавата — от четири. Вашите бяха толкова повредени, че е невъзможно да се определи кога са ушити.

— Къде се произвеждат?

Тя отхапа от поничката си. Очевидно ролята на експерт й харесваше.

— Имаме малка фабрика в Уорчестър, Масачузетс. Сестра ми ръководи магазина в Бостън, а аз този в Уайт Плейнс, брат ни се занимава с фабриката. Семеен бизнес, ние сме единствените собственици.

— Идват ли мъже да купуват при вас?

— Понякога, лейтенант, но като цяло клиентите на „Тинкър бел“ са жени. Мъжете могат да купуват бельо за съпругите си, но обикновено избягват да купуват официални рокли за дъщерите си.

— Някога продавали ли сте две дрехи от един и същ размер и цвят на един и същ купувач в един и същ ден? Например за близначки?

— Да, случва се, но трябва да изчакат един ден, за да получат втората рокля. Жените, които имат близначки, поръчват предварително.

— А какво ще кажете ако някой дойде и купи да речем моята розова дантела и лилавата… с както там й беше името…

— Английска бродерия — подсказа тя.

— Благодаря. Ще си го запиша. Купувал ли е някой два модела с един и същ номер, но от различни цветове в един и същи ден?

— Само веднъж — каза тя и въздъхна от удоволствие при спомена. — Ама че покупка беше! Дванайсет рокли за момичета от десет до дванайсет години, всичките различен модел и цвят.

Косата на Кармайн настръхна.

— Кога?

— Мисля, че беше към края на 1963 година. Мога да проверя.

— Преди се върнем и да го направите, госпожо Добчик, ми кажете спомняте ли си тази клиентка? Как изглеждаше?

— Много добре си спомням — каза идеалната свидетелка. — Не и името й, защото плати в брой. Беше във възрастовата група на бабите. Към петдесет и пет. Носеше палто от самур и елегантна самурена шапка. Косата й беше синкава, с добър, но не прекален грим, голям нос, сини очи, елегантни бифокални очила и имаше приятен глас. Чантата и обувките й бяха на „Шарл Журдан“ и съчетани идеално. Имаше дълги самуренокафяви ръкавици, същия цвят като чантата и обувките. Униформен шофьор занесе всички кутии до лимузината. Беше черен линкълн.

— Не прилича на човек, който има нужда от социални помощи.

— Господи, не! Това си остава най-голямата покупка на дребно на официални рокли, която някога сме имали. Всяка струва по сто и петдесет, получихме хиляда и осемстотин долара тогава. Вадеше стодоларови банкноти от пачка дебела два пръста.

— Случайно да я попитахте защо купува толкова много официални рокли от един и същ размер?

— Разбира се, кой не би попитал? Тя се усмихна и каза, че е местен представител на благотворителна организация, която ще изпрати роклите като коледни подаръци в сиропиталище в Бъфало.

— Повярвахте ли й?

Жизел Добчик се усмихна широко.

— Звучи толкова правдоподобно, колкото да купиш дванайсет рокли от един и същ размер, нали?

— Май да.

Върнаха се в „Тинкър Бел“, където госпожа Добчик извади документацията от покупката. Нямаше име, платено е в брой.

— Записали сте номерата на банкнотите — забеляза Кармайн. — Защо?

— Тогава имаше съмнения за фалшиви пари и затова, докато момичетата опаковаха, аз ги проверих в банката.

— И не бяха фалшиви?

— Не, бяха си истински, но банката се заинтересува от тях, защото били печатани през 1933 година, веднага след като спадна стандартът на живот, а бяха почти като нови. — Госпожа Добчик сви рамене. — На мен какво ми пукаше? Бяха законни платежни средства. Според човека от банката били запазени в дълбок резерв.

Кармайн огледа списъка с осемнайсетте номера.

— Съгласен съм. Номерата са последователни. Много необичайно, но не ми помага с нищо.

— Това част от някакъв голям, вълнуващ случай ли е? — попита госпожа Добчик, докато го изпращаше до вратата.

— Боя се, че не, госпожо. Пак заплаха от фалшиви пари.

— Вече знаем, че Призраците са планирали втората серия убийства предварително — каза Кармайн на очарованата си публика. — Покупката е направена през декември 1963 година, доста преди първата жертва Розита Есперанца да бъде отвлечена. Две години са отвличали по едно момиче на всеки два месеца, за да ги докарат до дванайсет, а роклите от „Тинкър Бел“ са били в нафталин, докато им дойде времето. Каквито и да са Призраците, те не следват лунния цикъл. Това искаха да знаят психиатрите, когато започнаха да убиват всеки месец. Луната няма нищо общо с Призраците. Те следват слънцето, всичко е по дванайсет.

— Информацията от „Тинкър бел“ ще помогне ли? — попита Силвестри.

— Сега не, едва когато има процес.

— Но първо трябва да намерите Призраците — каза Марсиано. — Коя мислиш, че е бабата, Кармайн?

— Единият от Призраците.

— Но ти каза, че това не са престъпления, извършени от жени.

— И още го твърдя, Дани. Но е много по-лесно един мъж да се маскира като възрастна жена, отколкото като млада. Тогава грубата кожа и бръчките нямат значение.

— Реквизитът ми хареса — отбеляза сухо Силвестри. — Самурено палто, шофьор и лимузина. Можем ли да се опитаме да намерим лимузината?

— Утре ще натоваря Кори с това, Джон, но не храня големи надежди. Предполагам, че шофьорът е бил другият Призрак. Странно, госпожа Добчик си спомняше всяка подробност за бабата, чак до бифокалните очила, но нищо за шофьора, освен че носел черен костюм, шапка и кожени ръкавици.

— Защо, логично е — каза Патрик. — Твоята госпожа Добчик е в бизнеса с дрехи. Всеки ден обслужва богати жени, но никога мъже наемни работници. Жените складират в паметта си и познават всеки вид кожа и всяка марка френски чанти и обувки. Обзалагам се, че бабата не е свалила и за секунда ръкавиците си, дори когато е броила стотачките от пачката.

— Прав си, Патси. Била е през цялото време с ръкавици.

Силвестри изсумтя.

— Значи пак не се приближаваме до Призраците.

— От една страна — да, Джон, но имаме напредък. Тъй като не оставят следи и никой не може да ни даде описание, търсим игла в купа сено. Колко хора живеят в Кънетикът — три милиона? Малък щат, няма големи градове, само дузина по-малки и стотина съвсем малки. Е, това е нашата купа сено. Като започнах разследването, не след дълго осъзнах, че търсенето на иглата не е правилния подход. Роклите от „Тинкър бел“ на пръв поглед са още една задънена улица, но аз не мисля така. Те са още една улика, нов пирон в ковчега. Всичко, което ни носи информация за Призраците, ни приближава към тях. Засега имаме пъзел на ясно, синьо небе, но роклите от „Тинкър Бел“ са парченце от него. Пъзелът расте.

Кармайн се облегна, твърдо стоящ зад идеята си.

— Първо, Призрака се превърна в два Призрака. Второ, двата Призрака са близки като братя. Не знам какъв е цветът на кожата им, в колективното си съзнание те виждат лице. Лице преди всичко. И то такова, каквото не се среща при белите момичета и е много рядко сред цветнокожите. Призраците работят като екип в истинския смисъл на думата — всеки си има своите задачи и области на компетентност. Вероятно се отнася и до това, което правят с жертвите си, след като ги отвлекат. Изнасилването ги възбужда, но жертвата трябва да е девствена във всеки един смисъл на тази дума — те не се интересуват от мръсници с химени. Може би единият Призрак я целува за първи път, другият я дефлорира. Виждам ги как си разпределят задачите — ти правиш това, аз онова. Не знам кой точно я убива, но предполагам, че по-покорният от двамата го прави. Той също така почиства. Единствената причина, поради която пазят главите, са лицата. Което значи, че когато ги намерим, ще намерим и всички глави, чак до тази на Розита Есперанца. Когато деянията им не са били известни на полицията, те са се опиянявали да отвличат посред бял ден, но от Франсин Мърей нататък са се отказали. Започвам да си мисля, че са се ориентирали към нощните отвличания заради полицията, а не защото са измислили съзнателно нов план. Просто нощните отвличания не са толкова рисковани.

Патрик седеше присвил очи, все едно се съсредоточаваше върху нещо много дребно.

— Лицето — каза той. — За първи път те чувам да се откажеш от всички други критерии, Кармайн. Какво те кара да мислиш, че само лицето ги интересува? Защо се отказа от цвета на кожата, вярата, расата, височината, невинността?

— О, Патси, знаеш колко пъти съм се фиксирал върху всичките по отделно и заедно, но накрая реших да се съсредоточа върху лицето. Хрумна ми изведнъж, докато си карах колата. Ей така — бум! — И той сви юмрук. — Маргрета Бюли ме наведе на тази мисъл. Моята черна перла сред толкова матови. Какво общо имаше тя с другите момичета? И отговорът беше — лицето. Нищо друго, освен лицето. Черта по черта, тя е същата като останалите. Заблудих се от различията, и то толкова, че пропуснах приликата — лицето.

— Ами невинността? — попита Марсиано. — Това също я свързва с останалите.

— Да, така е. Но не невинността кара нашата двойка призраци да отвличат определени момичета. Лицето им ги кара. Ако момичето няма хубаво лице, дори да притежава цялата невинност на света, няма да заинтригува Призраците — млъкна и се намръщи.

— Продължавай, Кармайн — подкани го Силвестри.

— Призраците — или може и Призрака — познават някого с такова лице. И го мразят повече от цялото останало човечество, взето заедно. Зарови лице в дланите си и се хвана за косата.

— Единият от тях или и двамата? Доминиращият със сигурност, а покорният може да е с него просто заради тръпката. Той е слугата, мрази всички, които мрази и доминиращият. Когато ми каза, че Призраците не се интересуват от гърди, Патси, ти попълни още едно парченце от пъзела. Сплесканите гърди, епилираните пубиси. Това ни навежда на мисълта, че лицето е на дете преди пубертета, но ако е така, защо не отвличат по-малки деца? Не им липсва нито изобретателност, нито кураж да го направят. Дали пък единият от Призраците не е познавал притежателката на лицето, когато се е превръщала от момиче в жена? И я е мразил повече като жена, отколкото като дете? Това е загадката, на която нямам отговор.

Силвестри изплю пурата си от вълнение.

— Но с втората дузина отиват все повече в посока на децата, Кармайн. С тези празнични момичешки роклички.

— Ако знаехме коя е притежателката на лицето, щяхме да знаем и кои са Призраците. Докато карах насам от Уайт Плейнс, се опитвах да си представя къщите на всички служители на „Хъг“ и да се сетя дали от някоя стена не ме е гледало това лице, но такова там нямаше.

— Все още ли стоиш твърдо на хипотезата, че убийците са от „Хъг“? — попита Марсиано.

— Единият призрак е определено от „Хъг“. Другият не е. Той измисля всичко и може би извършва част от отвличанията сам. Няма начин да не е от „Хъг“, Дани. Да, ще ми кажеш, че труповете са могли да бъдат оставени в някой от хладилниците на медицинския факултет, но къде другаде, освен в „Хъг“ е възможно да вземеш две до десет големи торби и да ги внесеш вътре, без да те забележат? Колкото по-малко носиш, толкова повече курса трябва да направиш. В другите паркинги хора идват и заминават по двайсет и четири часа в денонощието, а паркингът на „Хъг“ е с магнитни карти и напълно празен, да речем, в пет сутринта. Забелязах, че на една от стените е завързана голяма количка като от супермаркетите, с която учените могат да си внасят книги и документи. Не казвам, че Призраците не са могли да използват и други хладилници, а че е най-лесно и просто да използват този в „Хъг“.

— Простото и лесното е по-вероятно — каза Силвестри. — Значи „Хъг“ остава.

— Ти само се моли да не е Дездемона, Кармайн — каза Патрик.

— О, сигурен съм, че не е тя.

— А! — извика Патрик и наостри уши. — Значи подозираш някого?

Кармайн пое дълбоко въздух.

— Не подозирам никого и това е най-голямото ми притеснение. Трябва да подозирам някого, тогава защо не го правя. Имам чувството, че изпускам нещо, което е точно под носа ми. Сънувам и всичко ми е кристално ясно, но когато се събудя, е изчезнало. Мога само да продължа да си човъркам мозъка.

— Говори с Елиза Смит — каза Дездемона, опряла глава на рамото на Кармайн. Беше се преместила при Кармайн след страховитото среднощно посещение в апартамента й. — Знам, че ни ми казваш нищо важно, но съм убедена, че смяташ, че убиецът е от „Хъг“. Елиза е работила там още от основаването му и въпреки че не си вре носа където не трябва, знае много неща, които другите не знаят. Професорът понякога й споделя, особено ако е ядосан на някой служител — когато го изнерви Тамара или когато Кърт Шилер изпадне в някое от настроенията си. Елиза има магистърска степен по психология от „Смит“ и докторска от „Чъб“. Не съм почитателка на психолозите, но професорът много уважава мнението й. Виж се с нея и поговорете.

— Професорът някога изпитвал ли е нужда да говори с теб за Елиза?

— Разбира се, че не! Аз си се движа в своя орбита, която не се пресича с орбитите на другите. Нещо като неравноделен такт съм. На мен гледат като счетоводител, не като на учен, а това значи, че нямам никакво значение за професора. — Тя се сгуши в него. — Сериозно ти говоря, Кармайн. Говори с Елиза Смит. Знаеш много добре, че от този разговор може да дойде разрешаването на случая.

Глава 24

Понеделник, 21 февруари 1966 г.

Последствията от затоплянето отвориха много работа на Кармайн и той успя да се види с госпожа Елиза Смит чак седмица, след като Дездемона му я препоръча. Освен това, дори животът му да зависеше от това, не можеше да разбере как госпожа Смит може да му помогне в разследването. Особено сега, когато тръгна слух, че професорът няма да се върне в „Хъг“.

Температурите се вдигнаха и вятърът най-накрая реши да утихне. От мразовито времето се превърна в идеално за демонстрации — хладно, но не неприятно. Стопи се и ледът, който замразяваше расовите напрежения и навсякъде избухна насилие.

Мохамед ел Неср строго забрани бунтовете в Холоуман, защото те не бяха част от плана му на този етап от развитието му, когато се страхуваше от арести и заповеди за обиск. За разлика от групичките недоволни чернокожи, които създаваха проблеми, „Черната бригада“ и нейният лидер разполагаха с невероятен арсенал от оръжия, а не просто с пушки и пистолети, купени спорадично от оръжейните магазини или завлечени от нечий дом. А сега не беше времето този арсенал да се разкрива. Но въпреки това Мохамед усилено организираше демонстрации. Не бе ясно на каква численост се е надявал, но събра достатъчно хора да викат и вдигат във въздуха свити юмруци пред общината, областната административна сграда, администрацията на „Чъб“, гарата, автогарата, официалната резиденция на М.М. и, разбира се, пред „Хъг“. Всички плакати бяха посветени на Чудовището от Кънетикът, неговата неприкосновеност и расизма при избора на жертви.

— В края на краищата — каза развълнуван Уесли-Али на Мохамед — искаме да подчертаем расовата дискриминация. Младите момичета на белия човек са в безопасност, но другите не са, а този факт не може да се оспори дори в абаносовата кула на губернатора. Всеки индустриален град в Кънетикът има поне осемдесет процента чернокожо население, а това ни дава предимство.

Мохамед ел Неср приличаше на орел, каквото значеше и името му — горд, с голям нос, впечатляващо висок и добре сложен. Късо подстриганата му коса беше скрита под шапка, чийто дизайн сам бе измислил. Приличаше малко на тюрбан, но отгоре беше плоска. Отначало носеше брада, после реши, че крие прекалено много от лицето му и пред камерите изглежда грозен и жесток като животно. Белият юмрук на черното му кожено яке беше избродиран, а не отпечатан с боя. Носеше военни панталони и имаше походка на бивш военен, какъвто и беше. Под името Питър Канбера се издигна до полковник в американската армия. Наистина беше орел. И то с две дипломи по право.

Щабквартирата му на Петнайсета улица №18 не беше пълна с матраци, а с книги, които той четеше ненаситно. Бяха юридически, за политика и история. Усилено изучаваше Корана и се смяташе за лидер. Но все още се опитваше да намери пътя, по който да извърши своята революция. Може в големите градове чернокожите да са мнозинство, но белият човек все още притежаваше цялата нация, която в по-голямата си част не се състоеше от граждани. Отначало се зае да привлича към своята „Черна бригада“ чернокожи военнослужещи, които бяха мнозинство в армията, но разбра, че много малко от тях имат желание да го последват, независимо какво си мислеха за белия човек. Когато го уволниха с почести, той се засели в Холоуман, защото смяташе, че един малък град е най-доброто място за ухажване на неспокойните чернокожи маси от гетата. Че камъкът, който ще хвърли в спокойното езеро Холоуман, ще направи вълни, които ще се разпрострат и в по-големи градове. Беше прекрасен оратор и често получаваше покани да държи речи на митинги в Ню Йорк, Чикаго, Лос Анджелис. Но местните лидери винаги са ревниви към последователите си и не вземаха на сериозно Мохамед ел Неср. На петдесет и две години знаеше, че няма пари и национална организация, за да сплоти хората си така, както имаха нужда. Но чернокожите отказваха да ги води там, където той искаше, предпочитаха Мартин Лутър Кинг, който беше пацифист и християнин.

А ето сега този кльощав голтак от Луизиана му дава съвети. Как бе допуснал това да се случи?

— Мислих доста — каза Уесли-Али — за това, което каза преди два месеца, спомняш ли си? Каза, че движението ни се нуждае от мъченик. Е, работя по въпроса.

— Добре, Али, работи, човече. А междувременно се върни към основната си задача — „Хъг“. И на Единайсета улица.

— Как върви подготовката за митинга следващата неделя?

— Страхотно. Изглежда, че ще успеем да съберем петдесет хиляди чернокожи към обяд в парка. А сега се разкарай, Али, остави ме да си пиша речта.

Уесли-Али се разкара, както му наредиха, към Единайсета улица, за да разпространи вестта, че Мохамед ел Неср ще държи реч следващата неделя в парка на Холоуман. Не само че всички трябва да дойдат, ами да убедят и приятелите, и съседите си да дойдат. Мохамед беше прекрасен и харизматичен оратор, въодушевяваше последователите си и си струваше човек да го послуша. Елате, за да чуете как белият човек е прекарал тотално чернокожите. Никое черно момиче не е в безопасност, но Мохамед ел Неср има всички отговори.

Колко жалко, помисли си Уесли-Али в дъното на вечно заетия си мозък, че нито един бял няма да се сети да стреля по Мохамед ел Неср. Какъв мъченик щеше да излезе от него! Но това беше заспалият стар Кънетикът, а не Югът или Западът. Нямаше неонацисти, Ку Клукс Клан, нямаше дори обикновени бели шовинисти. Един от първите тринайсет щата, раят на свободното слово.

Каквото и да си мислеше Уесли-Али, Кармайн знаеше, че в Кънетикът има неонацисти, Ку Клукс Клан и бели шовинисти. Знаеше, че повечето от тях са такива само на думи, а дума дупка не прави. Но всеки, който мразеше чернокожите, беше под наблюдение, защото Кармайн искаше да е сигурен, че никой няма да извади оръжие срещу Мохамед ел Неср в неделя следобед. Докато Мохамед подготвяше митинга, Кармайн се подготвяше да го защити, планираше къде ще са снайперистите на полицията, колко цивилни може да отдели да охраняват митинга срещу белите. Няма да позволи Мохамед ел Неср да бъде застигнат от куршум и да се превърне в мъченик.

Но в нощта срещу неделя пак заваля сняг, изви се такава февруарска буря, че натрупа половин метър сняг за една нощ. Силен вятър понижи температурата под нулата и направи митинга в парка невъзможен. Зимата пак ги спаси.

Така че днес Кармайн беше свободен да поеме по шосе 133 и да се види дали госпожа Елиза Смит си у дома. Там беше.

— Момчетата отидоха на училище много разочаровани. Ако снегът беше изчакал до снощи, днес нямаше да са на училище.

— Съжалявам за тях, но за мен това е добра новина, госпожо Смит.

— Митингът на чернокожите в парка?

— Точно така.

— Бог обича мира — каза тя простичко.

— Тогава защо Той не ни прати повече? — попита ветеранът от армията и от полицията.

— Защото, като ни е създал, Той се е преместил някъде другаде в безкрайната вселена. Може би наистина сме негово творение и ни е сложил някакъв чарк, който да ни кара да обичаме мира, но после този чарк се износил и сега е прекалено късно за Бог да се връща.

— Интересна теория — отбеляза той.

— Правя сладкиши пеперуди — каза Елиза и го поведе към изкуствено състарената си кухня. — Какво ще кажете да направя кана свежо кафе и да ви почерпя?

Кармайн разбра, че сладкишите пеперуди са малки жълти кексчета, на които Елиза беше отрязала горната част и ги бе запълнила със сладък бит крем, след това беше разрязала капака на две и беше поставила двете половини върху крема, така че да приличат на дебели пеперудени крила. Освен това бяха вкусни.

— Махнете ги, моля ви — каза той, след като излапа четири. — Ако не го направите, ще ги изям всичките.

— Добре — съгласи се тя и ги занесе на кухненския плот. После седна. — Е, какво ви води насам, лейтенант?

— Дездемона Дюпре. Тя ми каза, че трябва да говоря с вас за хората в „Хъг“, защото вие най-добре ги познавате. Ще ми съдействате ли, или ще ме изгоните?

— Преди три месеца щях да ви изгоня, но сега нещата са различни. — Тя повъртя чашата си с кафе в ръце. — Знаете ли, че Боб няма да се върне в „Хъг“?

— Да. Изглежда, всички там го знаят.

— Това е трагедия, лейтенант. Той е съсипан. Винаги си е имал тъмна страна, знам за нея, откакто го познавам, а аз го познавам, откакто се помня.

— Какво имате предвид под тъмна страна, госпожо Смит?

— Дълбока депресия, бездънна яма, апатия. Нарича го „едно от моите състояния“. За първи път му се случи след смъртта на дъщеря ни, Нанси. Почина от левкемия.

— Много съжалявам.

— Ние също — каза тя и премигна, за да прогони сълзите. — Нанси беше най-голямата, почина на седем години. Сега щеше да е на шестнайсет.

— Имате ли нейна снимка?

— Стотици, но съм ги прибрала заради склонността на Боб да изпада в депресии. Изчакайте за момент. — Излезе и се върна със снимка на прекрасно момиченце, очевидно правена преди болестта да я изтощи. Къдрава руса коса, големи сини очи и тънките устни на майка си.

— Благодаря ви — и остави снимката с лицето надолу върху масата. — Предполагам, че се е възстановил от депресията?

— Да, благодарение на „Хъг“. Създаването на центъра го съхрани. Но сега е различно. Ще си остане завинаги при влакчетата.

— Как ще се справите финансово? — попита той и осъзна с какъв копнеж гледа сладкишите пеперуди.

Тя стана да му налее още кафе и сложи два сладкиша на чинийката до чашата му.

— Ето, изяжте ги. Това е заповед. — Устните й изглеждаха изсъхнали и тя ги облиза. — Нямаме финансови тревоги. И двете семейства са ни оставили състояния, което означава, че и на двамата не ни се налага да работим. Каква ужасна перспектива за едно американско семейство! Трудовият морал е неизкореним.

— Ами синовете ви?

— Ще ни наследят. Те са добри момчета.

— Защо професорът ги бие?

Не се опита да го отрече.

— Заради тъмната си страна. Но честно казано, не се случва често. Само когато наистина го дразнят, както само децата могат — не искат да спрат да говорят по неподходяща тема или не приемат отказ. Типични деца.

— Чудех се дали сега вече момчетата ще се присъединят към неговите занимания с влакчетата?

— Предполагам, че и двамата ми синове по-скоро биха умрели, отколкото да слязат в мазето. Боб е… егоист.

— Забелязах — каза той внимателно.

— Мрази да споделя заниманията си с влакчетата. Точно затова момчетата се опитаха да ги изпочупят. Каза ли ви, че щетите бяха ужасни?

— Да, и че му отнело четири години, да ги възстанови.

— Това просто не е вярно. Глупости, лейтенант! Две малки момчета на пет и на седем само пипат и местят разни неща, не правят нищо друго. Тогава той ги би безмилостно, трябваше да му изтръгна пръчката от ръцете. И му казах, че ако пак ги нарани така, ще се оплача в полицията. И той знаеше, че не се шегувам. Макар че още ги бие от време на време. Но никога така лошо, както когато му пипаха влакчетата. Вече няма садистични наказания. Обича да ги критикува, защото не са толкова добри, колкото сестра им, която е превърнал в светица. — Усмихна се, но в извивката на устните й нямаше радост. — Макар че ви уверявам, че Нанси беше същата като Боби и Сам, не беше светица.

— Не ви е лесно, госпожо Смит.

— Може би, но не е нещо, с което не мога да се справя. Докато успявам да се справям с живота, всичко е наред.

Той изяде сладкишите.

— Прекрасни са — каза с въздишка. — Разкажете ми за Уолтър Полоновски и жена му.

— Те са безнадеждно обременени от религията — каза Елиза и поклати глава, сякаш се чудеше над огромната им глупост. — Тя си мислела, че той няма да одобри противозачатъчните средства, той си мислел, че тя няма са се съгласи да ги ползва. И така се сдобили с четири деца, като всъщност никой от тях не искал ни едно, особено в началото на брака си, когато още не са се опознали. Адаптирането към живот с непознат е трудна работа, но става още по-трудна, когато този непознат се променя пред очите ти — вика, чупи, оплаква се, обичайните неща. Паола е доста по-млада от Уолт. Беше такова красиво момиче! Също като Мариан, новата му любов. Когато Паола разбра за Мариан, трябваше да си замълчи и да продължи да живее с Уолт като източник на средства. А сега ще отглежда четири деца с мизерна издръжка, защото не може да работи. Уолт няма да й даде и цент повече от това, което е длъжен и ще продаде къщата. И тъй като тя е ипотекирана, делът на Паола ще е пак трохи. Но проблемите на Уолт са още по-големи, защото Мариан е бременна. Това означава, че Уолт ще се сдобие с две семейства, които трябва да издържа. Ще се наложи да започне частна практика, което е наистина жалко. Той е добър учен.

— Прагматична сте, госпожо Смит.

— Все някой в семейството трябва да е.

— Чух слухове от няколко души — започна той бавно, като не я изпускаше от очи, — че „Хъг“ ще бъде закрит, поне в сегашния си вид.

— Сигурна съм, че тези слухове са верни, което ще улесни някои служители да вземат решение. Например Уолт Полоновски. Мори Финч също. След опита за самоубийство на Шилер и намирането на тялото на бедното момиче, Морис Финч също се срина. Не като Боб, но пак не е добре. — Тя въздъхна. — Но този, за когото най-много ми е жал, е Чък Понсонби.

— Защо? — попита той, изненадан от този нов поглед към Понсонби, за когото бе приел, че е съперникът на професора. Смяташе, че Понсонби ще оцелее най-добре от всички, независимо какво ще се случи с „Хъг“.

— Чък не е брилянтен учен — каза Елиза Смит с внимателно подбран неутрален тон. — Боб го носи на гърба си от основаването на „Хъг“. Боб направлява работата на Чък и двамата много добре го знаят. Това си е тяхната конспирация. Мисля, че освен тях двамата никой друг няма ни най-малка представа за това.

— И защо му е на професора да го прави?

— Стари връзки, лейтенант, много стари. Ние сме от едно и също потекло на първозаселници — семействата Понсонби, Смит и Кортни, моето семейство. Дружбата между тях е от поколения и Боб наблюдаваше как повратите на съдбата унищожават семейство Понсонби, аз също.

— Поврати на съдбата?

— Лен Понсонби, бащата на Чък и Клеър, беше невероятно богат, също като предците си. Айда, майка им, е от богато семейство от Охайо. После Лен Понсонби беше убит. Трябва да е станало през 1930 година и не след дълго Уол Стрийт се срина. Беше пребит до смърт на гарата на Холоуман от група пияни работници-надничари. Бяха пребили още двама души. Разбира се, обвиниха Голямата депресия, незаконния алкохол, какво ли не! Един дори беше заловен. Но богатството на Лен се било стопило в тежката криза и бедната Айда остана без пукната пара. Издържаше се, като продаваше фамилната земя. Смела жена!

— Откъде познавате Чък и Клеър? — попита Кармайн, учуден какво може да се крие зад човешката фасада.

— Всички учехме в пансиона заедно. Чък и Боб бяха четири класа преди мен и Клеър.

— Клеър? Но тя е сляпа!

— Ослепя на четиринайсет. През 1939, точно когато избухна войната в Европа. Зрението й винаги е било слабо, но тогава получи отлепване на ретините и на двете очи заради ретинална пигментоза. Ослепя напълно буквално за един ден. Беше ужасно! Сякаш на бедната жена и трите й деца нещастията не им бяха достатъчно.

— Три деца?

— Да, две момчета и Клеър. Чък е най-големият, след това следва Мортън и накрая Клеър. Мортън беше умствено изостанал, не говореше и сякаш не забелязваше, че на света живееха и други хора. Никога не гасеше лампата си, лейтенант. И имаше пристъпи на насилие. Боб казва, че по онова време не са знаели за диагнозата аутизъм. Така че Мортън не ходеше на училище.

— Виждали ли сте го?

— Понякога, макар че Айда Понсонби се боеше, че може да изпадне в някое от онези негови състояния на бяс и го заключваше, когато ходехме да си играем с другите й деца. Но не ходехме често. Чък и Клеър идваха у нас или у Боб.

Умът му работеше на пълни обороти и Кармайн се мъчеше да запази спокойствие и да не смесва нишките на тази удивителна история. Сега пък умствено изостанал брат! Защо не беше усетил, че у Понсонби има нещо нередно? Защото на повърхността не личеше абсолютно нищо! Но в мига, в който Елиза Смит спомена за три деца, той разбра. Всичко започна да се подрежда. Чък в „Хъг“ и лудият брат някъде другаде… Осъзна, че Елиза Смит го гледа с любопитство и се насили да зададе разумен въпрос.

— Как изглежда Мортън? И къде е сега?

— Как изглеждаше, лейтенант. Минало време. Всичко им се струпа изведнъж, е, може да е имало интервал от няколко дни или седмица. Клеър ослепя и Айда я прати в училище за слепи в Кливланд, където все още имаше роднини. Имаше и връзка с училището за слепи, май семейството беше правило дарение. Тогава беше трудно да се запише дете в такова място. Както и да е. Точно Клеър замина за Кливланд и Мортън почина, мисля че от мозъчен кръвоизлив. Разбира се, ние бяхме на погребението. Какво са причинявали на децата по онова време! Трябваше да минем покрай отворения ковчег, да се наведем и да целунем Мортън по бузата. Беше мека и мазна. — Тя потръпна. — Тогава за първи път в живота си помирисах смъртта. Бедничкият, най-накрая намери покой. Как изглеждаше ли? Като Чък и Клеър. Погребан е в семейния парцел в старото гробище във Вали.

Хипотезата на Кармайн беше разбита на парчета. Нямаше начин Елиза Смит да си измисля. Историята на рода Понсонби беше истинска и доказваше един добре известен факт: че някои семейства по неизвестни причини понасяха низ от страдания и нещастия. Не родени без късмет, ами направо родени за трагедии.

— От думите ви разбирам, че семейството има наследствена обремененост — каза той.

— О, да. Боб го забеляза, докато учеше медицина по време на курса по генетика. Лудостта и слепотата са чести в рода на Айда, но не и в семейство Понсонби. Айда също полудя малко по-късно. Мисля, че за последен път я видях на погребението на Мортън. След като Клеър замина за Кливланд, вече не ходех у тях.

— Кога Клеър се върна вкъщи?

— Когато Айда полудя напълно, не беше много след Пърл Харбър. Чък и Боб не ги повикаха в армията, по време на войната следваха медицина. Клеър прекара в Охайо две години, достатъчно, за да научи брайловата азбука и да може да се движи с бастун. Тя е една от първите, които си взеха куче водач. Биди й е четвъртата.

Кармайн стана, потиснат от огромното си разочарование. В един миг наистина си бе помислил, че всичко е свършило, че е направил невъзможното и е намерил Призраците. Но сега разбираше, че отговорът е толкова далеч, колкото винаги е бил.

— Благодаря ви за подробната информация, госпожо Смит. Има ли някой друг служител на „Хъг“, за когото трябва да знам нещо? Тамара? — Пое дъх. — Дездемона?

— Те не са убийци, лейтенант, както Чък и Уолт не са. Тамара е една нещастна жена, която не може да си намери добър мъж, а Дездемона… — Тя се засмя. — Дездемона е британка.

— И това, че е британка, казва всичко за нея?

— За мен да. Когато е била малка са я изсушили като скумрия.

Раздели се с Елиза на вратата на дома й и закрачи към форда си.

Имаше още нещо, което можеше да направи или по-точно трябваше да направи — да се види с Клеър Понсонби и да разбере защо го излъга, че е била винаги сляпа. Или пък просто искаше да погледа лицето й, което олицетворяваше истинска, неподправена трагедия. Загубила е баща си, когато е била на пет, по същото време семейството обеднява, остава сляпа на четиринайсет, загубва свободата си на шестнайсет, защото трябва да се върне да се грижи за лудата си майка и го прави в продължение на двайсет и една години. Но не усети и най-малък знак за самосъжаление. Каква жена беше Клеър Понсонби! Само че защо го излъга?

Биди залая в мига, в който фордът зави по алеята на „Понсонби Лейн“ 6. Което означаваше, че Клеър си е у дома.

— Лейтенант Делмонико — каза тя, когато отвори вратата, държейки Биди за каишката.

— Как разбрахте, че съм аз? — попита той, докато влизаше.

— По звука на колата ви. Сигурно има мощен мотор, защото вдига много шум, когато спира. Заповядайте в кухнята.

Мина през къщата, без да закачи и една мебел, и влезе в прекалено затоплената кухня с лятата печка.

Биди легна в ъгъла, впила очи в Кармайн.

— Не ме харесва — отбеляза той.

— Тя харесва много малко хора. Какво мога да направя за вас?

— Кажете ми истината. Току-що бях при госпожа Елиза Смит, която ми каза, че не сте сляпа по рождение. Защо ме излъгахте?

Клеър въздъхна и се плесна по бедрата.

— Е, казват, че греховете рано или късно те застигат. Излъгах, защото мразя въпросите, които следват, когато кажа истината, като например: как се почувства, като изгуби зрението си? И все от този род. Е, мога да ви кажа, че се почувствах като осъдена на смърт и бях съсипана и че това е най-ужасното нещо, което ми се е случвало. Току-що разчоплихте раната ми, лейтенант, и от нея потече кръв. Надявам се, да сте доволен. — И му обърна гръб.

— Съжалявам, но бях длъжен да попитам.

— Да, виждам! — Изведнъж се обърна към него и се усмихна. — Сега е мой ред да ви се извиня. Да започнем отначало.

— Госпожа Смит ми каза, че с Чарлз сте имали брат Мортън, който е починал внезапно горе-долу по същото време, когато вие сте ослепяла.

— Господи, Елиза си е развързала езика тази сутрин! Сигурно си ви бива на външен вид, тя винаги е имала слабост към хубавци. Извинете, че иззлобявам, но Елиза получи това, което искаше, а аз — не.

— Извинена сте, госпожице Понсонби.

— И вече няма да ме наричате Клеър?

— Мисля, че след като ви нараних, нямам право да ви наричам Клеър.

— Питахте ме за Мортън. Той почина точно след като ме изпратиха в Кливланд. Не си направиха труда да ме върнат за погребението, макар че аз исках да се сбогувам с него. Почина толкова внезапно, че трябваше да му направят аутопсия и е имало време да ме доведат, докато върнат тялото за погребението. Въпреки че беше умствено изостанал, той беше добро момче. Тъжно, много тъжно…

„Махай се от тук, Кармайн! Вече злоупотреби с гостоприемството й.“

— Благодаря ви, госпожице Понсонби. Наистина ви благодаря и извинете, че ви разстроих.

Аутопсия… Това означава, че смъртта на Мортън Понсонби е документирана на улица „Кейтърби“. Ще прати някой униформен да търси книжата.

По пътя към Холоуман той се отби до старото гробище във Вали. Парцелите му бяха свършили преди деветдесет години. В него имаше много надгробни плочи с името Понсонби, някои по-стари и от най-старите снимки в кухнята на Чък и Клеър. Най-скорошният гроб беше на Айда Понсонби, починала през ноември 1963. Преди нея беше Мортън Понсонби, починал през октомври 1939. А още преди това, Ленард Понсонби, умрял пред януари 1930. Три трагедии, за които бъдещите археолози никога няма да се досетят по скромните епитафии. Семейство Понсонби не обичаха да показват болката си. Също като семейство Смит, помисли си той, когато намери гроба на Нанси. Обикновена плоча, нищо за причината за смъртта й.

Когато се върна в колата, се зачуди, какво ще прави Чък Понсонби, ако закрият „Хъг“? И без насоките от професора? Ще стане семеен лекар? Не, Чарлз Понсонби не беше такъв човек. Прекалено е надменен, студен и елитарен. Възможно беше след това Чарлз Понсонби никога повече да не работи като лекар и затова нямаше никакъв интерес да съсипе „Хъг“, помисли си Кармайн.

Влезе при Патрик, изсумтя и се отпусна в креслото в ъгъла.

— Как върви? — попита Патрик.

— Не питай. Знаеш ли какво ще ми се отрази добре сега, Патси?

— Не, какво?

— Една хубава стрелба на паркинга на „Чъб Боул“, за предпочитане с автомати. Или обир на най-голямата банка на Холоуман от десетина маскирани. Трябва ми нещо освежаващо.

— Така говорят киселите ченгета, които нищо не вършат.

— Нямаш представа колко си прав. Това е разследване на думи, само думи, думи, думи. Няма престрелки, няма обири.

— Предполагам, че няма резултат и от портрета, който Джил Мензайс направи по описанието на жената от „Тинкър Бел“?

— Нищо. — Кармайн се изправи и застава нащрек. — Патси, ти си десет години повече на тази грешна земя от мен, спомняш ли си убийството на гарата през 1930 година? Трима души са били пребити до смърт от банда хулигани. Питам, защото единият от тях е бил бащата на Чарлз и Клеър Понсонби. И сякаш това не им било достатъчно, ами загубили и парите си при срива на борсовия пазар.

Патрик се замисли дълбоко, после поклати глава.

— Не, не си спомням. Майка ми цензурираше цялата информация, която стигаше до мен, като бях дете. Но сигурно някъде в архивите има доклад. Нали познаваш Силвестри, не би изхвърлил и употребявана салфетка, а предшествениците му са били същите.

— Канех се да пратя някого на улица „Кейтърби“ да вземе едни други документи, но тъй като нямам какво да правя, може да се разходя дотам и сам да проверя. Трагедиите на семейство Понсонби ме заинтригуваха. Възможно ли е те да са дело на Призраците?

Оставаше по-малко от седмица преди следващия удар на Призраците. Февруари беше кратък месец, затова може би бяха насрочили отвличането за началото на март. Кармайн все повече се сковаваше от ужас и би отишъл чак в Мейн дори по това време на годината, за да провери незначителна улика, но улица „Кейтърби“ бе доста по-близо. Архивите бяха кошмарът на всеки държавен служител, независимо дали ставаше въпрос за полицейски, медицински, пенсионни, имуществени, за нивото на водните басейни, данъчни или която и да била от стотиците категории. Когато болницата на Холоуман беше възстановена през 1950 година, архивите й заеха цяло отделно помещение, така че не се пречкаха. Джон Силвестри беше комисар от 1960 и се бе борил яростно да се запази всяко листче хартия, с което полицията разполагаше, включително и от времената, когато Холоуман е имал само един полицай и кражбата на кон се е наказвала с обесване. Когато местен производител на бетон фалира, Силвестри не остави на мира по-висшестоящите от него, докато не му отпуснаха пари и не му позволиха да купи сградата на банкрутиралото предприятие, разположена върху три акра на улица „Кейтърби“ в индустриалната зона, известна с прахоляка и шума, заради които и имотите там не струваха скъпо. Трите акра и това върху тях бяха пуснати на търг за дванайсет хиляди долара и полицията на Холоуман ги спечели.

Върху имота имаше огромно хале, в което производителят на бетон бе държал камионите и резервните си части, както и всякакъв вид оборудване. След като изчистиха праха и мръсотията и оправиха терена, в халето върху метални полици се настани целият архив на полицията. Покривът не течеше, което беше едно от най-важните неща, а два големи вентилатора в двата края под покрива осигуряваха добра циркулация на въздуха и държаха в минимални граници мухъла през лятото.

Двамата архивари си живееха живота в усамотената каравана, поставена до входа на халето. По-неквалифицираният от двамата от време на време премиташе пода на архива и ходеше до близкия магазин за деликатеси да купува кафе и храна, а по-квалифицираната пишеше докторска дисертация за развитието на криминалните тенденции в Холоуман от 1650 година насам. Нито един от тях не прояви и най-малък интерес защо този странен лейтенант е дошъл на крака до улица „Кейтърби“. Докторантката просто му каза къде да търси и се върна към дисертацията си, а колегата й изчезна с един полицейски пикап.

Архивите от 1930 заемаха деветнайсет големи кутии, а докладите на съдебния лекар от 1939 — още толкова. Престъпността се бе увеличила силно по време на Голямата депресия. Кармайн намери досието на Мортън Понсонби от октомври 1939, след това потърси това на Ленард Понсонсби от 1930. Формулярите не се бяха променили много оттогава. Листове А4, поставени в кафяви книжни папки, някои закопчани с кламери, други — хвърчащи. През 1930 листовете не са се перфорирали, за да се закрепват в папките. Нито пък е имало достатъчно хора да се занимават с делата, които се затварят и се изваждат от „текущите“ чекмеджета.

Но всичко си беше на мястото. Понсонби, Ленард Синклер. Бизнесмен. „Понсонби Лейн“ №6, Холоуман, Кънетикът. Възраст — трийсет и пет години. Женен, с три деца.

Някой беше сложил маса и стол под прозорците на халето. Кармайн занесе там двете досиета на Понсонби и още две тънки папки с подробностите за другите двама убити на гарата.

Първо отвори досието на Мортън Понсонби. Тъй като смъртта му била толкова внезапна и неочаквана, семейният лекар беше отказал да издаде смъртен акт. Нямало нищо, което да подсказва насилие, той просто искал да се направи аутопсия, за да види дали не е пропуснал нещо през годините, когато било почти невъзможно да се доближи до Мортън Понсонби, да не говорим да го лекува. Типичен доклад, който започваше с клишето от онова време: „Това е тялото на добре охранен и очевидно здрав индивид от мъжки пол в пубертета“. Оказа се, че причината за смъртта му не е бил мозъчен кръвоизлив, както му каза Елиза Смит. Аутопсията не била категорична от какво е умрял и патоанатомът написал стандартното спиране на сърцето, вероятно причинено от проблеми с вагусния нерв. Човекът не беше от класата на Патси, но беше направил всички тестове за отрови, не бе намерил такива и беше отбелязал вроденото психическо заболяване в анамнезата. В мозъка не се наблюдавали промени, които да са причинили умственото изоставане. Направи му впечатление, че пенисът на момчето не бил обрязан и много голям, а тестисите му били само частично паднали в торбичките. Добра работа за 1939 година. Кармайн остана с усещането, че Мортън Понсонби не е бил нищо друго, освен нещастна жертва на склонността на семейството към трагедии. Или пък докладът казваше, че генетичният принос на Айда Понсонби към развитието на отрочето й е бил незадоволителен.

Така, а сега Ленард Понсонби. Престъплението е извършено в средата на януари 1930 между два снеговалежа. Зимата е била студена и е имало януарски бури. Влакът с начална гара Вашингтон пристигнал в Холоуман от Ню Йорк с два часа закъснение заради замръзнали релси и свличане на сняг от стръмен склон по линията. Вместо да останат вътре и да загинат, пътниците решили да разчистят релсите от снега. В един от вагоните имало двайсетина пияници, безработни мъже, които се надявали да намерят работа в Бостън, където била последната спирка на влака. Те били най-мързеливите, докато ринели снега — пияни, агресивни, гневни, работели само за да се сгреят. В Холоуман влакът имал четвърт час престой, през който пътниците можели да си купят закуски от гаровото кафе, а те били по-евтини от порциите в неугледния вагон-ресторант.

Тук следва най-интересното! Ленард Понсонби не смятал да свърши пътуването си тук! Пътувал за Бостън или поне така показвал билетът му. Решил да почака в студа навън и според друг пътник очевидец, изглеждал нервен и сякаш се криел. Криел се? Понсонби изглежда нямал никакво намерение да влезе на топло в чакалнята, нито се качил на влака. Не, останал навън на снега.

Било девет вечерта и този влак бил последният за Бостън за деня. Той потеглил, а гаровият персонал започнал да заключва чакалните и тоалетните заради множеството скитници, които обикаляли страната в търсене на работа или подаяния, макар че двайсетината пияници не били слезли от влака на гара Холоуман. Някъде между Хартфорд и границата с Масачузетс те скочили от влака в тъмното и точно затова попаднали под подозрение и накрая след множество разпити били обвинени.

Ленард Понсонби лежал в снега, а главата му била смачкана на пихтия. До него лежали жена и момиченце, техните глави също били премазани. Идентифицирали Понсонби по съдържанието на портфейла му, но в жената и детето нямало нищо, по което да ги разпознаят. В старата й евтина дамска чанта имало един долар и деветдесет цента на монети, смачкана носна кърпичка и две бисквити. В брезентовата й пътна торба намерили чисто, но много евтино бельо за нея и детето, дълги и къси чорапи, два шала и рокля за момиченцето. Жената била доста млада, а детето на около шест. Понсонби беше описан като добре облечен и богат, в портфейла му имало банкноти на стойност 2000 долара, носел диамантена игла на вратовръзката си и по четири диаманта на всяко от копчетата на ръкавелите си. А жената и детето бяха описани доста категорично с една дума: бедняци.

Трите убийства раздразниха чувствителния нюх на Кармайн. Богат сам мъж, плюс бедстващи жена и дете, които нямат връзка с него. Мотивът не е грабеж. И тримата стоят на студа, когато се предполага, че ще влязат на топло в чакалнята да си сгреят ръцете на парния радиатор. В едно беше сигурен: бандата от влака нямаше нищо общо с убийствата.

Истинският въпрос беше коя е набелязаната жертва? Другите двама са били убити, защото са видели кой е държал тъпия предмет, размазал и тримата с такава жестокост, която беше накарала полицаите да напишат доста коментари в иначе стегнатия доклад. Ези, набелязаната жертва е бил Ленард Понсонби. Тура, била е жената. Ако монетата застане права, било е момиченцето.

Нямаше никакви снимки. Информацията за жената и дъщеря й или нейно роднинско дете се съдържаше в тънките папки, поставени до дебелото досие на Понсонби в кутия №2 от януарските архиви. И тримата бяха умрели след удари с тъп предмет в черепите, които бяха направени на пихтия, но детективите не са забелязали, че Понсонби трябва да е бил убит пръв. Жената и детето гледали, парализирани от страх, докато дошъл първо нейния ред, а после и на момиченцето. Ако Понсонби не е бил убит пръв, той е щял да се бори. Така че човекът, държал тъпия предмет, който според опитното око на Кармайн беше бейзболна бухалка, се е промъкнал по снега и е ударил Понсонби, преди той да го забележи. Още един призрак, колко странно.

Когато излезе, за да говори с архиварите, видя, че караваната им е заключена, и то половин час преди края на работния ден. Време беше Джон Силвестри да се погрижи вътрешният отдел да обърне яркия си прожектор към полицейските архиви на улица „Кейтърби“. Кармайн си тръгна с трите папки в ръка. Тези хлебарки няма да разберат, че липсват архивни единици, докато не реши да ги върне. Два нагли, дребни бюрократични плъха, които се чувстваха сигурни, защото ако архивите не се запалят, никой не би се заинтересувал от съществуването им. Лошо, много лошо.

По обратния път към областната административна сграда той се отби в архива на „Холоуман Поуст“, за да види дали странната и ужасна смърт на Ленард Понсонби е отразена на първа страница. Безумно насилие извън семейството е било нещо нечувано през 1930. Когато се е случвало, вестниците веднага са пропищявали, че има избягали от лудницата. Имаше доста за мафиотски убийства по време на Сухия режим, но те не попадаха в категорията „безумно насилие“. Дори когато се установяло, че никой не е избягал от лудницата, „Холоуман Поуст“ продължавал да твърди, че убиецът е изпуснат от лекарите психопат.

От едно нещо на друго и накрая закъсня за срещата с Дездемона в „Малволио“.

— Извинявай — каза и седна срещу нея. — Сега вече имаш представа какво ще представлява животът ти, ако приятелят ти е ченге. Хиляди пропуснати срещи, много изстинали вечери. Радвам се, че не обичаш да готвиш. Яденето в ресторант е най-добрата алтернатива, а никъде не е по-вкусно от „Малволио“, където готвят като за полицаи. Ще ти опаковат всичко от цяла вечеря до лъжичка ябълков пай, стига само да им почукаш на витрината.

— Харесва ми да имам приятел полицай — каза тя и се усмихна. — Поръчах, но помолих Луиджи да изчака малко. Ти си прекалено щедър и никога не ме оставяш да си платя поне своя дял от сметката.

— В моето семейство се линчуват мъжете, които оставят жени да плащат сметките.

— Струва ми се, че днес, за разлика от друг път, си имал добър ден.

— Да, открих доста неща. Проблемът е, че според мен всички водят по погрешни следи. Но все пак ми беше забавно да ги науча. — Пресегна се през масата, хвана дланта й и я обърна. — И теб ми беше интересно да открия.

Тя стисна пръстите му.

— Ditto[3], Кармайн.

— Въпреки ужасното разследване, Дездемона, животът ми стана по-хубав през последните дни. И ти си част от причините, прекрасна моя.

Никой досега не я беше наричал „прекрасна“. Усети едновременно прилив на объркване и благодарност, стана яркочервена и не знаеше накъде да гледа.

Преди шест години в Линкълн си мислеше, че е влюбена в прекрасен човек, един лекар. Докато веднъж, когато минаваше покрай вратата му, не го чу да казва: „Кой, Дездемона Дюпре? Драги мой, грозните винаги са толкова благодарни, че си струва да ги поухажваш. Те стават добри майки и няма нужда са притесняваш, че ще съгрешат с млекаря, нали? В края на краищата, не те интересува как изглежда камината, като разпалваш огъня, затова ще се оженя за Дездемона. Ползата ми ще е, че децата ни ще са умни. И високи освен това.“

Започна да прави планове да емигрира на следващия ден, като се закле, че никога повече няма да позволи да стане уязвима за подобна прагматична жестокост.

А сега, благодарение на едно безлико чудовище, живееше с Кармайн в неговия апартамент и може да приема за даденост, че той я обича, колкото го обичаше тя. Думите бяха измамни, нима докторът от Линкълн не го доказа? Колко от това, което й казваше беше заради работата му, заради желанието му да я защити, заради шока от това, което за малко да й се случи? О, моля те, Кармайн, не ме разочаровай!

Глава 25

Петък, 25 февруари 1966 г.

Трийсетият ден след последното отвличане беше след седмица и никой, включително и Кармайн, нямаше основание да вярва, че сега имат по-добра възможност да предотвратят убийство, отколкото преди четири месеца. Никога разследване не се беше проточвало толкова дълго при толкова много хора, назначени по него, толкова предохранителни мерки, предупреждения и разгласа из целия щат.

Разбраха се, че в общи линии ще действат по същия начин: всеки заподозрян в щата ще бъде поставен под двайсет и четири часово наблюдение от понеделник, двайсет и осми февруари, до петък, четвърти март. Това включваше и трийсет и двамата заподозрени от Холоуман. Вече действаха по-здраво и по-гладко. В случая с професор Боб Смит например безполезната охрана на „Манор Марш“ щеше да бъде дублирана от четири екипа съгледвачи от полицията в Бриджпорт. Освен ако не се бе прицелил в жертва от Бриджпорт, професорът ще трябва да преплува река Хусатоник, ако иска да отиде на изток, или да се промъкне през шестте пункта, в които бяха блокирани шосетата, ако иска да тръгне на запад. Това беше основната разлика между плана миналия месец и сега: полицейски коли и униформени полицаи, както и цивилни и коли без надписи да завардят всички шосета. На среща с представители на участъците от щата се разбраха, че ако заловят Призраците на някой от пунктовете, така да бъде. За всеки появил се там заподозрян това значеше голяма червена точка в досието му и засилено наблюдение. Ако през февруарско-мартенската акция Призраците отново им се измъкнеха, тогава през март и април ще има нови полицейски методи и нови заподозрени.

Кармайн реши да не се включва в наблюденията. Не беше вероятно в началото на март температурите да паднат под нулата, така че най-добре да е на място с постоянна чиста радиовръзка с всички останали и голяма карта на Кънетикът на някоя стена наблизо. Двата последователни удара на Призраците далеч на изток му подсказваха, че е време да се насочат на север или на запад. Полицаите от Масачузетс, Ню Йорк и Роуд Айлънд се бяха съгласили да наситят границите си с Кънетикът с повече патрули, отколкото мухи кацат по животински труп. Беше война на живот и смърт.

Като си мислеше повече за вечерта, която щеше да прекара с Дездемона, отколкото за закучилото се изтощително разследване, в късния следобед Кармайн занесе папките с описание на случаите „Понсонби“ на улица „Кейтърби“.

— Да пазите непотърсени загубени лични вещи от 1930 година? — попита той докторантката от архиварското дуо. Неквалифицираният никакъв го нямаше. Както и полицейският пикап. Да му се не види, забрави да каже на Силвестри какво става в тук.

— Би трябвало да имаме лични вещи още от времето на Революцията — каза тя саркастично, защото не й беше приятно, че е задигнал папките й, но пък се притесняваше, че си е тръгнала по-рано в понеделник.

— Искам да видя личните вещи на тези две жертви на убийство — каза той, като размаха двете безименни тънки папки под носа й.

Тя се прозя, погледна си ноктите, а после обърна очи към часовника.

— Съжалявам, но идвате прекалено късно, лейтенант. Сега е пет и трябва да затваряме. Елате утре, когато отворим.

Утре Силвестри щеше да научи всичко с подробности, но защо да не осигури на кучката една безсънна нощ, преди секирата да се стовари върху нея?

— Тогава ви предлагам — каза той мило — утре рано сутринта да накарате колегата си да използва по предназначение полицейската кола и да достави кутията с принадлежностите им на лейтенант Кармайн Делмонико в сградата на Областната администрация. Ако поисканата пратка не бъде доставена, моята племенница Джина ще седне на мястото ви. Тя няма търпение да започне работа в полицията, и то на някое спокойно местенце, за да може да учи. Иска да влезе във ФБР, но изпитът е много тежък за жена.

Глава 26

Неделя, 27 февруари 1966

В единайсет преди обед в неделя, преди началото на наблюдението, Кармайн влезе в полицейското крило на областната административна сграда. Чувстваше се самотен, неспокоен и напрегнат.

Самотен, защото в петък вечерта Дездемона заяви, че ако времето през уикенда е поносимо, ще направи поход по маршрута „Апалачи“ чак до границата с Масачузетс. Тъй като обичаше да е в леглото му, това го завари малко неподготвен. Не се вслуша в протестите му, че ще трябва да се лиши от една полицейска кола, за да я закарат и да я върнат. Притесняваше се, че очакванията му от тази връзка бяха много по-различни от това, което бе изпитвал със Сандра. Въпреки че не я биваше в нито една от двете роли, тя все пак бе негова съпруга и майка на детето му и той я бе наредил в специално чекмедже в съзнанието си, което не смееше да отваря, докато е на работа. А Дездемона се въртеше в ума му непрекъснато и това нямаше нищо общо с ролята й в разследвания от него случай. Той просто нямаше търпение да я види. Може би беше от възрастта. Беше на двайсет, когато срещна Сандра, и на четиридесет, когато Дездемона влезе в живота му. Като родител не се справяше добре, а като съпруг бе още по-трагичен. Сигурен беше, че не иска Дездемона само като любовница. Брак, май искаше брак. Само че дали тя го искаше? Нямаше никаква представа. Походът й в Апалачите може би означаваше, че нуждата й от него не е толкова голяма, колкото неговата от нея. Но беше толкова любяща, когато бяха заедно и никога не го упрекваше, че не й обръща внимание заради работата си. О, Дездемона, не ме разочаровай. Остани с мен, стани едно цяло с мен!

Беше неспокоен, защото в отсъствието на Дездемона трябваше да запълни два дни съвсем сам. Силвестри му бе забранил да се занимава с други случаи, освен с Призраците, като правеше изключение само за назрелите расови напрежения, и то ако избухнат. Дали в сравнително топлата неделя Мохамед ел Неср се бе заловил за работа? Със сигурност още не организираше демонстрации и митинги. Мълчанието му не беше никаква мистерия. И той като Кармайн чакаше Призраците да отвлекат още едно момиче тази седмица, и да усилят болката и възмущението. Следващата неделя със сигурност щеше да има голям митинг, който щеше да откъсне така необходими му хора от случая с Призраците. Мохамед беше голяма досада, но показваше добър усет за стратегия.

И напрегнат, защото трийсетият ден вече наближаваше.

— Лейтенант Делмонико? — попита сержантът от рецепцията.

— Последният път като погледнах в огледалото, бях аз — каза Кармайн с широка усмивка.

— Когато пристигнах тази сутрин намерих стара кутия за веществени доказателства зад другите пакети. Не е адресирана до никого, сигурно за това не сте я получили. После намерих етикет с вашето име на метри от нея. — Той се наведе, порови под плота си и извади голяма квадратна кутия, която не приличаше на съвременните.

Вещите на жената и детето, пребити до смърт през 1930! Напълно беше забравил за тях, погълнат от приготовленията за наблюдението. Но не пропусна да каже на Силвестри да подпали задниците на кучката от архива и нейния колега.

— Благодаря ти, Лари, задължен съм ти — каза и занесе кутията в кабинета си.

Ето ти занимание за неделя сутринта, когато любимата ти жена е на поход сред мокри листа.

Като отвори капака, не намери вътре мухлясали вещи от мястото на престъпление, извършено преди трийсет и шест години. Не бяха запазили дрехите на двете жертви, което означаваше, че са били опръскани целите в кръв, включително и обувките. Никой не си бе направил труда да измери точно разстоянието, на което е бил намерен Ленард Понсонби, но Кармайн предполагаше, че по жената и детето може да е имало и негова кръв. Нямаше и схема на разположението на труповете. Единствената информация, която имаше, е, че той е бил „близо“ до тях.

Но пък вътре беше чантичката й. По навик си сложи ръкавици, преди да я извади и да я разгледа с очите на съвременен опитен полицай. Ръчно изработена. Беше я изплела, както често правили жените в онези бедни години. Имаше две дървени дръжки и подплата от евтина памучна материя. Нямаше закопчалка. Тази жена не е могла да си позволи и най-евтиния телешки бокс, да не говорим за друг вид кожа. В чантичката намери малко портмоне с един сребърен долар, три монети по двайсет и пет цента, една от десет и една от пет. Кармайн сложи портмонето на бюрото си. Мъжка носна кърпа, чиста, но измачкана. От американ, не от лен. А на дъното — парченца и трохи от бисквитите. Майката сигурно ги е откраднала от гаровото кафе, за да има какво да яде детето във влака. Вероятно затова са се криели навън, на снега. От аутопсиите ставаше ясно, че стомасите и на двете са били празни. Да, бисквитите са откраднати.

Пътната чанта не беше голяма, но пък достатъчно стара, за да е принадлежала на някого от войниците на Севера и той да я донесъл на юг по време на Гражданската война. Избеляла, протрита на места, никога не е била елегантна, дори като нова. Отвори я внимателно и почтително. Вътре намери почти цялата собственост на бедната жена. Нямаше нищо по-трогателно от безмълвните следи, останали след отдавна отминали животи.

Най-отгоре имаше два дълги вълнени шала на разноцветни ленти. Сякаш бяха изплетени от остатъци. Но защо шаловете са били в чантата, след като времето е било толкова студено? Дали не са резервни? Под тях намери два чифта чисти дамски кюлоти, направени от неизбелен муселин, и два чифта по-малки, които очевидно бяха на детето. Чифт плетени чорапи до коленете и чифт по-дълги плетени чорапи. А на дъното, грижливо загъната в скъсана опаковъчна хартия, лежеше малка детска рокля.

Дъхът на Кармайн секна. Малка детска рокля. Ушита от светлосиня френска дантела, обшита с перли. Бухнали ръкави с фини маншети, перлени копчета на гърба, копринена подплата, а под нея колосан набран тюл, който разперваше полата като балетна пачка. Предшественик от 1930 година на моделите на „Тинкър Бел“, само че тази рокля беше изработена изцяло на ръка, всяка перла беше пришита много здраво с отделен конец, нито един от шевовете не беше машинен. Какви неща са пропускали полицаите през 1930! От лявата страна на гърдите с по-тъмни лилави перли беше избродирано „Ема“.

Главата на Кармайн се завъртя, той стана, остави роклята на бюрото си и се взираше неподвижен в нея пет минути, които му се сториха цял час. Нямаше представа колко време е минало, не беше поглеждал часовника си, нито този на стената.

Най-накрая седна и сложи пътната чанта в скута си, отвори я широко, колкото скобите й му позволяваха. Подплатата беше износена и единият от шевовете й се бе прокъсал. Пъхна и двете си ръце и заопипва със затворени очи. Ето! Тук има нещо!

Снимка, и то направена не с любителски фотоапарат. Беше студиен портрет в бежова картонена рамка, върху която имаше печат с името на фотографското ателие. Мейхю Студиос, Уиндзор Локс. Някой беше написал на ръка годината, която той разчете като 1928. Надраскана беше с молив и беше страшно избледняла, така че бе по-скоро предположение.

На снимката се виждаше седнала на стол жена с четиригодишно дете на колене. Жената беше доста по-добре облечена, с наниз от истински перли на шията и обеци с истински перли на ушите. Момиченцето беше с рокля подобна на тази в пътната чанта и надписът „Ема“ се виждаше ясно. Тук двете все още имаха лица. Дори на черно-бялата фотография си личеше, че кожата им е в цвят „мляко с кафе“. Косите им бяха гъсти, черни и къдрави, очите много тъмни, а устните плътни. Кармайн ги гледаше през сълзи и му се струваха великолепни. Погубени заедно с младостта и красотата си, всяка следа от тях превърната в кървава пихтия.

Престъпление от страст. Защо не се бяха сетили за това? Никой убиец не би си разпилявал силите в серия от удари, ако мотивът му не е омраза. Особено когато черепът, който удря с бухалката, принадлежи на малко момиченце. Изключено е тези две същества от женски пол да нямат някаква връзка с Ленард Понсонби. Били са там заради него, а той е бил там заради тях.

Значи все пак е Клеър Понсонби. Но беше прекалено млада, за да го е извършила. Не е нито Мортън, нито Клеър. Била е лудата Айда, станало е около десетилетие преди напълно да превърти. Което означава, че Ленард и майката на Ема са били… любовници? Роднини? И двете предположения бяха еднакво вероятни. Айда е била изключително консервативна, за нея и най-малката капка черна кръв е предизвиквала отвращение. Защо Ема и майка й са били толкова отчаяни през януари 1930, когато до тях е бил Ленард с 2000 долара в джоба и диамантени украшения по себе си? Какво се е случило с Ема и майка й между 1928 в Уиндзор Локс, когато изглеждат материално осигурени, и мизерното им състояние от януари 1930?

Стига, Кармайн, достатъчно! 1930 година може да почака, но 1966 не може. Чък Понсонби е един от Призраците. Или пък може би е Призрака и върши всичко сам? Доколко Клеър му помага? И на колко помощ е способна? Възможно ли е единият Понсонби да е Призрак, а другият да не е? Да, заради слепотата на Клеър. Сигурен съм, че е сляпа! Чък може да ходи до някое тайно, звукоизолирано мазе и тя никога да не разбере. Убеден съм, че е звукоизолирано. Писъците не трябва да се чуват, а момичетата са пищели неистово.

Чарлз Понсонби… Ерген домошар, който не може да измисли оригинална идея за изследване, дори от това да зависи животът му. Винаги в нечия сянка — на лудата си майка, лудия си брат, сляпата си сестра, много по-успелия най-добър приятел. Не си прави труда да си сложи еднакви чорапи, да се реши да си купува нови сака от туид. Клишираният образ на разсеяния професор, прекалено плах, за да вземе плъх с голи ръце, незабележим по начин, който подсказва тотален срив на егото, въпреки димната завеса от интелектуален снобизъм.

Но възможно ли е същият този Чарлз Понсонби да се впише в образа на толкова брилянтен сериен изнасилвач-убиец, който не спира да ни води за носа от мига, в който разбрахме, че съществува? Направо не е за вярване. Проблемът е, че никой не разполага с психологически портрет на серийния убиец, знаем само, че сексът, изглежда, винаги е намесен. Затова когато открием представител на тази порода, трябва веднага да му направим дисекция. Възраст, пол, вероизповедание, външност, тип жертви, които избира, лицето, което представя пред света, детство, произход, какво харесва и какво не — факторите, които са го формирали са хиляди. За Чарлз Понсонби можем да кажем, че по майчина линия е генетично обременен с лудост и слепота.

Кармайн прибра веществените доказателства в кутията точно както ги беше намерил и я занесе долу на рецепцията.

— Лари, сложи това веднага в сейф — каза той, като му я подаде. — Абсолютно никой да не я доближава.

И преди Лари да му отговори, Кармайн излезе през вратата. Време беше за ново посещение на „Понсонби Лейн“ №6.

Въпросите се блъскаха в главата му като рояк оси, търсещи гнездото си, което се наричаше отговор. Как е успял Чарлз Понсонби да стигне от „Хъг“ до гимназията „Травис“ и да се върне, като убеди всички, че е бил на заседание на покрива? Трийсет безценни минути бяха минали, преди Дездемона да намери него и останалите там, но пък всичките други шестима души, присъствали на това заседание се кълняха, че никой не е отсъствал по-дълго от времето, необходимо да се отиде до тоалетната. Доколко можеше да се разчита на паметта и вниманието на един разсеян учен? И как Понсонби е излязъл от дома си в нощта, в която бе отвлечена Фейт Хоури, когато беше така плътно следен? Дали съдържанието на кутията от 1930 беше достатъчно солидно доказателство съдия Дъглъс Туейтис да им издаде заповед за обиск. Въпросите следваха един след друг.

Излезе на шосе 133 от североизток и стигна първо до „Диър Лейн“. Според общината четирите къщи в дъното на тази улица не бяха поискали пред тях да бъде положен асфалт. Петстотинметровата улица беше покрита с чакъл. В дъното й имаше кръгъл участък, който беше удобен паркинг за шест-седем коли. Гората се спускаше от всички страни към пътя. Беше, разбира се, изкуствено засадена. Преди двеста години това място щеше да бъде разчистено и превърнато във ферма, но тъй като фермерите все повече предпочитаха по-плодородните почви на Охайо и на запад от него, земеделието престана да бъде печеливш бизнес за първите заселници от Кънетикът и те се ориентираха към поточните линии за прецизно машиностроене, чийто пръв основател беше Ели Уитни. Така че горите отново избуяваха — дъб, клен, бук, брези, чинари и малко борове. През пролетта цъфтяха кучешкият дрян и планинските лаврови храсти. Поникнаха диви ябълки. И елените бързо се върнаха.

Гумите му скърцаха шумно по чакъла, а това засили убеждението му, че патрулите, наблюдаващи „Диър Лейн“ на кръстовището й с шосе 133 в нощта, когато изчезна Фейт Хоури, са щели да чуят, ако някое превозно средство мине оттук, освен това са щели да видят бялата пара от ауспуха. А в онази нощ на паркинга бяха спрени само немаркирани полицейски коли. Беше възможно Чък Понсонби да е изкачил пеша склона зад къщата си без фенерче, но къде е смятал да отиде после? Трябва да е оставил колата си предварително много по-нагоре по шосе 133 или пък ако не е била неговата, а на партньора му, тогава той трябва да го е взел пак някъде там. Толкова дълъг преход при трийсет градуса под нулата? Едва ли. В сравнение с онази нощ фризерите бяха истински печки. Как тогава го е направил?

Кармайн си имаше схема: ако ти се налага да се разхождаш в хубав слънчев ден, то го направи близо до дома на някой заподозрян, а ако край мястото на разходката ти има гора, вземи си бинокъл, за да гледаш птиците. С преметнат на шията бинокъл, Кармайн тръгна между дърветата, нагоре по склона по посока на билото, от другата страна на което се намираше „Понсонби Лейн“ №6. Земята беше покрита с една педя килим от мокри листа, снегът се бе стопил, с изключение на вдлъбнатините по някой и друг камък и усойните места, където топлината не беше проникнала. Няколко елена се махнаха от пътя му, но не бяха подплашени. Животните винаги разбираха кога се намират в резерват. Забеляза, че мястото е красиво и спокойно по това време на годината. През лятото монотонният шум от тревокосачките и пронизителният смях край барбекютата на открито щяха да съсипят чара му. От предишната си полицейска работа знаеше, че никой не си позволява да излиза от паркинга, дори за кърска любов. На двайсетте акра на резервата нямаше кутии от бира, капачки, бутилки, найлони й използвани презервативи.

Когато се изкачи на билото, беше изненадан от ясната гледка към дома на семейство Понсонби. Дърветата по склона бяха драстично оредели и вече не приличаха на гора: три американски брези с общо коренище, красив стар бряст, изглеждащ в добро състояние, десетина клена, събрани на едно място по такъв начин, че опадалите им листа образуваха впечатляваща гледка, както и млади храсти кучешки дрян, които през пролетта щяха да превърнат мястото в бяло-розова полянка на мечтите. Сигурно дърветата са изсечени доста отдавна, тъй като дънерите им не се виждаха.

Вдигна бинокъла и огледа къщата, виждаше я все едно е на петнайсет метра от нея. Чък се бе покачил на стълба с длето и горелка в ръка и махаше стара боя по стария изпитан начин. Клеър се бе опънала в дървен шезлонг близо до верандата, а Биди лежеше в краката й. Лекият вятър галеше лицето на кучето и то не усети присъствието му. Тогава Чък извика. Клеър стана и обиколи къщата така безпогрешно, че Кармайн бе поразен. И все пак беше сигурен, че Клеър е сляпа.

И откъде беше толкова сигурен? Кармайн не оставяше непроверена информация, а слепотата на Клеър беше препъникамък по неговия път. Понякога ползваше услугите на надзирателката в затвора Кари Толбойс, която едва свързваше двата края, за да издържа многообещаващия си син, и затова приемаше допълнителна работа в свободното си време. Кари имаше таланта да играе роли толкова убедително, че хората често й казваха това, което не бива. Кармайн изпрати Кари при офталмолога на Клеър, прочутия Картър Холт. Версията й беше, че иска да дари пари за лечението на ретинитис пигментоза, тъй като скъпата й приятелка Клеър Понсонби страдала от нея, преди напълно да ослепее. Той каза, че още помнел деня, в който Клеър дошла при него с отлепване и на двете ретини — какъв рядък случай, и двете очи да помръкнат изведнъж! Първият му голям случай, но за съжаление не беше по силите му да помогне. Но нали в днешно време може да се лекува, запротестирала Кари. Разбира се, казал доктор Холт. Клеър Понсонби обаче била нелечимо сляпа за цял живот. Беше й преглеждал очите и лично се убедил в това. Колко тъжно!

Кармайн гледаше как сляпата Клеър говори оживено с Чък, който слезе от стълбата, хвана сестра си за ръка и я отведе вътре през верандата. Кучето ги последва. След това се чуха приглушени акорди на симфония от Брамс. Братът и сестрата се бяха наситили на чистия въздух, представлението свърши. Макар че… Чакай малко! О, да, разбира се. Чък излезе, събра си инструментите и ги занесе заедно със стълбата в гаража, после се върна в къщата. Очевидно обичаше всичко да си е на мястото, но дали имаше фикс идеи?

Кармайн пусна бинокъла и се обърна, за да поеме обратно надолу към „Диър Лейн“. Беше му по-трудно да слиза по дебелия слой хлъзгави гниещи листа, а елените още не бяха направили пътеки, но до лятото ще са свършили тази работа. Потънал в мисли за Чарлз Понсонби и противоречията в него, Кармайн забърза нетърпелив да се прибере в кабинета си и спокойно да обмисли подреждащия се пъзел. А също така и да обядва в „Малволио“.

В следващия миг краката му изгубиха контрол и той полетя напред с разперени ръце, готови да поемат тежестта на падането. Посрещна земята с длани, строполи се с глухо тупване и около него се разхвърчаха облаци мокри залепнали листа. Плъзна се напред, отчаяно опитваше се да се хване за нещо, но инерцията му намаля и той се спря. Ръцете му бяха изровили две успоредни следи дълбоко в почвата. Изруга тихо, претърколи се и се изправи. Чувстваше парене на ожулените места, но с облекчение откри, че не се е наранил много. „Колко глупаво, Кармайн, колко глупаво! Потъна в мисли и забрави да си гледаш в краката, идиот такъв.“

Само че защо чу глух звук, като падна? Стана му любопитно, съвсем в негов стил. Клекна и започна да копае една от следите, които дланите му бяха оставили. На петнайсет сантиметра по-надолу откри дъска. Продължи да копае трескаво, отместваше листата, докато най-накрая пред очите му се откри стара дървена врата, най-вероятно към землянка.

О, Боже! Изведнъж изтръпна и започна да връща листата обратно, където си бяха. Притискаше ги надолу, потупваше ги да се слегнат, а по челото му изби пот и едвам си поемаше дъх. Когато се увери, че е заличил следите от падането си, седна, отметна глава и прецени резултата от усилието си. Не, не беше достатъчно добре. Ако някой огледа мястото по-внимателно, ще забележи. Свали си сакото и с него събра още паднали листа трийсет метра по-далеч. Донесе ги и ги пръсна, после сложи якето на земята и започна да замазва с него всяка следа от разбъркването. Накрая едвам си поемаше дъх, но беше доволен, че никой няма да разбере какво се е случило. А сега изчезвай оттук, Кармайн! Пое надолу на колене, като пръскаше листа след себе си. Стана прав чак когато беше почти до паркинга. Ако имаше късмет, елените щяха да минат над следите му в неспирното си търсене на оскъдната храна през зимата.

Качи се във форда и се замоли острият слух на Клеър да не се простира чак до бумтящия по „Диър Лейн“ мотор на колата му. Натисна леко с крак педала на газта и кара до завоя на първа. Част от него изгаряше да каже новината на Силвестри, Марсиано и Патрик, но реши да не им се обажда от любовното убежище „Майор Минор“ и да изпорти цялата работа. Най-добре да завие на североизток и да се върне по пътя, откъдето дойде. Нямаше да му стане нищо, ако почака малко.

Не е била чак толкова дълга разходката ти при трийсет градуса под нулата, Чъки! И нямаш нужда от фенерче по склона зад къщата, защото имаш тунел, който излиза в подножието на резервата. Някой — може би ти или някой преди теб — е изкопал този проход под хълма, за да скъси разстоянието. Тук, в Кънетикът, на стотици километри от границата между свободните и робските щати, този тунел със сигурност не е изкопан от бягащи от господарите си негри. Според мен ти си го изкопал, Чъки. В нощта, когато отвлече Фейт Хоури, е трябвало само да внимаваш как ще излезеш. Когато си се върнал с нея, нас вече ни е нямало наоколо. Това беше една от грешките ни. Трябваше да продължим наблюдението. Но да не бъдем прекалено жестоки към себе си, нямаше да успеем да те хванем и като се връщаше. Наблюдавахме „Понсонби Лейн“ и къщата ти, не знаехме за тунела. Тогава извади късмет, Чъки. Но този път късметът е на наша страна. Вече знаем за тунела.

Тъй като вече умираше от глад, а и му трябваше още малко време да помисли, Кармайн обядва в „Малволио“, преди да събере колегите си.

— Сега вече разбирам напълно значението на старото клише — каза той, когато и последният човек, Патрик, влезе в кабинета на Силвестри.

— На кое клише? — попита Патрик и седна.

— Бременен с новини.

— Тук са вече три опитни акушерки, така че — раждай.

Думите му бяха ясни, подредбата на събитията логична и правилна. Кармайн преведе слушателите си стъпка по стъпка през събитията, които се случиха след срещата му с Елиза Смит.

— Всичко тръгна от нея, от това какво каза и как го каза. Тя беше моят катализатор. А кулминацията настъпи, когато паднах, докато слизах по хълма — това се казва късмет! Доста ми провървя в това разследване — каза той накрая и изчака слушателите му да си затворят зяпналите усти.

— Не, не е късмет — опроверга го Патрик със светнали очи, — а страшен магарешки инат, Кармайн. Кой друг би си направил труда да провери историята с Ленард Понсонби? И кой друг би си направил труда да разглежда кутия с веществени доказателства отпреди трийсет и шест години? Тръгна по следите на неразкрито престъпление, защото ти си единственият човек, за когото се сещам, който знае, че ако светкавицата падне два пъти върху една и съща къща, там има нещо, което я привлича.

— Това е мило, Патси, но то не е достатъчно за пред съдия Дъглъс Туейтис. Намерих истинското доказателство заради чист късмет, като се подхлъзнах на хълма.

— Не, Кармайн. Падането може и да е било случайно, но находката ти не е. Всеки друг би станал, би се изтупал — Патрик махна няколко изсъхнали листа от съсипаното сако на Кармайн — и би закуцукал надолу. Ти намери вратата, защото мозъкът ти е регистрирал странен шум, а не защото, като си паднал, си изровил вратата. А и въобще не би се озовал на хълма, ако не беше намерил нашето лице на снимката, правена през 1928. Хайде, поеми поне част от заслугите!

— Добре, добре! — извика Кармайн и разпери ръце. — По-важното е да решим какво да правим оттук нататък.

Въздухът в кабинета на Силвестри видимо затрепери от въодушевление, облекчение и прекрасната неподправена радост, която всички излъчват в мига, в който някой случай се разплете. Още повече случаят с Призраците, толкова мрачен, толкова зловещ и така мъчително проточил се. Без значение какви трудности предстояха — а те бяха врели и кипели и знаеха, че такива ще има — имаха отговора, който щеше да ги придвижи напред и който им подсказваше, че краят е близо.

— Първо, не можем да приемем за даденост, че съдебната система ще е на наша страна — каза Силвесри, захапал пурата си. — Не искам да провалим случая заради глупава техническа грешка, защото точно техническите грешки неговата защита ще припише на полицията. Да не се заблуждаваме, ние сме хората, които обикновено замерят с яйца. Това ще бъде голям процес, ще се отразява в цялата страна. Което означава, че защитата на Понсонби няма да се състои от евтини адвокати мошеници, дори да нямат пари. Всеки зализан адвокат, който знае къде е Кънетикът и поне малко федерално право, ще се бори със зъби и нокти да влезе в екипа, който ще защитава Понсонби. И ще ни обстрелва с развалени яйца. Не можем да си позволим нито една грешка.

— Искаш да кажеш, Джон, че ако сега вземем съдебна заповед и нахлуем в тунела на Понсонби, ще намерим нещо, което прилича на операционна в къщата на лекар — каза Патрик. — И аз като Кармайн никога не съм вярвал, че този звяр има окъпана в кръв и мръсотия зала за мъчения. Той има операционна. И ако е само наполовина толкова внимателен да не оставя следи в операционната си, колкото е с жертвите си, можем да се окажем с празни ръце. Правилно ли съм те разбрал?

— Да — каза Силвестри.

— Никакви грешки — повтори Марсиано. — Нито една дори.

— А ние вече направихме купища — добави Кармайн.

Настъпи тишина. Въодушевлението се беше изпарило напълно. Накрая Марсиано изсумтя развълнувано и заговори:

— Щом останалите не искат, тогава аз ще го кажа. Трябва да хванем Понсонби на местопрестъплението. И щом се налага, ще го направим.

— О, Дани, за бога! — извика Кармайн. — Да застрашим живота на още едно момиче? Да я подложим на ужаса да бъде отвлечена от този психопат? Аз не бих го направил! Отказвам да го направя!

— Ще се уплаши, така е, но ще се оправи. Вече знаем кой е, нали така? Знаем как действа. Ще следим само него, няма нужда да следим някого другиго.

— Не можем да го направим, Дани — намеси се Силвестри. — Трябва да следим всички, както досега. Иначе ще забележи. Не можем да го направим без пълно наблюдение.

— Добре, съгласен съм. Но вече знаем, че е той, затова ще го следим много по-зорко. Щом мръдне и ние след него. Проследяваме го до дома на жертвата, оставяме го да я отвлече и после го спипваме. Като имаме това, тунела и операционната, няма да излезе свободен от съда — каза Марсиано.

— Всичко е условно и това е проблемът — каза Силвестри. — Понсонби е извършил четиринайсет убийства, а ние имаме четири трупа. Знаем, че първите десет жертви са изгорени, но как ще го докажем? Понсонби да ти прилича на човек, който ще направи самопризнания? Сигурен съм, че не е такъв тип. Тъй като шестнайсетгодишни момичета бягат от вкъщи всеки ден, имаме десет убийства, заради които никога няма да можем да го осъдим. Всичко се свежда до Мерседес, Франсин, Маргрета и Фейт, но нищо не го свързва с тях освен тънко като стъкло предположение. Дани е прав. Единствената ни надежда е да го хванем на местопрестъплението. Ако сега нахлуем в дома му, ще се измъкне. Адвокатите му ще бъдат толкова обиграни, че могат да убедят съдебните заседатели и в невинността на Хитлер и Сталин.

Всички се спогледаха, бяха объркани и гневни.

— Имаме още един проблем — каза Кармайн. — Клеър Понсонби.

Комисар Силвестри не използваше цинизми, освен това днес беше неделя, но наруши собствените си правила.

— По дяволите! — просъска, после направо излая. — Мамка му!

— Според теб тя колко знае, Кармайн? — попита Патрик.

— Дори не мога да предположа, Патси, това е самата истина. Сигурен съм, че наистина е сляпа, така казва офталмологът й. А той е доктор Картър Холт, сега професор по офталмология в „Чъб“. Истината е, че никога не съм виждал по-сръчен слепец от нея. Ако тя е примамката, на която се хващат милозливи шестнайсетгодишни момичета, изгарящи от желание да вършат добри дела, тогава е съучастник в изнасилване и убийство, дори никога да не е влизала в операционната на Понсонби. Каква по-добра примамка от сляпа жена? Но пък една сляпа жена се забелязва и запомня лесно, затова съм склонен да се откажа от тази хипотеза. Ще й се налага да ходи по терени, които не познава така добре като „Понсонби Лейн“, колко бързо би могла да се движи по тях? Как ще разпознае жертвата, ако и Чък не е с нея? Цяла сутрин размишлявам за Клеър! Представям си я пред гимназията „Св. Марта“ в Норуолк. Знаете ли, че тротоарът пред училището е разкопан заради ремонти на тръбите? Две момичета са изчезнали оттам, някой все щеше да я забележи. А и за да се справи, ще й трябват упражнения за ходене по разкопани тротоари. Накрая заключих, че би била повече пречка, отколкото помощ за Чък. Може да е държала жертвата, докато той е карал обратно към убежището си, но и това ми изглежда невероятно. И въпреки това той трябва да е имал съучастник. Например кой е бил шофьорът на лимузината?

— Искаш да изключим Клеър като заподозряна? — попита Силвестри.

— Не напълно, Джон. Просто да я определим като не много вероятен съучастник.

— Съгласен съм, че не бива да я изключваме напълно — каза Патрик, — но не вярвам, че е способна да му помогне кой знае колко. Да не говорим, че е възможно да не знае какво прави брат й.

— Между тях има изключително здрава връзка. Сега вече знаем какво е било детството им и тази връзка ми се струва по-логична. Майка им е убила баща им, готов съм да си заложа живота, че е така. Което означава, че Айда Понсонби е била психически нестабилна, дълго преди Клеър да се върне вкъщи, за да се грижи за нея. Сигурно е било истински ад у тях.

— А дали децата са знаели за убийството, Кармайн?

— Нямам представа, Патси. Как се е прибрала Айда в бурята през 1930 година? Вероятно с колата на Ленард, но дали тогава чистеха улиците? Не си спомням.

— По-важните артерии ги чистеха — каза Силвестри.

— Сигурно е имала кръв по себе си. Може би децата са я видели.

— Предположения! — изсумтя Марсиано. — Нека се придържаме към фактите, момчета.

— Дани, както винаги, е прав — каза Силвестри и му се отплати като пъхна пурата под носа му. — Утре вечер започваме наблюдението, затова по-добре сега да уточним промените.

— Най-важната промяна — каза Кармайн — е, че Кори, Ейб и аз ще наблюдаваме входа на тунела откъм резервата.

— Ами кучето? — попита Патрик.

— То създава усложнения. Съмнявам се, че ще яде месо с опиати. Кучетата водачи са обучени да не взимат храна от непознати или от земята. И тъй като е кастрирана, няма да се подлъже по някое мъжко. Ако ни чуе, ще се разлае. Не съм сигурен, че Чък няма да вземе Биди със себе си, за да пази тунела, докато го няма. Ако го вземе, животното ще ни помирише.

Патрик се засмя.

— Не и ако миришеш на скункс.

Останалите гнусливо се дръпнаха назад.

— Господи, Патси, не!

— Е, тогава поне Ейб и Кори — поправи се Патрик и погледна дяволито. — Само един от вас ще е достатъчен.

— Един от нас със сигурност няма да се умирисва на скункс и това съм аз — каза намръщен Кармайн. — Трябва да има и друг начин.

— Не и без да предупредим Понсонби. Не можем да отвлечем кучето, това е сигурно. Това не ти е някакъв селяндур с необмислен план, това е лекар, който успява непрекъснато да ни се изплъзне. Ако кучето изчезне, ще разбере, че сме по петите му и ще спре да отвлича — убеждаваше ги Патрик. — Козът му е вратата на тунела от страната на резервата и ние трябва да го накараме да повярва, че тя все още си е само негова тайна. Може би я пази — въже, в което да се спънеш, алармени звънци, устройства, които се задействат като мини, светлини на дърветата. Преди да се приближите, проверете, за бога. Естествено, че ще използва кучето. Как — не знам, само знам, че ще го използва. Ако бях на неговото място, щях да сипя малко секонал в последното за вечерта питие на Клеър.

— Много си хитър, Патси — ухили се Силвестри.

— Не съм от класата на Кармайн, Джон. Стига, всичко, което казах, звучи логично.

— Да, знам. Но откъде да намерим секрети от скункс?

— Имам цяло шише — призна си лукаво Патрик.

Кармайн погледна Силвестри заплашително.

— Тогава включете в бюджета на полицията няколко бидона доматен сок. Не мога да карам Ейб и Кори да си слагат секрети от скункс зад ушите, без им предложа вана с доматен сок на сутринта. — Намръщи се, изглеждаше недоволен. — Имаме ли някъде вана или са само душове?

— Има голяма чугунена вана в старата част на сградата. Горе-долу по времето, когато Ленард Понсонби е бил пребит до смърт, тя се е използвала за укротявате на психичноболни, преди хората с бели престилки да дойдат да си ги приберат — обясни Марсиано.

— Добре, накарайте някого да я измие и дезинфекцира. И след това я искам пълна догоре с доматен сок, защото според мен и Ейб, и Кори трябва да си сложат от секрета. Ако се наложи да се разделят, кучето ще подуши този, който не се е „парфюмирал“.

— Съгласен — каза Силвестри и по изражението му пролича, че срещата е свършила.

— Ех, още не можем да разплетем всичко докрай — въздъхна Кармайн. — Все още ни предстои да обсъждаме различни възможности. Като например дали Понсонби работи сам, или има съучастник, за когото не знаем нищо? Ако приемем, че Клеър не е замесена, трябва ли да отхвърлим вероятността Призраците все пак да са двама? Понсонби няма личен живот извън „Хъг“ и дома си. Знае се, че ходи на изложби, дори това да значи ден-два отпуск от работа. Отсега нататък ще го следим навсякъде, където ходи. Пускаме след него най-добрите ни хора, Дани, най-добрите ни хора. Спокойни и внимателни мъже и жени и никакви разнебитени двуканални радиостанции. Ще им дадем от новите микрофони, които се слагат на ревера, така че да не остават без радиовръзка, докато го следят. Тези устройства са незабележими като карфици. Техническото ни оборудване става все по-добро, но един Били Хоу и един Дон Хънтър ще ни дойдат добре. Ако наистина закрият „Хъг“, Джон, няма да е зле да ги привлечем при нас. Да ги прикрепим към отдела на Патси и да сложим думата „технически“ в названието му. Не го казвай, Джон. Ти можеш да намериш пари, по дяволите!

— Ако Мортън Понсонби беше жив, щяхме да знаем самоличността на втория Призрак — каза Марсиано.

— Дани, Мортън Понсонби не е жив — отвърна търпеливо Кармайн. — Видях гроба му и доклада от аутопсията. Не, не е убит, просто внезапно е паднал мъртъв. Не е открита отрова в трупа му, но не е и установена истинската причина за смъртта.

— Лудата Айда може пак да се е развихрила.

— Съмнявам се, Дани. По всичко личи, че е била дребничка, а Мортън Понсонби е бил здрав младеж. Би било трудно да го задуши с възглавница. Освен това няма влакна в дихателните му пътища.

— Може да е имало четвърто дете — настоя Марсиано. — Айда може да не го е регистрирала при раждането.

— О, нека не фантазираме! — извика Кармайн и размаха ръце във въздуха. — Първо, кой ще е бащата на това мистериозно дете, след като Ленард е бил убит? Чък? Слез на земята, Дани! Едно дете не остава незабелязано. Това не са новозаселили се жители на „Понсонби Лейн“, те са притежавали квартала! Дошли са малко след като „Мейфлауър“ е акостирал в Америка. Спомни си за Мортън. Не е живял на тази планета, но са знаели за него. Имало е хора на погребението му.

— Значи, ако има втори Призрак, то ние не го познаваме.

— Засега — да — заключи Кармайн.

Глава 27

Сряда, 2 март 1966 г.

Нощите след понеделник и вторник минаха без инциденти, ако не броим непрекъснатите ругатни на Ейб и Кори. Обливането с воня от скункс беше изпитание, граничещо с мъчението, защото нямаше мозък на света, който да се отклони от естествено програмираната си реакция към миризмите, независимо дали бяха ужасни, или приятни, а именно — да ги изключи от възприятията си след известно време. Но миризмата на скункс оставаше и се пропиваше, тя беше най-дълбоката обонятелна яма. Само привързаността им към Кармайн ги убеди да се съгласят, но след като си нанесоха секрета, вече съжаляваха горчиво. За радост старата вана в областната административна сграда беше достатъчно голяма да побере двама души едновременно, иначе едно много старо приятелство беше на път да се разпадне.

Времето продължаваше да се оправя и температурите бяха над нулата — идеално време за отвличане. Никакъв дъжд или вятър.

Кармайн се беше опитал да обмисли всички възможности. Освен че тримата с Ейб и Кори се бяха скрили на незабележимо място, от което имаха добра видимост към вратата на тунела, бяха поставили необозначени полицейски коли на всеки ъгъл на „Диър Лейн“ и „Понсонби Лейн“, една пред входа за рецепцията на „Майор Минор“, една до мястото, където бе дежурил Кармайн преди месец и още коли на шосе 133. Те бяха по-скоро за ефект. Понсонби щеше да ги очаква, защото трябва да е видял превозните средства на „Диър Лейн“ преди трийсет дни. Истинските съгледвачи бяха скрити над алеите към четирите къщи на „Диър Лейн“. На тях все още нямаше паркирани коли. Кармайн предположи, че колата, която Понсонби ползваше, сигурно вече е далеч оттук по шосе 133. И не беше една от колите в гаража му, комбито или червеният мустанг кабрио. Преди месец те не напуснаха дома му и сега пак си бяха там. Може би съучастникът му осигуряваше транспорта? Във всеки случай Понсонби отиваше пеша до мястото на срещата им.

— Поне ви дадохме щипки за носа — успокояваше колегите си Кармайн, докато тримата пълзяха нагоре по склона, сигурни, че Понсонби още не се е прибрал от работа. — Аз може да не съм намазан със секрет от скункс, но ми се налага да мириша вас двамата. Боже, ако знаете само как воните!

— Дишането през устата не помага много — оплака се Кори. — Чувствам тази гадост с езика си! И чак сега разбирам защо подлудява кучетата.

Като се възползваха от уменията на любителя орнитолог Пийт Евънс от техния участък, си построиха добро скривалище на пет-шест метра от вратата, пред което нямаше дървета, които да им пречат на видимостта. Тримата лежаха по корем, но можеха от време на време да се редуват да се претърколят на една страна, за да не им се схванат мускулите. Един беше достатъчен да държи под око вратата, докато другите двама бяха в пълна готовност.

Оказа се, че няма предупредителни устройства, дори не бе опънал въже ниско долу. Макар че се спъна точно там, Кармайн не вярваше в тази възможност. Понсонби беше сигурен, че никой не знае за тунела му. Надменността му в това отношение беше интересна, сякаш живееше в друга душа, независима от доктор Чарлз Понсонби изследователя и бонвивана. Всъщност Понсонби беше истинско стълпотворение от противоречия — страхуваше се да пипа плъхове, но не се боеше от полицейско преследване.

Докато чакаше през дългите скучни часове, Кармайн разсъждаваше върху тунела. Кой го бе направил? Откога го имаше? Макар че скъсяваше пътя, който иначе минаваше над билото, сигурно беше поне триста метра дълъг, а може би и повече. Дори да беше толкова тесен, че през него да може да се минава само пълзейки по корем, какво се бе случило с пръстта и камъните, извадени оттам? Кънетикът беше щатът на каменните стени, защото фермерите бяха разчистили всички камъни от полетата си, докато оряха. Колко тона пръст и малки камъни бяха изринати при прокопаването на тунела? Сто? Двеста? Как се вентилираше, защото трябваше да има вентилация. Дали дървесината за подпорите не е дошла от онези два стари хамбара от северната част на щата Ню Йорк?

Към два часа на тази облачна нощ се чу слаб звук, поскърцване, което постепенно се увеличаваше, после премина в престъргване на добре смазани панти, в които бе попаднала малко пръст. Листата сега бяха по-сухи, отколкото когато Кармайн падна, и изригнаха като фонтан при отварянето на вратата към тримата криещи се мъже. Силуетът, изникнал от черната дупка, беше също толкова черен. Застина клекнал, издаде тих звук на отвращение от силната миризма на скункс, която се носеше към него. Показа се и главата на кучето, която след малко изчезна обратно. Биди нямаше да стои на пост тази нощ. Чуха как Понсонби я подканя да излезе, но тя не се появи. Миришеше на скункс.

Бяха се разбрали Кармайн да последва Понсонби, а Кори и Ейб да останат край вратата на тунела. Гледаше със затаен дъх как силуетът се изправя в цял ръст. Беше толкова тъмен, че трудно се различаваше в тази нощ без луна и звезди. „В какво беше облечен?“ — запита се Кармайн. Дори лицето му не се виждаше. После силуетът закрачи тихо, почти без да шумоли по горския килим. Кармайн също беше облечен в черно, беше си почернил и лицето и носеше спортни обувки, но не се осмеляваше да се приближи прекалено до него. Спазваше дистанция от поне пет метра, като се молеше шапката на главата на Понсонби да затруднява слуха му.

Понсонби слезе надолу по склона към кръглия паркинг, с който завършваше „Диър Лейн“. Преди да стигне до него, зави по посока на шосе 133, все още скрит в гората, която от тази страна продължаваше чак до шосето. Когато теренът се изравни, на Кармайн му стана по-трудно да вижда обекта си. Изкуши се да се отклони от маршрута му и да го изпревари, но пестеливостта на Община Холоуман го лиши от тази възможност. Чакъл.

От него се лееше пот и му влизаше в очите. Избърса я бързо, но когато пак вдигна поглед, силуетът вече го нямаше там, където го видя за последен път, преди да си приближи ръката съм лицето. Кармайн беше сигурен, че Понсонби не е усетил, че го следят. Просто лоша шега на случайността. Беше оставил вратата на тунела си отворена. Ако се бе усетил, че е следен, веднага щеше да се върне при нея, а той определено не бе поел в тази посока. Все още вървеше към шосе 133, скрит в мрака.

Кармайн направи най-разумното нещо в тази ситуация — пое по чакъла и побягна с всички сили към невзрачния крайслер, паркиран на ъгъла на „Диър Лейн“.

— Излезе, но го изгубих от поглед — каза на Марсиано и Патрик, като се качи в колата и затвори внимателно вратата. — Много точно сме го кръстили Призрака. Облечен е от глава до пети в черно, не издава никакви звуци и сигурно има по-добро зрение от орел. Освен това изглежда познава всеки сантиметър от гората. Повече нищо не можем да направим. Трябва да го изчакаме да се върне с някое ужасено нещастно момиче. Господи, не ми се ще да рискуваме толкова!

— Имаш ли някаква информация от радиостанциите? — попита Марсиано.

— Не, защото не знаем с какво превозно средство е. Може да има на таблото си устройство, с което да прихваща нашите честоти. Изчакайте аз да ви се обадя по двуканалната радиостанция, когато той се върне при тунела, стойте десет минути и тогава вие и всички останали заобиколете къщата. Така ми се струва най-добре.

Кармайн слезе от колата и пое през дърветата обратно към паркинга, а после и към скривалището горе.

— Изгубих го, остава ни само да чакаме.

— Не може да е много далеч — каза Кори тихо. — Късно му е да ходи по-далеч от Холоуман.

Когато Понсонби се върна към пет сутринта, беше по-лесен за виждане. Въпреки че тялото, метнато на рамото му, беше увито в нещо черно, то му придаваше повече обем и правеше стъпките му по-шумни. Не дойде от „Диър Лейн“, а приближи към отворената врата отстрани, хвърли товара си на земята пред дупката и се вмъкна в нея, а след това придърпа и вързопа след себе си. Вратата се затвори, очевидно управлявана с лост, и в нощта останаха да се чуват само обичайните горски шумове.

Пръстът на Кармайн беше на бутона на радиостанцията му и той се канеше да предупреди Марсиано, когато чу нещо и замръзна, като сбута и колегите си да не мърдат. Друг силует се появи над билото и заслиза към вратата. Пред него вървеше тежко дишащо настръхнало и унило куче, разкъсвано между задълженията си на водач и непоносимата воня на скункс. Клеър Понсонби. Носеше голямо ведро и гребло. Биди нямаше търпение да се махне оттук, скимтеше и опъваше каишката, а жената не я пускаше, въпреки че другата й ръка бе заета и нямаше как да си помогне да я държи здраво, само се опитваше да убеди кучето да остане. Първо прикри вратата с шума, като придърпа с гребло отместените при отварянето листа, след това изсипа от ведрото още листа и пак приглади с греблото. Най-накрая се отказа да се бори с кучето, сви рамене, обърна се и остави Биди да я тегли нагоре по склона.

— Какво да правим сега? — попита Ейб, когато шумът от стъпките й заглъхна напълно.

— Даваме й време да се върне до къщата, след това се обаждаме на останалите, както се уговорихме.

— Как е знаела къде е уликата, за да я скрие? — попита Кори.

— Да разберем — отвърна Кармайн, стана и отиде до замаскираната врата. — Мисля, че е това. — Повдигна с крак парче водопроводна тръба, която по всичко личеше, бе боядисана в мръснокафяво, макар че нямаше как да са сигурни при липсата на светлина. — Кучето знае пътя до вратата, но не може да й каже, че са стигнали. Когато се натъкне на тръбата, знае, че е до горния ръб. След това е лесно. Или пък би било при други обстоятелства. Тази нощ трябваше да се оправя с полудяло куче и вие видяхте, че за малко да я събори.

— Значи тя е другият Призрак — каза Ейб.

— Така изглежда. — Кармайн натисна бутона на радиостанцията си. — Готови ли сме за едно пътуване до ада? Имаме девет минути, преди Марсиано да нахлуе.

— Не ми се ще да развалям хубавата маскировка на Клеър — каза Кори ухилен и започна да отстранява листата.

Тунелът беше достатъчно широк човек да може да пълзи през него на четири крака. Освен това беше с квадратно сечение, а така ставаше още по-лесно да бъде подпрян с дъските, които покриваха тавана и стените, предположи Кармайн. На всеки пет метра имаше малък вентилационен отвор, през който минаваше тръба от четири цола. Без съмнение тя едва се подаваше над земята, в горния й край имаше клапа, която не се отваряше, когато тунелът не се ползва. Няма дори да разбереш, ако стъпиш на изхода на вентилационната тръба. Колко ли време и усилия е отнела направата на всичко това? Това си беше многогодишен труд. Прокопан е на ръка, и подпорите са правени на ръка, пръстта и камъните са изхвърлени по същия начин. Чарлз Понсонби беше прекалено зает за такова занимание. Някой друг го е направил.

Изглеждаше безкраен, поне триста метра, предположи Кармайн. Пет минути бързо пълзене. Свършваше пред врата, но не някоя тънка и дървена, а здрава, изработена от стомана, с масивна система за сигурност с код и задвижвано с колело заключване като на водонепроницаема врата в яхта.

— Господи, това е врата от банков сейф! — възкликна Ейб.

— Млъквай и ме остави да помисля! — Кармайн се взираше в края на лъча от фенерчето си, в чийто конус танцуваха прашинки, и си мислеше, че е трябвало да предвиди каква врата отделя Понсонби от външния свят. — Добре, логично е да приемем, че той е вътре и не знае какво става вън. Мамка му, мамка му, мамка му! Ако Клеър е вторият Призрак и не използва тунела, тогава трябва да има втори вход към залата за мъчения. Тя е вътре в къщата и трябва да я намерим. Размърдай си задника, Кори! Бързо!

Още едно трескаво пълзене, след което Кармайн препусна в бесен спринт надолу по хълма към къщата на Понсонби. Събудените от сирените съседи започнаха да светват лампите. Алеята беше задръстена от коли, имаше и линейка до къщата. Биди се мяташе и ръмжеше зад мрежата на кучкарника, а Клеър беше препречила пътя на Марсиано.

— Сложете й белезници и й прочетете правата — каза запъхтяният Кармайн, който се хвана за един от стълбовете на верандата, докато дишането му се успокои. — Тя покри тайната врата с листа, а това я прави съучастник. Не можем да влезем в залата за мъчения от тунела, има врата от банков трезор пред нея. Оставих Ейб и Кори да пазят там, нека няколко души да отидат да сменят бедните момчета и да ги пуснат да се потопят в доматен сок. — Той отиде при Клеър, която изглеждаше очарована от белезниците, защото можеше да измуши от тях тънките си ръчички. — Госпожице Понсонби, не си навличайте повече обвинения от съучастничество в убийство, моля ви. Кажете ни къде е входът откъм къщата към стаята на ужасите на брат ви. Имаме неопровержими доказателства, че той е Чудовището от Кънетикът.

Тя изхлипа и поклати глава.

— Не, не, това не е възможно! Не мога да повярвам, не искам да повярвам!

— Свалете я долу — нареди Марсиано на детективите, — но пуснете и кучето й с нея. По-добре я оставете тя да го отвърже, доста ни е ядосано. И се постарайте да се държите добре.

— Дани, вие с Патрик елате с мен — каза Кармайн, който отново можеше да се държи на краката си. — Никой друг. Не искаме къщата да се изпълни с полицаи, докато Пол и Люк не я прегледат, но трябва да намерим другата врата, преди Чък да успее да направи нещо на бедното момиче. Коя е тя?

— Още не знаем — Марсиано тъжно поклати глава, и последва Кармайн вътре. — Може би никой в дома й още не е станал, няма още шест часа. — Опита се да изглежда по-ведър. — Кой знае, може да я върнем на родителите й, преди да са разбрали, че е изчезнала.

Защо ли си мислеше, че е в кухнята? Защото изглежда братът и сестрата живееха основно в тази стая, тя беше центърът на вселената им. Останалата къща беше като музей, а трапезарията не бе нищо повече от място, на което да поставят тонколоните, уредбата и колекцията си от плочи.

— Добре — каза и поведе Марсиано и Патрик към старата кухня. — Започваме оттук. Построена е през 1725 година, така че стените й трябва да са крехки за разлика от стоманените врати.

Нищо, нищо, нищо. Стаята беше много студена, защото лятата печка не гореше. А това пък какво беше? Намериха газова печка, скрита зад дървена решетка и газов бойлер, прибран в шкаф. Това показваше, че братът и сестрата не готвеха с дърва през лятото, но до лятото имаше много време. Защо тогава бяха сложили и лятата печка?

— Отговорът има нещо общо с лятата печка — каза Кармайн. — Хайде, съсредоточете се.

Зад нея имаше резервоар за вода, все още топъл на допир. Патрик заопипва и намери лост.

— Тук! Намерих го!

Патрик затвори очи, каза една молитва и дръпна лоста. Цялата печка се завъртя плавно и безшумно около оста, поставена в единия й край. В ниша в комина имаше стоманена врата. Кармайн извади пистолета си 38-ми калибър, завъртя дръжката и тя се отвори също така плавно и тихо. Изведнъж се поколеба и върна пистолета обратно в кобура.

— Патси, дай ми фотоапарата си — каза. — В тази ситуация не ни е необходима стрелба, но Дани може да ме прикрива. Ти чакай тук.

— Кармайн, това е ненужен риск! — извика Патрик.

— Дай ми фотоапарата си, той е най-важното оръжие сега.

В дъното на каменното стълбище, което тръгваше надолу, имаше обикновена дървена врата. Без заключалка и дръжка.

Кармайн мина през нея и влезе в операционна зала. Очите му не виждаха нищо друго, освен Чарлз Понсонби, надвесен над легло, на което лежеше стенещо и вцепенено момиче, вече съблечено голо и вързано с широка ивица брезент, която обгръщаше ръцете й от раменете до китките. Понсонби беше свалил всичко, с което тя спеше вкъщи, той също беше гол, а кожата му на места беше още мокра от бързия душ. Тананикаше си весела песничка, докато ръцете му преценяваха състоянието на трофея. Изгаряше от нетърпение.

Светкавицата на фотоапарата блесна.

— Спипах те! — каза Кармайн.

Чарлз Понсонби рязко се извърна със зяпнала уста, беше заслепен от светкавицата и нямаше сили да се съпротивлява.

— Чарлз Понсонби, арестуван сте по подозрение в извършването на серия убийства. Имате право да мълчите и право на юридическа защита. Разбирате ли какво ви казвам? — попита Кармайн.

Изглежда, че не. Понсонби бе стиснал устни и гледаше страшно.

— Съветвам ви да си вземете адвокат, веднага щом стигнете в центъра. Сестра ви също ще има нужда от него.

Дани Марсиано беше влязъл през друга врата и след малко се върна оттам с лъскав дъждобран в ръка.

— Сам е — каза и прибра оръжието си в кобура. — Намерих само това. Пъхай си ръцете в него, боклук такъв. — След като облече Понсонби в дъждобрана, извади белезници и ги стегна с максимална жестокост около китките му.

— Можеш да слезеш, Патси! — извика Кармайн.

— Господи! — беше всичко, което Патрик успя да каже, докато се оглеждаше. После се завтече да помогне на Кармайн да увие момичето в чаршафа и да го отнесе нагоре по стълбите. Марсиано и Понсонби се качиха след тях.

Когато го сложиха зад решетката на задната седалка на полицейска кола, Понсонби сякаш за миг се върна в реалността. Воднистите му очи се разтвориха широко, отметна глава назад и се разсмя пискливо, обзет от истерично веселие. Полицаите на предната седалка стояха с каменни лица.

Самоличността на жертвата все още не беше уточнена. Сложиха я в чакащата линейка и тя потегли. Тогава пристигна бусът на Пол и Люк и разпръсна жителите на „Понсонби Лейн“, които се бяха събрали и обсъждаха тихо на групички цирка, който се разиграваше на номер 6. Дори майор Минор беше там и трескаво коментираше.

— Може ли да ми върнеш фотоапарата? — попита Патрик Кармайн, когато двамата влязоха в стаята на мъченията, а Пол и Люк ги последваха.

Всичко беше или бяло, или лъскаво сребристосиво. Стените бяха облицовани в неръждаема стомана. На пода имаше сива мозайка, а стоманата на тавана се прекъсваше само от блясъка на флуоресцентните лампи. Никаква мръсотия от тунела не можеше да проникне в това безупречно чисто място, защото вратата към него беше херметически затворена и дебела цяла педя. Шахтите и тихото бръмчене издаваха много добра вентилационна система, а стаята миришеше на болнична чистота. Леглото представляваше четири метални тръбовидни крака, платформа от неръждаема стомана и матрак, увит в мушама, върху който бе опънат бял чаршаф със същите размери, който не само че беше чист, но и изгладен. В краищата на брезента за връзване имаше метални пръчки, които влизаха в жлебове по ръбовете на платформата. Имаше и операционна маса от неръждаема стомана, която зееше зловещо празна. Още по-голям ужас вдъхваше месарската кука, висяща от тавана, и вдлъбнатината на пода с голяма отводнителна шахта с решетка. В шкафове със стъклени врати бяха наредени хирургически инструменти, лекарства, спринцовки, метални кутии с етер, марли, лейкопласт, превръзки. Единият от шкафовете съхраняваше изкуствените пениси, както и кошмарния инструмент, който беше убил Маргрета и Фейт. В друг имаше пръскачка и парочистачка, в трети — мушамени покривки за леглото, чаршафи, памучни одеяла. До стената беше поставен голям фризер, висок колкото човешки ръст. Кармайн го отвори и пред очите му се откри безупречна чистота.

— Изхвърлял е всички чаршафи и покривки след всяка от жертвите — каза Патрик и сви устни.

— Виж това, Патси — Кармайн дръпна една завеса.

Някой извика от стълбището:

— Лейтенант, знаем името на жертвата! Делис Мартин, ученичка в девическото католическо училище „Стела Марис“.

— Значи не му е трябвала кола — каза Кармайн на Патрик. — „Стела Марис“ е на по-малко от километър оттук. Донесъл е момичето на рамо пеша.

— Искал е да привлече вниманието към себе си, като отвлече жертвата си толкова близо до „Понсонби Лейн“ — коментира Патрик.

— В известен смисъл е така, но не, не това е била целта му. Знаел е, че следим всички служители на „Хъг“, така че защо да подозираме точно него? До края е вярвал, че тунелът е неговата малка тайна. А сега ще дойдеш ли да погледнеш това, Патси? Виж го!

Кармайн дръпна изгладена бяла копринена завеса и зад нея се показа ниша, облицована в полиран бял мрамор. На приличащата на олтар маса имаше два еднакви свещника с чисто нови бели свещи, а между тях лежеше сребърен поднос с красиво избродирана покривка, който очакваше да бъде запълнен. Вероятно с жертвено животно.

На стената над масата имаше четири полици, на всяка една от горните две бяха поставени по шест глави. Още две стояха на третата, а четвъртата беше празна. Главите не бяха замразени. Не бяха и в стъкленици с формалин. Бяха запечатани в плътни пластмасови кубове като пеперуди в кехлибар.

— Имал е проблеми с костите — каза Патрик и стисна юмруци, за да спре да трепери. — Вижда се как е ставал все по-добър с практиката. Първите шест са ужасни! Сложил им е скоби, за да ги държи изправени в калъпа, докато налива разтопената пластмаса, пооправял ги е и пак е наливал. Направил е пробив на седмата, вероятно е измислил начин да втвърди косата като камък. Тогава е можел да налива пластмасата наведнъж в калъпа. Искам да знам как се е справил с анаеробното разлагане, но съм готов да се обзаложа, че е изваждал мозъците и е пълнел мозъчните кутии с формалинов гел. Вратовете са залепени под изисканите златни набрани яки. — На Патрик изведнъж му се повдигна, но с усилие успя да се овладее. — Гади ми се.

— Знам, че течната пластмаса е изключително скъпа, но не знаех, че в нея запечатват такива големи неща — каза Кармайн. — Но дори Розита Есперанца изглежда добре запазена в нея.

— Няма значение какво казват указанията от производителя. Тези четиринайсет сувенира ни показват, че Чарлз Понсонби е владеел техниката си до съвършенство. Освен това калъпът е пестелив, не много по-голям от главите. Литър пластмаса е предостатъчен.

— Превръща трофеите си в сувенирни пеперуди.

Двама криминалисти бяха дошли да огледат, но не се задържаха дълго. Тяхната работа беше да вземат главите и да ги опаковат като доказателства, но преди това всеки сантиметър трябваше да бъде фотографиран, описан в схеми и каталогизиран.

— Да погледнем в банята — предложи Патрик.

— Довел е Делис Мартин, хвърлил я е на леглото и след това е отишъл да си вземе душ. Ето това са дрехите, които е носил.

Беше черен каучуков водолазен костюм, но за плитки гмуркания, тънък и лек. Понсонби му беше свалил цветните ленти и беше премахнал блясъка му. Чифт равни гумени ботуши бяха сложени прилежно един до друг на пода, тънките черни гумени ръкавици бяха сгънати внимателно на табуретката.

— Много са еластични — каза Кармайн, докато огъваше единия ботуш в облечените си с ръкавици ръце. — Може да е пълен провал като учен, но като убиец Понсонби е феноменален. — И върна ботуша, откъдето го беше взел.

Върнаха се в голямата стая, където Пол и Люк бяха започнали да снимат. Чакаха ги дни работа по многото задачи, които Патрик щеше да им постави.

— Главите са достатъчно доказателство, за да го обвиним и за четиринайсетте убийства — каза Кармайн, като дръпна обратно завесата. — Странно е, че ги е държал на такова видно място, но изглежда не му е хрумвало, че някой може да намери скривалището му. Понсонби отива на електрическия стол. Другият вариант е да получи четиринайсет доживотни присъди. Надявам се нашият Призрак да умре в затвора и всеки ден да му се изреждат всички съкилийници. Ох, как ще го мразят!

— Приятна мисъл, но ти не по-зле от мен знаеш, че надзирателите ще го сложат в самостоятелна килия.

— Да, за съжаление, така е. Просто искам той да страда, Патси. Какво е смъртта — вечен сън. А изолаторът в затвора е възможност да четеш книги на спокойствие.

ГЛАВА 28

Четвъртък, 3 март 1966 г.

Поради причини, върху които не му се искаше да се задълбочава, Уесли ле Клерк никога не можеше да мисли за себе си като за Али ел Кади в къщата на леля си. Затова не друг, а Уесли ле Клерк се измъкна от леглото в шест сутринта. Леля Селест настояваше за това. Разпери си килимчето, каза си молитвите и отиде в банята за така наречените „трите «и»-та“ — да се изкъпе, избръсне и изходи.

Митингът на Мохамед беше напълно подготвен, пък и Мохамед му каза, че трябва да бъде образцов служител на фабриката за хирургически инструменти „Парсън“, както и негов шпионин в „Хъг“. На работното си място Уесли беше преминал от правенето на екартьори към инструменти за микрохирургия и шефът му говореше за специално обучение, след което Уесли ще може да прави подобрения и дори да измисля инструменти. Федералното правителство много се стараеше да дава равен шанс на всички в трудовата заетост и един талантлив чернокож работник беше безценен по много повече причини, отколкото добрата си работа. Той също така беше част от статистика, с която можеше да бъде впечатлен Конгреса. Но нищо от това нямаше значение за гневния Уесли, който изгаряше от нетърпение да мъсти за своите хора сега, не в някакво необозримо бъдеще, когато ще има парче хартия, удостоверяващо, че е адвокат, с което можеше да си избърше задника.

Отис тъкмо тръгваше към „Хъг“, когато Уесли влезе в кухнята. Леля Селест си правеше маникюр, поддържаше ноктите си дълги, яркочервени и доста заострени, за да подчертават дългите й тънки пръсти. Радиото работеше силно. Тя го спря и стана да сервира закуска на Уесли от портокалов сок, корнфлейкс и препечена филийка.

— Арестували са Чудовището от Кънетикът — каза тя, докато мажеше маргарин на филийката.

Лъжицата на Уесли пльосна във воднистия корнфлейкс и опръска масата.

— Какво!? — попита и избърса млякото, преди тя да види какво е направил.

— Арестували са Чудовището от Кънетикът преди петнайсет минути. Само за това говорят по новините, още дори не са пуснали песен.

— Кой е той? От „Хъг“ ли е?

— Не казват.

Пресегна се и пусна радиото.

— Значи сега ще чуя за него?

— Предполагам — отвърна тя и се върна към ноктите си.

Уесли изслуша бюлетина със затаен дъх, не можеше да повярва на ушите си. Въпреки че не разкриха самоличността на Чудовището, радио WHMN имаше информация, че е високопоставен професионалист, лекар, който имал съучастничка. Двамата щели да застанат пред съдия Дъглъс Туейтис в Окръжния съд на Холоуман в девет сутринта, за да им бъде повдигнато обвинение и да бъде уточнена гаранцията им.

— Уес? Уес? Уес!

— Ъ? Да, лельо?

— Добре ли си? Нали няма да ми припаднеш сега? Едно болно сърце в семейството ни е достатъчно.

— Не, не, лельо, добре съм, честно. — Целуна я по бузата и отиде в стаята си, за да си сложи най-широкото яке, ръкавици и плетената шапка. Въпреки че денят беше слънчев, температурата не беше много над нулата.

Когато пристигна на Петнайсета улица №18, намери Мохамед и шестимата му най-приближени мъже доста паникьосани. Имаха само три дни да променят темата на митинга и да извлекат дивиденти от този неочакван обрат. Кой да си представи, че некомпетентните куки ще стигнат до арест?

Уесли мина покрай тях с угодническа извинителна усмивка и влезе в помещението, което Мохамед наричаше „стаята за медитация“. На Уесли му приличаше повече на барутен погреб. Стените бяха плътно покрити с полици, на които имаше пушки, автомати и карабини. Пистолетите бяха складирани в множество метални шкафове, взети от оръжеен магазин. Чекмеджетата им бяха специално направени за излагане на пистолети. По пода навсякъде имаше високи купчини кутии с амуниции.

Въпреки оръжията, а може би точно заради тях, това беше най-спокойното място в цялата къща и там имаше точно това, от което в момента Уесли се нуждаеше — маса, стол, бял картон, бои, писалки, четки, линийки, ножица и резачка за хартия. Уесли взе един картон 45 на 75 сантиметра и отцепи двайсетсантиметрова ивица, отряза я с макетно ножче, което плъзгаше по линийка. Нямаше много място за послание, но неговото щеше да бъде кратко. Черни букви на бял фон. И къде беше екипът за хокей на разглезения син на Мохамед? Беше го видял да се търкаля някъде, защото след като хлапето откри Аллах, вече не искаше да става хокейна звезда. Последният му каприз беше високият скок, искаше да бие някакъв шампион в гимназия „Травис“.

— Хей, Али? Работа ли имаш, човече? — попита Мохамед, когато влезе.

— Да. Заел съм се да ти правя мъченик, Мохамед.

— Имаш предвид да ме направиш мъченик?

— Не, да ти произведа мъченик от някого по-незначителен от теб.

— Шегуваш се.

— Не. Къде е хокейният екип на Абдула?

— През две стаи оттук. Кажи ми повече, Али.

— Сега нямам време, имам доста работа. Ти гледай да си пуснеш телевизора на Канал 6 в девет сутринта. — Уесли взе четка, но не я потопи в черната боя. — Имам нужда от спокойствие, Мохамед. След това няма да могат да докажат, че си знаел, човече.

— Добре, добре! — Мохамед се захили и разпери ръце, след това шеговито се поклони, излезе на заден ход от стаята за медитация и остави Уесли сам.

Когато Кармайн влезе в участъка, стотици полицаи се втурнаха към него да му стиснат ръката, да го потупат по рамото и да му се усмихнат глуповато. За пресата Чарлз Понсонби все още беше Чудовището от Кънетикът, но за полицаите беше Призрака.

Силвестри беше толкова доволен, че се домъкна до вратата му и целуна Кармайн звучно по бузата и след това го прегърна.

— Това е моето момче! — каза той умилително, а очите му блестяха от сълзи. — Ти ни спаси всичките.

— О, я стига, Джон! Остави преструвките, този случай се проточи толкова, че умря сам от старост — засрами се Кармайн.

— Ще те предложа за медал, дори ако трябва губернаторът да създаде нов, за да те награди с него.

— Къде са Понсонби и Клеър?

— Той е в килия с двама полицаи за компания, няма да оставим откачалката да се обеси. И няма капсула с цианид в ректума, уверихме се лично. Сестра му е в празен кабинет на този етаж с две полицайки. Кучето е с нея. В най-лошия случай е съучастничка. Нямаме доказателства, които да сочат, че тя е вторият Призрак, поне не такива, които биха впечатлили съмняващия се във всичко Дъг Туейтис, педантичния стар глупак. Килиите ни са чисти, Кармайн, но не са пригодени за дами, особено за слепи. Сметнах, че е добре да се отнасяме с нея така, че адвокатите й да няма за какво да се хванат, като се стигне до процес — ако въобще тя стигне до съда. Засега това е съмнително.

— Той проговори ли?

— Нито дума. От време на време изпада в истеричен смях, не е казал нищичко. Взира се в празното пространство, тананика си и се хили.

— Ще пледира невменяемост.

— Сигурен съм, както че две и две е четири. Но невменяемите според науката не планират до последната подробност зала за мъчения.

— А Клеър?

— Не спира да повтаря, че отказва да повярва, че брат й е сериен убиец и че самата тя не е извършила нищо нередно.

— Ако Патси и неговите хора не намерят следи от Клеър в залата за мъчения и в тунела, тя е свободна. Какво доказва фактът, че една сляпа жена, водена от кучето си, е занесла ведро със сухи листа в резервата за елени и ги разпростряла на земята? И студент по право може да докаже, че е смятала, че носи храна за животните, която е изсипала на мястото, където брат й е казал, че е направил хранилка. Разбира се, винаги можем да се надяваме на самопризнания.

— Как ли пък не! — каза Силвестри и изсумтя. — Нито един от двамата не ми прилича на човек, който ще направи самопризнания. — Примижа с едното око, а с другото продължи да се взира в Кармайн. — Мислиш ли, че тя е вторият Призрак?

— Честно казано, не знам, Джон. Няма да можем да го докажем.

— Както и да е, официално ще им бъдат повдигнати обвинения в девет пред съдия Туейтис. Щеше ми се да е на по-скрито място и не чак толкова публично, но Дъг държи на своето. Ама че цирк! Понсонби е само по дъждобран и отказва да си облече каквото и да било друго. Ако го принудим и получи и най-малката драскотина, или синина, ще ни обвинят в полицейски произвол. Така че ще се яви в съда по дъждобран. Дани му стегна много белезниците и това никак не е добре. Умникът му е направил рани на китките.

— Предполагам, че всеки журналист, който успее да пристигне навреме в Холоуман, ще чака пред съда, включително и водещите на Канал 6 — каза Кармайн с въздишка.

— Няма начин. Това е голяма новина от малък град.

— Не можем ли да повдигнем обвиненията срещу Клеър отделно?

— Бихме могли, ако Туейтис е склонен на компромис, а той не е. Иска и двамата да се изправят едновременно пред него. Мисля, че е любопитен.

— Не, иска да получи повече информация, за да реши за съучастничеството на Клеър.

— Ял ли си, Кармайн?

— Не.

— Тогава да си запазим сепаре в „Малволио“, преди да е започнала навалицата.

— Как са Ейб и Кори? Отърваха ли се от миризмата на скункс?

— Да, и са бесни. Искали са да слязат заедно с теб в убежището.

— Съжалявам, но трябваше да махнат миризмата. Предлагам ти да притиснеш губернатора за още няколко медала, Джон. И за голяма церемония.

Съдът на Холоуман се намираше на улица „Седар“, до парка до областната административна сграда, но братът и сестрата Понсонби не можеха да го извървят пеша. Няколко прозорливи журналисти и фотографи стояха пред входа на участъка, когато изведоха Понсонби с кърпа на главата, със закопчан отгоре до долу дъждобран. Някой му беше сложил предвидливо безопасна игла при последното копче на коленете, за да е сигурен, че няма да се разтвори случайно. Щом стъпи на тротоара, Понсонби започна да се дърпа от ескортиращите го полицаи, но не за да избяга, а за да си свали кърпата от главата. Най-накрая успяха да го вкарат в полицейската кола с решетката, но с открито лице. Последва канонада от светкавици. Когато колата замина, се появи Биди, която водеше Клеър. Тя също като брат си не позволи да й покрият главата. Придружаващите я полицаи бяха подчертано любезни с нея, а превозното средство, което я откара до съседната улица, където се намираше съдът, беше голям линкълн, официалната кола на Силвестри.

Хората около съдебната палата бяха толкова много, че се наложи да отклонят движението от улица „Седар“. Кордон от полицаи с пушки се огъваше под напора на тълпата, която се опитваха да удържат, после пак се връщаха напред. Може би половината от насъбралите се бяха чернокожи, но и останалата половина беше също толкова гневна като тях. Журналистите стояха зад кордона. Операторите бяха вдигнали камерите на рамо, фотографите щракаха автоматичните си апарати, радиорепортери говореха бързо на микрофоните, същото правеше и водещият на новините по Канал 6. Един от журналистите беше дребен чернокож с огромно яке. Той си проправяше път, като се усмихваше и се извиняваше, а ръцете му бяха под якето, за да се предпазват от студа.

Когато изведоха Чарлз Понсонби от полицейската кола, репортерите се завтекоха към него, дребничкият чернокож беше най-отпред. Извади тънката си черна ръка изпод якето, вдигна я към главата си и сложи на нея странна шапка с бяла картонена лента, на която пишеше с черни букви: „Страдахме достатъчно“. Всички очи се обърнаха към шапката му, дори тези на Чарлз Понсонби. Никой не видя другата ръка на Уесли ле Клерк, в която стискаше черен евтин пистолет. Пусна четири куршума в гърдите и корема на Чарлз Понсонби, преди най-близките полицаи да успеят да извадят оръжията си. Но не беше покосен от стрелбата им, защото Кармайн скочи и го скри с тялото си, като крещеше:

— Не стреляйте!

И всичко това се предаваше по телевизията, всяка секунда от събитието излезе в ефир — от слагането на шапката с надпис „Страдахме достатъчно“ до учудения поглед на Чарлз Понсонби и самоубийствения скок на Кармайн. Мохамед ел Неср и другарите му гледаха всичко от екрана онемели. След това Мохамед се сви в креслото си и вдигна екзалтирано ръка.

— Уесли, мой човек, ти ни даде нашия мъченик! А този тъпак Делмонико те спаси и сега ще те пратят на съд. Леле, какъв процес ни чака!

— Искаш да кажеш — Али — каза Хасан, който нищо не разбираше.

— Не, отсега нататък той е Уесли ле Клерк. Трябва да изглежда все едно е действал от името на всички чернокожи, не само от името на „Черната бригада“. И ние ще се постараем да е точно така.

Това се случи две минути преди момента, в който се очакваше да пристигне колата с Клеър Понсонби, така че тя не стана свидетел на смъртта на брат си. Отначало бе притисната сред движещо се море от тела, после полицията успя да разчисти място за линкълна да обърне по улица „Седар“ и се върне в сградата на Областната администрация.

— Господи, Кармайн, да не си се побъркал? — попита Дани Марсиано с пребледняло лице и целия разтреперан. — Моите момчета са с автоматични пистолети, могат да застрелят и папата!

— Е, имах късмет, че не застреляха мен. А което е по-важно, Дани, никой заблуден куршум не улучи някой оператор и не уби Дай Джоунс — какво щеше да прави Холоуман без нейната неделна клюкарска колонка?

— Да, знам защо го направи, те също — поне това им признай. Трябва да отида да разпръсна тълпата.

Патрик беше коленичил до отметнатата назад, глава на Чарлз Понсонби. На изпитото лице с изострени черти се беше запечатало изражение на силен гняв. Под тялото му се разливаше кръв, но струйката постепенно изтъняваше.

— Мъртъв ли е? — попита Кармайн, като се наведе.

— Да. — Патрик прокара ръката си над изцъклените, невярващи очи и ги затвори. — Така поне е сигурно, че няма да излезе на свобода, а съм сигурен, че адът го чака.

Уесли ле Клерк стоеше между двама униформени полицаи и изглеждаше безобиден и незначителен. Всички фотоапарати и камери бяха все още насочени към него, човека, който екзекутира Чудовището от Кънетикът. Улична справедливост, но все пак някаква справедливост. На никого не минаваше и през ум, че Понсонби не е осъден и може и да е бил невинен.

Силвестри слезе по стъпалата пред съда и си обърса челото.

— На съдията никак не му е забавно — каза той на Кармайн. — Господи, какъв ужасен провал! Махнете го оттук! — извика на мъжете, които държаха Уесли. — Водете го и го арестувайте!

Кармайн последва Уесли в полицейската кола с решетката, седна на изцапаната и вмирисана седалка и извърна поглед встрани. Уесли все още носеше нелепата шапка със сърцераздирателния надпис „Страдахме достатъчно“. Но Кармайн първо обясни на Уесли положението, в което се намира, и то достатъчно високо, за да чуят и полицаите на предните седалки. След това му свали шапката и я запремята в ръцете си. Твърд пластмасов шлем за хокей, който той бе разрязал на места, за да прилепне плътно върху ушите му. Слагаш го и той остава, без да помръдне достатъчно дълго за да го видят всички.

— Сигурно си мислеше, че ще паднеш в дъжда от куршуми, с който си очаквал полицаите да те повалят, но си остана до самия горчив край. Дори оцеля, докато те вкарват и в тази барака. Даже самият ти нямаш представа колко си сръчен, Уес.

— Извърших велико дело — каза Уесли звънливо — и ще върша още по-велики неща в бъдеще!

— Не забравяй, че всичко, което кажеш, може да бъде използвано срещу теб.

— Не ми пука, лейтенант Делмонико! Аз съм отмъстителят на моя народ, застрелях човека, който изнасилваше и убиваше нашите момичета. Аз съм герой и настоявам на мен да се гледа по този начин.

— О, Уес, ти си пропиля живота, не го ли осъзнаваш? Откъде ти хрумна тази идея — от Джак Руби? Да не мислиш, че щях да те оставя да умреш като него? Ти си толкова способен! И което е по-жалко, ако наистина ме беше послушал, тогава наистина можеше да промениш съдбата на твоя народ. Но не, ти не можеш да чакаш. Да се убива е лесно, Уес. Всеки може да убива. За мен това значи интелигентност малко над тази на растенията. Чарлз Понсонби сигурно щеше да влезе в затвора до края на живота си. А ти само го освободи.

— Той ли беше? Доктор Чък Понсонби? Виж ти! Значи все пак човек от „Хъг“. Нищо не разбирате, лейтенант. Той беше само средство за постигане на крайната ми цел. Даде ми възможност да се превърна в мъченик. Не ми пука дали щеше да живее, или да умре. Аз съм този, който трябва да страда и така ще стане.

Когато отведоха Уесли ле Клерк към ареста, долетя Силвестри, който ядно дъвчеше пурата си.

— Още един човек, когото непрекъснато трябва да наблюдаваме — изръмжа. — Ако го оставим да се самоубие, тогава ще загазим.

— Той е много интелигентен, освен това е изключително сръчен. Няма да е достатъчно да му вземем колана и всичко, което може да нареже на ленти, за да не го направи, ако го е решил. Но аз не мисля, че има такова намерение. Уесли иска публичност.

Влязоха в асансьора.

— Какво ще правим с госпожица Клеър Понсонби? — попита Кармайн.

— Сваляме обвиненията и я освобождаваме. Така каза прокурорът. Ведро със сухи листа не е достатъчно доказателство да я арестуваме, да не говорим за обвинение. Единственото, което можем да направим, е да й забраним да напуска окръг Холоуман за известно време. — Бузестото му лице се изкриви като бебе, което има колики. — Този случай е мъчение от началото до края! Толкова красиви и непорочни млади момичета умряха, а няма кой да донесе възмездие. И какво да кажа на семействата за главите?

— Главите поне ще накарат семействата да спрат да се надяват, Джон. Да не знаеш, е по-страшно и от най-страшната истина — каза Кармайн, когато излизаха от асансьора. — Къде е Клеър?

— Върнахме я в същия кабинет, в който беше и преди.

— Имаш ли нещо против да поговоря с нея?

— Дали имам нещо против!? Моля! Не искам да виждам тази кучка!

Беше се настанила в едно кресло, а Биди лежеше в краката й и не обръщаше внимание на двете смутени млади жени, на които бе наредено да не отделят очи от Клеър. Тъй като не виждаше, това изглеждаше като непростима намеса в личното й пространство.

— А, лейтенант Делмонико! — възкликна тя и се изправи на креслото, когато той влезе.

— Този път моторът на колата не ме издаде. Как ме познахте, госпожице Понсонби?

На лицето й се появи неискрена усмивка, която я направи да изглежда стара, лукава, превзета и достойна за съжаление. Нещо в изражението й предизвика едно от онези внезапни прозрения, които бяха жизненоважни за полицейската му кариера. То му подсказваше, че тя е вторият Призрак. О, Патси, Патси, намери ми нещо, което да я свърже със залата за мъчения! Намери ми снимка или филмче, на което двамата с Чък изнасилват и убиват. Дръж се като зрял човек, Кармайн! Няма нищо такова. Единственото, което пазят за спомен са главите. За какво му е на сляп човек снимка или филмова лента? Но пък от друга страна, за какво му е и глава?

— Лейтенант — измърка тя като котка, — вие си носите двигателя навсякъде със себе си. Той не е в колата ви, а във вас.

— Казаха ли ви, че брат ви Чарлз е мъртъв?

— Да. Освен това знам, че не е извършил нищо от това, в което го обвинявате. Брат ми беше истински интелектуалец, много изтънчен и мил човек. Онзи селянин Марсиано ме обвини, че съм му била любовница — ха! Вместо мозък има помийна яма.

— Длъжни сме да обмислим всяка възможност. Но вие сте свободна, госпожице Понсонби. Всичките ви обвинения са свалени.

— И аз смятах, че така ще стане. — Тя подръпна повода на Биди.

— Къде ще отседнете? Къщата ви все още е запечатана, защото се проверява от полицията и ще остане така известно време. Искате ли да се обадя по телефона на госпожа Елиза Смит?

— Разбира се, че не! — сопна се тя. — Ако тази жена не се беше раздрънкала, нищо от това нямаше да се случи. Надявам се да умре от рак на езика!

— Тогава къде ще отидете?

— Ще отседна в „Майор Минор“, докато мога да се върна у дома. Предупреждавам ви, че смятам да наема адвокати, които да следят за спазване на интересите ми като собственик на „Понсонби Лейн“ №6 и ви съветвам да не нанасяте никакви щети. Къщата не е извършила никакво престъпление.

И излезе гневно. Победителят взима всичко, Кармайн. Призрак или не, беше опасна жена.

Той се върна в къщата, която не беше извършила никакво престъпление, но не предложи на Клеър Понсонби да я откара до „Майор Минор“. Силвестри й беше преотстъпил линкълна си за тази цел. Сега влизаха в най-тъжната част от всяко разследвате — скучните и некриещи никакви изненади последствия.

Когато всички пристигнаха в „Хъг“, новината за залавянето на Чудовището от Кънетикът вече беше остаряла, както казваха новинарите. Лицата на всички изглеждаха по-ведри и по-млади, очите им светеха. О, какво облекчение! Може би сега „Хъг“ щеше да се върне към нормалния си живот, защото очевидно Чудовището не беше един от тях.

Дездемона не беше виждала Кармайн, откакто се бе върнала от похода си. Не очакваше и да го види, тъй като знаеше, че няма да се прибере заради наблюдението на Призрака. Но когато се канеше да тръгне с полицейската кола към „Хъг“ в сряда сутринта, телефонът иззвъня и тя чу в слушалката гласа на Кармайн, който звучеше необичайно безстрастно.

— Доколкото си спомням в конферентната зала на „Хъг“ има телевизор — каза той. — Пусни го и гледай Канал 6, разбра ли? — И затвори.

Посърнала се завлече в конферентната зала и натисна копчето на телевизора точно когато часовникът на стената показваше девет сутринта. О, как не й се искаше да вижда това! Още не беше влязла в „Хъг“ и всички в един глас започнаха да се надпреварват да говорят за ареста на Чудовището. Сякаш не чу достатъчно от полицаите в колата, която я докара! Сега щеше да види с какво се е занимавал Кармайн по време на нощното дежурство, а се боеше от истината. Да предположим, че е невредим, но три нощи подред я разяждаше силен страх, дори ужас. Какво ще стане с нея, ако той не се върне? Откъде й хрумна да утвърждава независимостта си с поход точно в уикенда, преди да тръгне на лов за Призрака? Как не й мина през ум, че може и да не се върне в неделя вечерта? Докато се разхождаше през вълшебно красивите гори, всичките й надежди се крепяха на това: как ще го прегърне и ще му каже, че не може да живее без него. Но Кармайн го нямаше. Само празния, кънтящ, богато декориран в червено апартамент.

На екрана на телевизора се появи картина. Видя се съдът, обграден от стотици хора, имаше журналисти и полицаи навсякъде. Оператор на Канал 6 си беше намерил удобно местенце на покрива на микробус и хващаше цялата сцена. Друг се беше смесил с тълпата, а трети бе застанал на тротоара близо до пристигащата полицейска кола. Забеляза Кармайн до едър униформен капитан, в когото разпозна Дани Марсиано. Комисар Силвестри бе застанал на върха на стълбите към съдебната палата и изглеждаше много официален в униформата си със сребристи нашивки. След това от задната седалка на полицейската кола слезе доктор Чарлз Понсонби. Сърцето й се сви. Дездемона гледаше със зяпнала уста. Господи, Чарлз Понсонби! Човек от „Хъг“. Най-старият и най-добрият приятел на Боб Смит. Ставам свидетел на унищожението на „Хъг“, помисли си тя. Дали членовете на борда от семейство Парсън гледат това в Ню Йорк? Разбира се, че гледат! Нашият канал е част от националната телевизионна мрежа. Дали семейство Парсън са намерили спасителната клауза? Ако не са, след тази бомба ще я търсят с още по-голям ентусиазъм.

След това всичко се случи толкова бързо, че сякаш свърши, преди да е започнало. Дребният чернокож с шапка с надпис: „Страдахме достатъчно“, четирите изстрела, падането на Чарлз Понсонби и Кармайн, който нарочно застана пред дребния чернокож, в чиято ръка все още имаше гаден пистолет. Когато Кармайн го направи, всички полицаи се хванаха за кобурите, а на Дездемона й се стори, че умира.

Чакаше застинала да чуе десетки изстрели, произведени инстинктивно, които да го повалят. Викът му „Не стреляйте!“ се чу ясно по телевизора. Кармайн като по чудо остана невредим, а полицаите прибраха пистолетите и се хвърлиха да сграбчат дребния чернокож, който не направи никакъв опит да им се изплъзне. Тя седеше и трепереше, притиснала длани върху устата си, а очите й щяха да изскочат от орбитите си. Кармайн, глупак такъв! Идиот! Ти, проклет войник! Този път оцеля. Но съм обречена да бъда винаги жена на войник.

На кого да каже най-напред? Не, най-добре да каже на всички едновременно, и то веднага. „Хъг“ имаше радиоуредба. През нея Дездемона повика всички служители в лекционната зала.

Отиде в кабинета на Тамара. Някой трябваше да вдига телефоните. Горката Тамара! Беше се превърнала в сянка на старото си „аз“, след като Кийт Кинетон затръшна вратата в лицето й. Дори косата й изглеждаше оредяла, без блясък и рошава. Тя не реагира, само кимна и продължи да седи и гледа в една точка.

Вестта за тайния живот на Чарлз Понсонби подейства на всички в лекционната зала като гръм от ясно небе: въздишки, възклицания и неверие.

За Адисън Понсонби това беше божи знак: след като Понсонби и Смит вече не стояха на пътя му, „Хъг“ ставаше негов. Защо ще им е на членовете на борда да търсят другаде, когато той беше напълно подходящ? Имаше клиничен опит, който го правеше продуктивен учен, славата му бе международна. Бордът го харесваше. След като Смит и Понсонби вече ги нямаше, под ръководството на професор Адисън Форбс „Хъг“ можеше да се заеме с велики дела! И на кого беше притрябвал надменният махараджа от Индия? Светът беше пълен с претенденти за Нобелова награда.

Уолтър Полоновски, прекалено депресиран, слушаше с едно ухо дрезгавата стегната реч на Дездемона. Четири деца от Паола и нето на път от Мариан. Като й замириса на сватба, Мариан свали кожата на любовница и навлече нова на съпруга. Всичките са змии, а ние сме техни жертви.

Новините натъжиха Морис Финч, но по един светъл начин. Отказът от медицината винаги му се бе струвал като смъртна присъда, но събитията от последните няколко месеца му показаха, че това не задължително така. И растенията му бяха като пациенти. Вещите му любящи ръце можеха да се грижат и за тях, да ги лекуват и да им помагат да се размножават. Да, животът с Кати в птицефермата изглеждаше много привлекателен. А той ще пробие с гъбите.

Кърт Шилер не беше изненадан. Никога не беше харесвал Чарлз Понсонби, когото подозираше в скрита хомосексуалност. Поведението на Чък беше прекалено високомерно, а изкуството, което харесваше, говореше за свят на кошмари, скрит под анонимна външност. Не толкова тематиката на картините, колкото излъчването на самия Чък. Бе слязъл доста надолу в личната класация на Кърт, който го смяташе за любител на бичовете и веригите, възбуждащ се от болка. Но Шилер винаги бе смятал, че Чък обича да му я причиняват. Че е пасивен тип, който тайно служеше на жесток господар. Е, очевидно беше сгрешил. Чарлз е бил истински садист, нямаше как да не е, след като е извършил всички тези неща с бедните деца. А що се отнася до него самия, Кърт не очакваше нищо. Репутацията му щеше да му осигури работа, независимо какво ще се случи с „Хъг“. От известно време го гризеше една идея да прекрачи видовите граници на болестите, а тя би хвърлила в екстаз всеки шеф на научно звено. След като снимката на баща му с Адолф Хитлер се превърна на пепел в камината, а хомосексуалността му не беше тайна за никого, се чувстваше готов за новия живот, който смяташе да води. Не в Холоуман. В Ню Йорк, сред неговите сродни души.

— Отис — извика Тамара от вратата, — викат те у дома, тръгвай веднага! Нищо не разбрах от думите на Селест, но случаят е спешен.

Дон Хънтър и Били Хоу хванаха Отис за двете ръце и му помогнаха да си проправи път през седалките.

— Ние ще го заведем, Дездемона — каза Дон. — Не можем да го оставим слабото му сърце пак да му погоди номер.

Сесил Потър гледаше повторението на директното излъчване на Канал 6 по Си Би Ес в Масачузетс сложил Джими на коленете си.

— Гледай, човече! — каза той на маймуната. — Охоо! Хе! Толкова се радвам, че се махнах оттам!

Когато Кармайн отвори същата вечер вратата, Дездемона се хвърли върху него, плачейки с глас, и го заудря силно с юмруци по гърдите. Носът й течеше и очите й бяха пълни със сълзи.

Щастлив, той я сложи нежно на новия диван, който бе купил, защото креслата бяха много удобни и идеални за разговори, но нямаше нищо по-добро от диван, когато двама души искаха да се целуват. Остави бурята от сълзи и гняв да затихне, като я люлееше и й шепнеше, след това избърса лицето й с носната си кърпа.

— За какво беше всичко това? — попита той, но знаеше отговора.

— Заради теб! — извика тя, като се задавяше от стонове. — Защо се правиш на герой?

— Не се правя, и не съм герой.

— Правиш се на герой! Заставаш пред куршумите! Можеха да те убият!

— И аз се радвам да те видя — каза той и се засмя. — Вдигни си краката, а аз ще налея на двама ни по един отлежал коняк.

— Знаех, че те обичам — каза тя по-късно, като се успокои, — но не исках да научавам по такъв начин колко много! Кармайн, не искам да живея в свят, в който теб те няма.

— А това означава ли, че предпочиташ да станеш госпожа Кармайн Делмонико, отколкото да живееш в Лондон?

— Да, означава.

Целуна я с любов, благодарност и смирение.

— Ще се опитам да ти бъда добър съпруг, Дездемона, но ти вече видя по телевизията как изглежда животът на полицая. И занапред няма да е по-различно — работа до късно, отсъствия, заблудени куршуми. Но предполагам, че Бог ме пази. Все още съм цял.

— Стига да си наясно, че когато вършиш глупости, няма да ти прощавам.

— Гладен съм — отговори той. — Какво ще кажеш за китайска храна?

Тя въздъхна облекчено.

— Току-що осъзнах, че вече не ме грози опасност. — В гласа й се прокрадна безпокойство. — Нали?

— Вече нищо не те грози, мога да си заложа кариерата. Но няма нужда да си търсиш жилище. Не те пускам. Ще живеем в грях.

— Проблемът е — каза й той в леглото, — че по-голямата част от нещата са обвити в мистерия. Съмнявам се, че Понсонби щеше да проговори, но с него умря и надеждата за това. Уесли ле Клерк! Ето ти още един бъдещ проблем.

— Имаш предвид убийството на Ленард Понсонби? Самоличността на жената и детето? — Беше й разказал всичко.

— Да. И кой е прокопал тунела, как Понсонби се е сдобил с всичките принадлежности в залата за мъчения, като се започне от генератора и се свърши с вратата за банков сейф? Кой е прокарал водопровода? Изключително изпълнение! Подът на залата е на девет метра под земята. Повечето мазета в къщите се наводняват на три — четири метра дълбочина, а това е съвсем сухо. Инженерите от общината са впечатлени и нямат търпение да разгледат дренажната система.

— А мислиш ли, че Клеър е вторият Призрак?

— „Мисля“ не е точната дума. Интуицията ми подсказва, че е, но разумът ми смята, че не е възможно. — Въздъхна. — Ако тя е вторият Призрак, значи е успяла да се отърве, без да остави следи.

— Няма значение — успокои го тя и го погали по косата. — Поне с убийствата се приключи. Няма да има повече отвлечени момичета. Клеър не би могла да се справи сама, жена е и има недъг. Така че радвай се на успеха си, Кармайн.

— Искаш да кажеш на глупостта си. Оплесках случая от начало до край.

— Само защото това е нов вид престъпление, извършено от нов тип престъпник, любов моя. Ти си изключително компетентен и много интелигентен полицай. Гледай на случая с Понсонби като на опит, от който можеш да се поучиш. Следващия път ще се справиш по-добре.

Той потрепери.

— Ако зависи от мен, следващ път няма да има, Дездемона. Призраците са единствени по рода си.

Тя не каза нищо, само се зачуди.

ГЛАВА 29

Петък, 11 март 1966 г.

На Патрик му трябваше малко повече от седмица, за да разгледа всичко в залата за мъчения на Понсонби, от операционната маса до банята. Окончателният доклад на Патрик и екипа му криминалисти недвусмислено показваше какъв късмет са имали, че са заловили голия Чарлз Понсонби, надвесен над голо отвлечено момиче, вързано за леглото на мъченията.

Помещението беше стерилно чисто. Навсякъде имаше негови отпечатъци, все пак това е стая под неговата къща, така че — защо не? Но нямаше ни следа, дори микроскопична, от кръв, телесни секрети, човешка плът или косми. Що се отнася до Клеър, не бяха намерени никакви нейни отпечатъци, дори на лоста до печката.

Успяха да възстановят метода, по който Понсонби е почиствал и бяха изумени от огромните усилия и маниащината му. Тъй като беше лекар, знаеше, че топлината фиксира човешката кръв и тъкан, затова по маркуча и пръскачката под налягане, която е използвал, е текла студена вода. Нишата с главите е била изолирана с плъзгаща се метална врата. Когато всички повърхности изсъхвали, той ги почиствал с пароструйка. И накрая избърсвал всичко с етер. Хирургическите му инструменти, месарската кука и макарата, с която я е управлявал, както и изкуствените пениси, били потапяни в течност, който разтваря кръвта, преди да влязат в употреба. Освен това били изварявани.

След като не откриха никакви следи в стаята, започнаха да изсмукват отводнителните сифони с компресор, но оттам излезе само вода, която не съдържаше органична материя. Обратното изпомпване не свърши работа, което наведе инженерите на общината на мисълта, че отпадната вода не отива в септична яма. Понсонби е изпразвал водопровода си в подпочвените води, каквито имаше много в този район. Единствената им надежда беше да стигнат до тях и да ги проследят.

В мига, в който инженерите на общината започнаха да разкопават градината й толкова отчаяни, че ще намерят нещо, колкото биха били, ако се опитваха да съживят мъртъв кон, Клеър Понсонби подаде жалба за умишлено рушене на чужда собственост и почтително се обърна към съда да позволи на една сляпа жена да живее в имота си без да бъде подлагана на непрекъснат и изключително стресиращ тормоз от полицията на Холоуман и нейните сътрудници. Като се имаше предвид, че Чарлз Понсонби беше недвусмислено идентифициран като Чудовището от Кънетикът и че нищо от случващото се на „Понсонби Лейн“ №6 не можеше да донесе нови улики, за да се потвърди този факт, на госпожица Понсонби й беше дошло до гуша.

— Кладенецът е бездънен и помпата работи с три конски сили — каза главният инженер на общината, разстроен и ядосан. — Имаме двайсет акра резерват за елени и парцелът на къщата е пет акра, подпочвените води са силни, а консумацията им — малка. Не сте извлекли никаква органична маса, защото копелето сигурно е изливало хиляди литри вода след всяко убийство. Утайката е на дъното на залива на Лонг Айлънд. И какво значение има, по дяволите? Той е мъртъв. Приключете случая, лейтенант, преди гадната кучка да започне да ни съди един по един.

— Пълна мистерия, Патси — каза Кармайн на братовчед си.

— Кажи ми нещо, което не знам.

— Чък беше жилав и силен, но никога не ми е правил впечатление на атлет, а колегите му от „Хъг“ са убедени, че не може да смени и кранчето на мивката. А това, което видяхме, е умело измайсторено, и то със скъпи материали. Кой, по дяволите му, е направил мозайката на пода и сега, след като тайната се разкри, не си признава? Същото се отнася и за водопровода. Никой не е докладвал за изчезнал мозайкаджия или водопроводчик от войната! — Кармайн скръцна със зъби. — Семейството няма пари, това го знаем. Клеър и Чък живееха толкова нашироко, че сигурно са харчели всеки цент, който той е изкарвал. И въпреки това тук, в мазето, има работа и материали за двеста бона. По дяволите, никой не си признава, че им е продал чаршафите или пластмасата за главите!

— Както казва инженерът на общината, какво значение има, Кармайн? Понсонби е мъртъв и е време да приключим случая — каза Патрик и потупа Кармайн по рамото. — Защо да си причиняваш инфаркт заради един мъртвец? Мисли си вместо това за Дездемона. Кога е сватбата?

— Ти не я харесваш, нали, Патси?

Сините му очи се промениха, но не се отклониха.

— Миналото време щеше да е по-подходящо. Не я харесвах в началото, беше ми прекалено странна и надменна, непозната чужденка. Но напоследък е съвсем различна. Надявам се, да я заобичам, както я харесвам.

— Не си сам. Твоята и моята майка направо са се побъркали. О, от тях струи ентусиазъм, но аз неслучайно съм детектив. Това е фасада, с която прикриват страха си.

— И става още по-лошо, защото тя е видимо по-висока от теб — каза Патрик и се засмя. Майките, лелите и сестрите мразят това. Те се надяваха, че втората госпожа Делмонико ще е мило италианско момиче от Източен Холоуман. Но ти не си падаш по мили момичета, независимо дали са италианки, или не. А аз предпочитам Дездемона пред Сандра. Дездемона поне има мозък.

— А той е завинаги, не е като хубавото лице и хубавата фигура.

Разследването беше официално приключено същия следобед. След като докладът на патоанатома беше заведен в полицейския участък на Холоуман, трябваше да признаят, че не могат да намерят доказателства, свързващи Клеър Понсонби с убийствата. Ако Кармайн беше имал повече време, може би щеше да отиде при Силвестри и да го помоли да отвори отново разследването за убийството на Ленард Понсонби и жената с детето от 1 9 30 година, но престъпленията не чакат никого, най-малко детективите. Две седмици след като Чарлз Понсонби беше застрелян, вниманието на Кармайн беше погълнато с разследване на търговия с наркотици. Върна се на позната територия! Престъпниците, които познаваше, бяха виновни и умът му бе зает със събиране на улики, с които да ги прати в съда.

ГЛАВА 30

Понеделник, 28 март 1966 г.

Гилотината се стовари върху Центъра за неврологични изследвания „Хъглингс Джаксън“ към края на март.

Бордът на центъра се събра в конферентната зала на „Хъг“ в десет сутринта, присъстваха всичките му членове с изключение на професор Робърт Мордънт Смит, който беше изписан от „Марш Манор“ преди две седмици, но не излизаше от мазето с влакчетата. Срам за Роджър Парсън младши, на когото не му беше приятно да си мисли, че преценката му за Боб Смит се беше оказала толкова погрешна.

— Госпожице Дюпре, моля заемете мястото си като икономически директор — каза припряно Парсън и погледна въпросително Тамара. — Госпожице Вилич, ще водите ли протокола?

Уместен въпрос, тъй като госпожица Вилич не приличаше на жената, която членовете на борда познаваха отпреди. Тя беше посърнала, така си мислеше Ричард Спейт.

— Да, господин Парсън — каза безизразно Тамара.

Ректорът Мосън Макинтош вече знаеше това, което Уилбър Даулинг само подозираше. Но знанието у единия и силното подозрение у другия бяха докарали доволни физиономии на лицата им и бяха накарали телата им да се отпуснат. Университетът „Чъб“ щеше да наследи „Хъг“, това беше сигурно, и то заедно с огромната сума пари, предназначена за неврологични изследвания.

Роджър Парсън младши започна да чете през половинките си очила, кацнали на тънкия му, дълъг нос, юридическото становище, според което завещанието на покойния му нещастен чичо се обезсилваше в частта, която се отнасяше за фонда, финансиращ „Хъг“. Отне му четиридесет и пет минути да прочете нещо по-сухо от пясъка в Сахара, но присъстващите бяха нащрек и целите в слух, с изключение Ричард Спейт, на когото се падна да се занимава с най-уморителните подробности от цялата работа. Той беше обърнал стола си към прозореца и гледаше как два влекача теглеха петролен танкер към новия резервоар за въглеводород в началото на улица „Оук“, където щеше да пусне котва.

— Ние, разбира се, можехме просто да си приберем сто и петдесетте милиона капитал на фонда плюс натрупаната лихва — каза Парсън в заключение на своята реч, — но не такова е било желанието на Уилям Парсън и в това ние, неговите племенници и синовете им, сме напълно сигурни.

Ха-ха-ха! — изсмя се наум М.М., как ли пък не бихте се отказали да си приберете всичко! Но идеята ви хрумна, след като ви казах, че „Чъб“ може да ви съди. Най-много да си приберете натрупаната лихва, която също ще влее доста свежа струя кръв в „Парсън Продъктс“.

— Затова предлагаме половината от капитала да остане под попечителство в медицинския факултет на „Чъб“, за да финансира в бъдеще работата на центъра „Хъглингс Джаксън“, под каквато и форма да продължи да съществува той. Сградата и прилежащата й земя също ще са на разпореждане на университета „Чъб“. А другата половина от капитала се присъжда на университета „Чъб“ за инфраструктурни проекти, каквито бордът на университета реши. Стига техните резултати да носят името на Уилям Парсън.

„Ох, че хубаво!“ беше изписано на лицето на декана Даулинг, но физиономията на М.М. беше напълно непроницаема. Деканът Даулинг ставаше свидетел на превръщането на „Хъг“ в център за изследването на вродените психози. Беше се опитал да убеди госпожица Понсонби да дари мозъка на покойния си брат за изследване, но му бе учтиво отказано. Ето това беше психотичен мозък! Не че очакваше да види някакви забележими анатомични изменения, но се надяваше да има локализирани атрофии в предната част на мозъчната кора или някакви анормалност в корпус стриатум. Дори за някоя лека астроцитома.

Мислите на Мосън Макинтош се въртяха около сградите, които щяха да носят името на Уилям Парсън. Едната трябваше да е галерия, дори и ако трябва да остане празна, докато и последният Парсън умре. Дано да стане по-скоро!

— Госпожице Дюпре — каза Роджър Парсън младши, — ваше задължение е да разпространите това официално писмо — и го бутна по масата към нея — сред всички служителите на център „Хъглингс Джаксън“. Той ще бъде закрит в петък, 25-ти април. Цялото оборудване и мебелите остават на разположение на декана на медицинския факултет. Освен някои избрани неща, които ще бъдат дарени на патоанатомичната лаборатория на Холоуман в знак на нашата признателност. Едно от тези неща е новият електронен микроскоп. Говорих с губернатора на Кънетикът, който ми обясни колко важна и колко недостатъчно финансирана е медицинската криминология.

„Не, не, не! — помисли си декан Даулинг. — Микроскопът е мой!“

— Ректор Макинтош ме увери — продължи монотонно да нарежда Роджър Парсън младши, — че всички служители, който желаят, могат да останат на работа. Но заплатите и хонорарите ще бъдат преразгледани в съответствие със стандартната финансова политика на медицинските факултети. Учените, които решат да останат, ще работят под ръководството на професор Франк Уотсън. А вие, госпожице Дюпре, ще уредите за тези, които не искат да останат, пакетно обезщетение, в размер на едногодишна заплата плюс всички пенсионни вноски.

Покашля се и нагласи очилата си по-удобно.

— Има две изключения от това разпореждане. Едното се отнася за професор Боб Смит, който, уви, не се чувства достатъчно добре, за да поднови медицинската си практика, под какъвто и да е вид. Тъй като неговият принос през шестнайсетте години на управлението му е изключителен, ние сме се погрижили да го обезщетим по начин, описан тук, както следва. — Още един лист беше бутнат към Дездемона. — Второто изключение сте самата вие, госпожице Дюпре. За съжаление, длъжността икономически директор ще бъде закрита и доколкото разбрах от ректор Макинтош ще бъде невъзможно да ви бъде намерена подобна работа в университета. Затова се съгласихме, че вашето обезщетение ще се състои от следните суми, изброени тук. — Трети лист хартия.

Дездемона надникна в него. Двугодишна заплата плюс пенсионните осигуровки. Ако се омъжеше и престанеше да работи, и ако намалеше разходите си, би живяла доста прилично.

— Тамара, пусни кафеварките — нареди тя.

— Давам на декан Даулинг две години да съсипе центъра — каза тя на Кармайн същата вечер. — Той е повече психиатър и по-малко невролог и няма да може да се възползва от една смазана машина за научни изследвания. Всякакви луди учени ще успеят да го подведат. Кажи на Патрик да не скромничи с оборудването, Кармайн. Да го грабва, докато още работи добре.

— Ще ти целува ръцете и краката, Дездемона.

— Няма нужда, не е моя заслугата. — Тя въздъхна доволно. — Но все пак невестата ти идва със зестра. Ако можеш да си позволиш да издържаш мен и колкото деца сметнеш за достатъчни, тогава с моята зестра ще можем да си купим наистина прилична къща. Обожавам този апартамент, но не е подходящ за семейство.

— Не — хвана я за ръцете той, — запази си зестрата за себе си. Ако промениш решението си, тогава ще имаш достатъчно пари, за да се прибереш в Лондон. Не съм закъсал за пари, честно.

— Е — каза тя, — тогава помисли върху това, Кармайн. Когато прочете циркулярното писмо на Роджър Парсън младши, Адисън Форбс беше направо съкрушен. Да бъде под ръководството на Франк Уотсън? По-скоро би умрял от крайна фаза на сифилис! Заяви, че отива да работи с Нур Чандра в „Харвард“, но според мен в „Харвард“ не са останали без клинични невролози, така че дано Адисън не се надява напразно. Това, което искам да ти кажа е, че ужасно харесвам къщата на Форбс. Ако семейство Форбс се преместят, ще я продадат за купища пари, но дали можем да се надяваме да я купим? Този апартамент твой ли е, или е под наем?

— Мой е. Мисля, че ще успеем да съберем пари за къщата на Форбс, щом толкова ти харесва. Намира се на идеално място, Източен Холоуман, квартала, в който живее семейството ми. Опитай се да се сближиш със семейството ми, Дездемона — помоли я той. — Първата ми жена си мислеше, че я шпионират, защото майка ми и майката на Патси, или някоя от сестрите ми непрекъснато се отбиваха. Но не беше, за да я следят. Италианските семейства са много свързани помежду си.

Въпреки че външно не се бе променила, на Кармайн тя вече не му изглеждаше непривлекателна. Любовта не го заслепяваше, а по-скоро му отваряше очите.

— Аз съм доста срамежлива — призна си и стисна пръстите му. — И заради това изглеждам като снобка. Не мисля, че ще ми е трудно да харесам семейството ти, Кармайн. И една от причините толкова да харесвам къщата на Форбс е кулата. Ако София някога реши да се върне при теб и да учи в пансиона, а после в прословутия смесен университет „Чъб“, тя ще е прекрасно местенце за нея. От това, което си ми разправял, оставам с впечатлението, че София има нужда от истински дом, не от дворец. Ако не я подхванеш сега, след година вече ще се мъкне с хипитата.

В очите му избиха сълзи.

— Не те заслужавам — каза той.

— Глупости! Хората винаги получават това, което заслужават.

Пета част

Пролет/Есен

1966 г.

Глава 31

В седмицата, след като обвиниха Уесли ле Клерк в убийството на Чарлз Понсонби настроението в целия щат се промени, подклаждано яростно от телевизията. Общественото възмущение от Чудовището от Кънетикът вместо да замре, се нажежи. Виждаха в него знак за безбожие, разпадащ се морал, липса на етика, лудостта на света под натиска на модерността и технологичната лавина. Обществото толерираше такива генетични отклонения и им позволяваше да се превърнат в убийци от нов тип. Но също така не осъзнаваше, че те се представяха пред другите като обикновени граждани. И че наистина броят им растеше.

Уесли сбъдна мечтата си, превърна се герой. Въпреки че голям процент от почитателите му бяха чернокожи, сред тях имаше и много с друг цвят на кожата, но всичките бяха убедени, че Уесли ле Клерк е донесъл справедливост, каквато законът не можеше. Законите, които третираха белите по-благосклонно в много щати вече бяха премахнати, в други бяха на път да изчезнат, но тенденцията беше все още трудно забележима. Много по-лесно бе за хората да се запознаят със семействата на някои от жертвите на Чудовището, които се появяваха по телевизията и отговаряха на въпроси, в които нямаше никакъв морал, етика или най-елементарно добро възпитание. Как се почувствахте, когато видяхте главата на дъщеря ви в пластмасов куб? Разплакахте ли се? Припаднахте ли? Какво мислите за Уесли ле Клерк?

На Уесли повдигнаха обвинение в предумишлено убийство и единственият юридически аргумент беше именно предварителното обмисляне. Той сам се беше поставил в светлината на прожекторите и знаеше, че за да остане под тях, трябваше да премине през съдебен процес. Ако се признаеше за виновен, това значеше, че ще влезе в съда само за да чуе присъдата си. Затова той не се призна за виновен и процесът започна без право на освобождаване под гаранция. След първото заседание извън съда Уесли беше ухажван от известен бял адвокат, който му се представи като ръководител на екипа, поемащ защитата му. Екипът се състоеше от група скъпи бели адвокати, които се мъдреха зад гърба му. За техен ужас той отказа услугите им.

— Вървете на майната си и кажете на Мохамед ел Неср, че видях истинската светлина — каза Уесли. — Ще се явя в съда като всяка бедна и нещастна чернилка — с назначен от щата обществен защитник. — И посочи към млад чернокож с куфарче в ръка. По лицето му премина болезнена сянка и той въздъхна. — Това можеше да съм аз след десет години, но аз избрах своя път.

Когато спря да се горещи след тази среща и се върна в килията си в компанията на Кармайн Делмонико, Уесли се промени много. Може би се дължеше отчасти на думите на Кармайн, но в по-голяма степен беше заради това, че видя от един метър смъртта право в очите. От Чарлз Понсонби остана само една обвивка и Уесли беше ужасен, че е освободил този зъл дух да търси убежище в нечие друго тяло. Аллах е воювал с Христос и Буда, но Уесли започна да се моли и на тримата.

Въпреки това чувстваше прилив на сила, но по различен начин. Беше твърдо решен някак си да превърне тази кардинална грешка в победа.

Първите сигнали за победата му дойдоха, когато го пратиха в затвора на Холоуман, за да прекара там месеците между убийството и процеса. Когато пристигна, другите затворници го приветстваха с възторг. Нарът му в четириместната килия беше отрупан с подаръци: цигари и пури, запалки, списания, бонбони, модни аксесоари, златен „Ролекс“, седем златни гривни, девет златни верижки, пръстен с огромен диамант. Нямаше нужда да се притеснява, че ще го изнасилят под душа! Надзирателите също не го тормозеха. Всички му кимаха с уважение, усмихваха му се и му показваха одобрението си. Когато помоли за молитвена постелка, му дадоха красиво персийско килимче. Щом влезеше в стола или в двора, в който спортуваха, го поздравяваха екзалтирано. Затворници и надзиратели, бели и черни — всички го обичаха.

Много хора от всички раси смятаха, че Уесли ле Клерк изобщо не трябва да бъде съден. Редакциите на вестниците от всички краища на страната бяха засипани с писма. Телефонните линии на радио и телевизионните предавания бяха претоварени. Губернаторът беше затрупан от телеграми. Окръжният прокурор на Холоуман се опита да убеди Уесли да се признае за виновен в непредумишлено убийство, за да си намали присъдата, но новоизлюпеният герой не беше склонен на никакви договорки с куките. Беше твърдо решен да се яви пред съда и така и направи.

Процесът започна в началото на юни, месеци преди обичайния срок в такива случаи. Властите решиха, че забавянето само ще влоши нещата. Това не беше чудо за три дни, което хората бързо щяха да забравят. Затова колкото по-бързо свършеше, толкова по-добре!

Никога съдебни заседатели не бяха избирани по-внимателно. Осем бяха чернокожи, четирима — бели, шест жени и шест мъже, някои богати, някои обикновени работници, двама безработни, и то не по тяхна вина.

Версията на защитата беше, че не е планирал нищо, освен да си сложи шапката, че тълпата го е избутала напред и че не помни да е стрелял, дори не помни да е носил оръжие. Фактът, че деянието му беше обезсмъртено на лента, нямаше значение. Той само искал да протестира срещу отношението към чернокожите.

Съдебните заседатели гласуваха за непредумишлено убийство и препоръчаха горещо на съда да бъде снизходителен. Съдия Дъглъс Туейтис, който не беше снизходителен човек, му даде двайсет години затвор, с право да обжалва след дванайсетата. Горе-долу такава присъда се очакваше.

Процесът продължи пет дни и свърши в петък. Краят му отбеляза върховата точка на пролетта, която губернаторът се молеше никога да не се повтори. Демонстрациите се превръщаха в бунтове, горяха къщи, плячкосваха се магазини, стреляше се. Въпреки че последователят му Али ел Кади се бе обърнал срещу него, Мохамед ел Неср поведе „Черната бригада“ на минивойна, която завърши с полицейски рейд на Петнайсета улица №18 в Холоу и разкриването на над хиляда оръжия. Полицаите недоумяваха защо Мохамед не беше преместил арсенала си преди тяхното влизане в главната му квартира. Освен Кармайн, който разбираше, че Мохамед залязва, дори неговите хора бяха започнали да се възхищават повече на Уесли ле Клерк.

Въпреки тъжната съдба на „Черната бригада“, седмица преди процеса на Уесли стана ясно, че се готви огромна демонстрация в подкрепа на убиеца на Чудовището и че не всички, които се канеха да дойдат, бяха миролюбиви. Шпиони и информатори донесоха, че призори в понеделник, когато беше началото на процеса, в парка на Холоуман ще се настанят 100 000 чернокожи и 75 000 бели. Идваха чак от Лос Анджелис, Чикаго, Батон Руж (родния град на Уесли) и Атланта, макар че повечето бяха от Ню Йорк, Кънетикът и Масачузетс. Сборният им пункт беше в парка „Малтравърс“, ботаническа градина на петнайсет километра от Холоуман. От събота там започнаха да се стичат хиляди хора. Шествието към парка на Холоуман беше насрочено за пет сутринта в понеделник и беше много добре организирано. Ужасените жители на Холоуман заковаха витрините на магазините, вратите и прозорците на първите етажи с дъски, защото се страхуваха от наближаващата война по улиците на града.

В неделя сутринта губернаторът извика жандармерията, която се втурна в Холоуман призори в понеделник и завзе градския парк преди протестиращите. БТР-и, бронирани коли и огромни камиони разтърсиха из основи сградите, а жителите притихнаха с широко отворени очи и ги гледаха как минават с рев покрай тях.

Протестиращите така и не дойдоха. Никой не разбра защо. Може би перспективата да се сблъскат с добре подготвени специални части ги сплаши или защото повечето бяха планирали да стигнат само до парка „Малтравърс“. До понеделник на обяд и паркът „Малтравърс“ се опразни и всичко свърши. По време на процеса имаше не повече от петстотин демонстранти в градския парк, удавени в многобройното море на жандармерията. Когато в петък следобед бе произнесена присъдата, тези петстотин души се прибраха вкъщи с подвити опашки. Дали заради демонстрацията на сила от страна на държавата? Или пък само чувството за съпричастност беше достатъчно за хората, дошли до парка „Малтравърс“?

Уесли ле Клерк не си губеше времето да мисли и да се тревожи за поддръжниците си. Петък вечерта беше преместен в строго охраняван затвор на север, а в понеделник подаде молба до директора на затвора да започне да учи право. Хитрият държавен служител с удоволствие му позволи. В края на краищата Уесли ле Клерк беше само на двайсет и пет години. Ако съкратят присъдата му още при първото обжалване, ще излезе на трийсет и седем и вероятно с докторска степен по право. Заради криминалното си досие няма да му позволят да пледира в съда, но по-важното беше, че щеше да е придобил знания. Смяташе да се специализира по въпросите на Върховния съд на САЩ. Все пак той беше Убиецът на Чудовището, Светецът на Холоуман. Изяж се, Мохамед ел Неср, ти си минало. Сега аз съм Човекът.

Глава 32

Кармайн и Дездемона се ожениха в началото на май и избраха да прекарат медения си месец в Лос Анджелис на гости на Майрън Мендел Манделбаум. Домът му, копие на кралския дворец Хамптън Корт в Лондон, беше толкова огромен, че присъствието им не смущаваше Майрън и Сандра. Майрън беше на тяхно разположение, а Сандра се носеше в облаците в пълна забрава. За изненада на Кармайн и Майрън, София хареса Дездемона, която пък реши, че новата й доведена дъщеря одобрява деловия и откровен подход към нея. Държеше с нея като с отговорен и разумен възрастен човек. Знаците бяха много добри.

Но когато се върнаха в Холоуман, нещата не бяха толкова прекрасни. Сякаш „Хъг“ не преживя достатъчно сензации и скандали, ами предсмъртната му агония произведе още един. Госпожа Робин Форбс се оплака на полицията, че съпругът й се опитва да я отрови. Доктор Адисън Форбс беше разпитан от новопроизведените сержанти Ейб Голдбърг и Кори Маршал, но отрече обвиненията презрително и ги покани да вземат проби от всички храни и напитки в дома му, след което се оттегли в кулата си. След като анализите (включително на повръщаното, екскрементите и урината) не показаха нищо, Форбс опакова книгите и документите си, събра два куфара дрехи и замина за Форт Лодърдейл. Там стана част от печеливша практика по гериатрична неврология. Неща като мозъчни инсулти и сенилна деменция никога не го бяха интересували, но бяха далеч по за предпочитане от професор Франк Уотсън и госпожа Робин Форбс. Освен това подаде и молба за развод. Когато адвокатите на Кармайн се свързаха с него за покупка на къщата на „Ийст Съркъл“, той се съгласи на цена много по-ниска от реалната, за да си го върне на Робин, която искаше половината. След бурни скандали коя дъщеря се нуждае повече от нея, Робин се премести в Бостън при многообещаващата гинеколожка Роберта. Робина изпрати на сестра си картичка със съболезнования, но Роберта всъщност се зарадва, че ще има кой да се грижи за дома й.

Което означаваше, че Дездемона вече можеше да предложи на София да се нанесе в кулата.

— Доста е хубава — каза тя делово, защото не искаше да демонстрира прекален ентусиазъм. Горната стая има френски прозорци и тераса, можеш да я ползваш за всекидневна, а долната стая ще стане малка спалня, до която ще направим баня и кухненски бокс. С Кармайн си мислехме, че може да искаш да завършиш средното си образование в пансиона в Холоуман и после да си помислиш за добър университет. Кой знае, в „Чъб“ може момичетата и момчетата да започнат да учат заедно, преди да стане време за следването ти. Дали би се заинтригувала?

Умната тийнейджърка подскочи от радост и прегърна Дездемона.

— Разбира се!

Юли преминаваше и се задаваше август, когато Клеър Понсонби изпрати съобщение на Кармайн, че иска да се видят. Молбата й го изненада, но дори тя не можеше да му развали доброто настроение в този прекрасен ден сред цъфнали дървета и пеещи птички. София беше пристигнала от Лос Анджелис преди две седмици и все още се колебаеше между боя и тапети за ремонта на кулата си. Беше изненадан, че с Дездемона намериха толкова много теми, за които да си говорят, изобщо някога суховатата му съпруга не спираше да го учудва. Колко ли самотна е била, докато е живяла натясно и е пестяла, за да си купи живот, който, ако съдеше по начина, по който подходи към брака, никога нямаше да я направи щастлива? Може би част от промяната се дължеше на бременността й, за която разбраха малко преди сватбения им ден. Бебето трябваше да се роди през ноември и София нямаше търпение. Нищо чудно, че дори Клеър Понсонби не беше в състояние да помрачи малко късно настъпилото блаженство на Кармайн.

Чакаше го заедно с кучето си на верандата. Край малка бяла масичка от ракита с кана с лимонада, две чаши и чиния бисквити върху нея бяха поставени два стола.

— Лейтенант — каза тя и стана от стъпалата.

— Сега съм капитан — отвърна той.

— Я виж ти! Капитан Делмонико. Добре звучи. Моля, седнете и си пийнете лимонада. По стара семейна рецепта е.

— Благодаря, ще седна, но не искам лимонада.

— Не бихте яли и пили нищо, приготвено от моите ръце, така ли, капитане? — попита тя кокетно.

— Честно казано — не бих.

— Прощавам ви. Тогава нека просто да поседнем.

— Защо искахте да ме видите, госпожице Понсонби?

— По две причини. Първата, че искам да се преместя и въпреки че разбрах от адвокатите си, че нищо не може да ме спре, смятам за учтиво да ви уведомя. Комбито на Чарлз е вече натоварено с нещата, които искам да взема със себе си и наех един студент от „Чъб“ да ме закара в Ню Йорк тази вечер. Продадох мустанга.

— Мислех, че ще останете на „Понсонби Лейн“ до смъртта си.

— Открих, че без скъпия Чарлз никъде няма да се чувствам като у дома си. Освен това получих за имота предложение, на което просто не можах да откажа. Ще ви простя, ако си мислите, че никой не би искал да го купи, но случаят не е такъв. Майор Ф. Шарп Минор ми плати доста добра сума за него и смята да го превърне в музей на ужасите. Няколко нюйоркски туристически агенции са се съгласили да предлагат двудневни пътувания дотук. През първия ден туристите ще пътуват с автобус през красивата природа на Кънетикът, ще вечерят и ще прекарат нощта в мотела на майор Минор, който той ремонтира в тон с новия си бизнес. На втория ден екскурзовод ще ги разведе из къщата на Чудовището от Кънетикът и през прословутия тунел. Ще хранят елените, за които им гарантират, че ще ги чакат на изхода му. Ще се върнат в бърлогата на Чудовището, за да видят четиринайсет имитации на главите в пластмасата, наредени на автентичните им места. Естествено това ще става на фона на записи на писъци и стенания. Майорът ще избие стените в старата ни всекидневна и ще я превърне в ресторант с трийсет места, а трапезарията ще преустрои в кухня. В края на краищата не може да иска готвачът да приготвя храна на лятата печка, защото хората ще влизат и излизат през прохода зад нея. След това автобус ще ги откарва обратно в Ню Йорк — каза Клеър безстрастно.

Господи, какъв сарказъм! Кармайн седеше и слушаше онемял и се радваше, че тя не може да види зяпналата му уста.

— Мислех, че не вярвате, че това е истина.

— Не вярвам. Но се забавлявам с такива атракции. Щом ги има, защо да не спечеля и аз от тях? Дават ми възможност да започна отначало някъде далеч от Кънетикът. Мисля си за Аризона или Ню Мексико.

— Желая ви късмет. А каква е втората причина?

— Да ви дам обяснение — каза тя и прозвуча по-мило отпреди, по-скоро като Клеър, на която някога беше съчувствал и която му беше харесвала. — Не ви обвинявам, че сте от типа брутални ченгета, капитане. Винаги сте ми изглеждали като човек, отдаден на работата си — искрен, дори алтруист. Разбирам защо и върху мен падна подозрението за тези ужасни престъпления, след като продължавате да настоявате, че брат ми е убиец. Моята собствена хипотеза е, че с Чарлз сме били измамени, че някой друг е направил всичките… подобрения в мазето ни. — Въздъхна. — Но както и да е, реших, че сте джентълмен и затова мога да ви позволя да ми зададете някои въпроси, но както правят джентълмените, с уважение и дискретност.

Най-накрая победа! Кармайн се наведе напред и сплете длани.

— Благодаря ви, госпожице Понсонби. Искам да започна със следния въпрос: какво знаете за смъртта на баща си?

— Предполагах, че ще ме питате това. — Тя изпъна дългите си жилави крака и ги кръстоса в глезените, едното й стъпало си играеше с козината на Биди. — Бяхме много богати преди Голямата депресия и живеехме добре. Семейство Понсонби винаги са се радвали на охолство — хубава музика, добра храна, отбрани вина, красиви вещи. Майка ни беше от известен род, беше от Шейкър Хайтс. Но бракът между родителите ми не е бил по любов, трябвало е да се оженят, защото Чарлз бил на път. Майка ми е била готова на всичко, за да впримчи татко, който не я искал. Но когато станало неизбежно, той изпълнил дълга си. Чарлз се родил шест месеца по-късно. След две години дошъл и Мортън, а след още две и аз.

Стъпалото й спря да се движи, Биди изръмжа, докато не започна пак, тогава легна със затворени очи и муцуна върху предните лапи. Клеър продължи:

— Винаги сме имали икономка, освен чистачка. Имам предвид слугиня, която живее в къщата и върши лека домакинска работа с изключение на готвенето. Мама обичаше да готви, но мразеше да мие чинии и да бели картофи. Не мисля, че беше много тиранична, но един ден икономката ни напусна. И татко доведе вкъщи госпожа Катон — Луиза Катон. Мама побесня. Направо откачи! Как се осмелявал да й обсебва функциите и така нататък. Но и татко, също като мама, обичаше да прави каквото си иска, така че госпожа Катон остана. Беше истинско съкровище, което допълнително изнервяше мама. Предполагам, че тя от самото начало е знаела, че госпожа Катон е любовница на татко, но за известно време нещата бяха спокойни. Но стана ужасен скандал, просто невъобразим! Мама настояваше госпожа Катон да напусне, татко беше категоричен, че трябва да остане.

— Госпожа Катон имаше ли дете? — попита Кармайн.

— Да, малко момиченце на име Ема. Няколко месеца по-голямо от мен — каза замечтано Клеър и се усмихна. — Играехме си заедно, хранехме се заедно. Зрението ми не беше много добро и още тогава Ема донякъде ми служеше като куче водач. Чарлз и Мортън я ненавиждаха. Скандалът стана, защото мама разбра, че Ема е дъщеря на татко, наша полусестра. Чарлз намери акта й за раждане.

Млъкна, но стъпалото й още поглаждаше козината на Биди.

— И какъв беше изходът от скандала? — подсказа й Кармайн.

— Изненадващ, но и не съвсем. Повикаха татко спешно по работа на следващия ден и госпожа Катон си тръгна с Ема.

— Колко време преди смъртта на баща ви стана това?

— Чакайте да видя… Бях почти на шест, когато го убиха, значи предната година. Предната зима.

— Колко време работи при вас госпожа Катон, преди да напусне?

— Година и половина. Беше невероятно красива жена, Ема й беше одрала кожата. Тъмна, със смесена кръв, но повече бяла, отколкото тъмнокожа. Гласът й беше прекрасен — напевен и сладък. Жалко, че думите, които произнасяше, бяха винаги толкова банални.

— Значи майка ви я уволни, когато баща ви замина по работа?

— Да, но аз мисля, че не беше само това. Ако ние децата бяхме по-големи, може би щях да ви кажа повече или пък ако аз бях първото дете, момчетата не са толкова наблюдателни, когато става въпрос за емоции. Мама плашеше хората понякога. Беше властна. С Чарлз много пъти сме говорили за това и стигнахме до извода, че мама е заплашила да убие Ема, ако двете не изчезнат от живота ни завинаги. И госпожа Катон й е повярвала.

— Как реагира баща ви, когато се прибра?

— Стана невероятен скандал. Татко удари мама и избяга навън. Не се върна дни, а може би седмици. Дълго го нямаше. Мама крачеше с часове из къщата, това си го спомням. После татко се върна. Изглеждаше изпит, дори не проговори на мама и когато тя се опита да го докосне, той пак я удари и я отблъсна. Такава омраза струеше от него! И плачеше непрекъснато, поне на нас ни струваше, че никога не спира. Смея да твърдя, че се върна заради нас, но за него това беше истинско мъчение.

— Мислите, че баща ви е отишъл да търси госпожа Катон, но не е успял да я намери?

Воднистите сини очи се взираха в безкрайната си слепота.

— Това е логичното обяснение, нали? Тогава разводът е бил немислим и татко е предпочитал да държи госпожа Катон като прислужница вкъщи. Мама за пред хората и госпожа Катон за удоволствие. Брак с мулатка от карибски произход щеше да съсипе репутацията му, а татко се интересуваше от социалния си статус. В края на краищата беше от семейство Понсонби от Холоуман.

„Какво безразличие“ — помисли си Кармайн.

— Майка ви знаеше ли, че е изгубил парите си по време на срива на „Уол Стрийт“?

— Не и преди татко да умре.

— Тя ли го уби?

— О, да. В онзи следобед се скараха ужасно, чувахме ги чак от горния етаж. Не разбирахме точно какво си крещят, но доловихме достатъчно думи, за да разберем, че татко е намерил госпожа Катон и Ема. И че възнамерява да напусне мама. Облече си официалния костюм и замина с колата. Мама ни заключи и тримата в стаята на Чарлз и замина с другата ни кола. Започваше да вали сняг. — Гласът й звучеше детински, сякаш се пренасяше във времето под напора на спомените. — Снежинките се завихряха също като в стъклено преспапие. Чакахме много дълго. Тогава чухме колата на мама и започнахме да удряме по вратата. Мама ни отвори и ние изскочихме, не можехме повече да стискаме и искахме да отидем до тоалетната. Момчетата ме пуснаха да мина първа. Когато излязох, мама стоеше в коридора с бейзболна бухалка в дясната си ръка. Беше покрита с кръв, както и мама. Чарлз и Мортън излязоха от тоалетната, видяха я и я отведоха. Съблякоха я и я изкъпаха, но аз бях толкова гладна, че слязох в кухнята. Чарлз и Мортън напалиха огън в старата пещ, където сега е лятата печка, и изгориха бухалката и дрехите й. Колко тъжно! Мортън вече никога не беше същият.

— Искате да кажете, че дотогава е бил… нормален?

— Съвсем нормален, капитане, макар че още не беше тръгнал на училище, мама не ни позволяваше да ходим, преди да навършим осем години. Но след този ден Мортън повече не проговори и дума. Нито пък признаваше, че светът съществува. И изпадаше в такива яростни пристъпи! Мама не се страхуваше от нищо и от никого освен от яростта на Мортън. Беше буен и неконтролируем.

— Полицията дойде ли?

— Разбира се. Казахме, че мама е била вкъщи с нас, легнала си е, защото имала мигрена. Когато ни съобщиха, че татко е мъртъв, тя изпадна в истерия. Майката на Боб Смит дойде у нас, хранеше ни и стоеше при мама. Няколко дни по-късно разбрахме, че парите ни са потънали по време на борсовия срив.

Кармайн го боляха коленете, столът беше прекалено нисък. Той стана и се разходи из верандата. С периферното си зрение видя, че Клеър Понсонби наистина е готова за път. Багажникът на комбито, паркирано на алеята, беше претъпкан с чанти, сандъци и малки кутии от времето, когато се е пътувало с повече стил и удоволствие. Не му се сядаше, затова се облегна на перилото.

— Знаехте ли, че госпожа Катон и Ема също са загинали в онази нощ? — попита той. — Майка ви е развъртяла бухалката срещу тримата.

Лицето на Клеър замръзна от искрен неподправен шок.

Стъпалото, с което галеше кучето, рязко подскочи, сякаш получи конвулсия. Кармайн наля лимонада в чашата и се зачуди дали да не се опита да й намери нещо по-силно. Но Клеър изпи съдържанието на чашата жадно и си възвърна спокойствието.

— Ето значи какво се е случило с тях — каза тя бавно, — а ние с Чарлз не спирахме да се чудим. Така и не ни казаха кои са били другите две жертви, само говореха за банда развилнели се хулигани. Предположихме, че мама се е възползвала от техните деяния, за да потули престъплението си и че другите двама са били от бандата.

Изведнъж се наведе напред, както си седеше на стола, и протегна умолително ръка към Кармайн.

— Разкажете ми всичко, капитане! Какво? Как?

— Сигурен съм, че правилно сте разбрали, че баща ви се кани да напусне майка ви и да започне нов живот. Определено е намерил госпожа Катон и Ема, но ги е видял за първи път на гарата, защото двете са били в крайна мизерия. Нямали са дрехи, нито храна. Двете хиляди долара, които е носил със себе си, сигурно са били всичко, което е успял да събере, за да започне отначало — каза Кармайн. — Те са се криели навън на снега, което ме кара да мисля, че майка ви наистина е плашела хората. Горкият човек. Вижте колко малко й е казал, а тя оставя трупове след себе си.

— През всичките тези години никога не съм знаела… дори не съм подозирала… — Очите й, блеснали от напиращите емоции, се обърнаха към лицето му, сякаш можеше да вижда. — Не е ли ироничен животът?

— Искате ли да ви донеса питие, госпожице?

— Не, благодаря. Добре съм — прибра краката си и ги пъхна под стола.

— Можете ли да ми разкажете за живота си след това?

Едното й рамо се вдигна, а ъгълчетата на устата й увиснаха.

— Какво искате да знаете? Мама вече не беше същата.

— Никой ли не се опита да ви помогне?

— Имате предвид хора като семейство Смит и семейство Кортни? Според мама те си пъхаха носа, където не им е работата. Няколко грубости от нейна страна подействаха добре. Престанаха да се опитват да контактуват с нас и ни оставиха на мира. Ние се справяхме, капитане. Да, справяхме се. Имахме малки доходи от продажбата на земи. Роднините на мама също ни помагаха. С Чарлз учехме в пансиона и тя ни плащаше таксите редовно.

— Ами Мортън?

— Посетиха го няколко служители от общината, погледнаха го и не се върнаха повече. Чарлз разказваше на всички, че е аутист, но го правеше най-вече заради любопитните. Човек не се разболява от аутизъм в деня, в който майка му убие баща му. Това е съвсем различно психическо състояние. Ние го обичахме. Яростта му никога не бе насочена към мен или към Чарлз, само към мама и всеки непознат, който се появеше в къщата.

— Изненадахте ли се, когато почина така неочаквано?

— По-правилно е да кажете, че изпаднах в тотален шок. И без това 1939 година беше най-лошата в живота ми. Седя и си уча уроците и изведнъж пред очите ми пада черна пелена, просто ей така, изневиделица! И ослепявам за цял живот. Едно посещение при очния лекар и после ме качват на влака за Кливланд. Едвам съм стигнала в училището за слепи и ми звъни Чарлз да ми каже, че Мортън е мъртъв. Просто ей така паднал и умрял! — Тя потрепери.

— От думите ви разбирам, че майка ви не е била много стабилна психически преди 1930, но очевидно добре го е прикривала. Какво се случи в края на 1941 година, за да отключи истинската деменция?

Лицето на Клеър се сгърчи.

— Какво се случи веднага след Пърл Харбър? Чарлз каза, че ще се жени. Беше на двайсет, но скоро щеше да стане пълнолетен. Следваше медицина в „Чъб“. Срещнал някакво момиче от „Смит“ на танци и се влюбил от пръв поглед. Единственият начин за мама да предотврати това, беше да отпусне всички спирачки. Тя направо побесня и откачи в пълния смисъл на тази дума. Момичето избяга. Аз сама пожелах да се върна вкъщи и да се грижа за нея и така двайсет и две години. Не че не бих направила и други жертви за Чарлз, освен да се заема с тази досадна задача. Не мислете, че съм била робиня на майка си — научих се да я контролирам. Но докато беше жива, с Чарлз не можехме да се наслаждаваме на любовта си към храната, виното и музиката, както ние си знаем. Честно казано, капитане, мама и вие ми съсипахте живота. Трите безценни години, в които Чарлз беше само мой, са единствените ми хубави спомени. Три безценни години…

Кармайн беше поразен и започна да се чуди дали пък Дани Марсиано не беше прав? Може би братът и сестрата наистина са били любовници?

— Май никак не харесвате майка си — отбеляза.

— Ненавиждам я! Ненавиждам я! Знаете ли — продължи тя внезапно настървена, — че от тринайсетата до осемнайсетата си година Чарлз живееше в килера под стълбите? — Гневът й се изпари, в очите е проблесна искра на страх, но и тя изчезна, когато вдигна ръка към лицето си и се плесна през устата. — О, не исках да го казвам. Не, това нямах намерение да ви споделям. Просто ми се изплъзна. Изплъзна ми се!

— По-добре да го споделите, отколкото да го таите в себе си — каза спокойно Кармайн. — Продължете, така и така започнахте.

— Преди години Чарлз ми каза, че го хванала да мастурбира. И изпаднала в ярост. Викала, пищяла, плюла, хапала и деряла. Той никога не й отвръщаше. Аз непрекъснато й се противопоставях, но Чарлз беше като заек, омагьосан от кобра. Повече не му проговорила, това го наранило право в сърцето. Когато се прибираше от училище или от къщата на Боб Смит, влизаше в килера. Беше голям и имаше крушка вътре. О, мама беше толкова грижовна! Чарлз си имаше вътре дюшек и твърд стол, както и една полица, която използваше като маса. Тя му приготвяше поднос храна, който отнасяше, след се нахранеше. Той ходеше по голяма и малка нужда в една кофа, която трябваше да изхвърля и мие всяка сутрин. Докато замина за Кливланд, мое задължение беше да му нося храна, но не ми беше позволено да говоря с него.

Кармайн не можеше да си поеме дъх.

— Това е нелепо! — извика той. — Той е ходел в много добро училище, там е имало психолози, директор, трябвало е само да каже на някого! Щели са веднага да му помогнат.

— Чарлз не беше от хората, които споделят — отвърна Клеър с вдигната брадичка. — Той обожаваше мама и обвиняваше татко за всичко. Трябваше само да й се противопостави, но той не го направи. Килерът беше неговото наказание за ужасен грях и той избра да го понесе. В деня, в който навърши осемнайсет, тя го освободи от затвора му. Но така и не му проговори. — Сви рамене. — Чарлз си беше такъв. Може би сега разбирате защо все още отказвам да повярвам, че е извършил онези ужасни неща. Чарлз никога не би изнасилил или убил, беше прекалено пасивен.

Кармайн се изправи и разкърши пръстите на ръцете си, който бяха изтръпнали от силното стискане на перилото.

— Бог ми е свидетел, че не искам да увеличавам страданията ви, госпожице Понсонби, но ви уверявам, че Чарлз е Чудовището от Кънетикът. Ако не беше така, новото ви начало в Аризона или Ню Мексико нямаше да бъде финансирано от майор Ф. Шарп Минор. — Той тръгна към стъпалата. — Трябва да вървя. Не, не ставайте. Благодаря ви за всичко, което ми разказахте, така подредихте пъзела, който ме тормози от месеци. Имената им са Луиза и Ема Катон, нали? Добре. Знам къде са погребани. Сега вече ще мога да им направя паметни плочи. Знаете ли каква религия е изповядвала госпожа Катон?

— Говорите като истински полицай, капитане. Да, тя беше католичка. Предполагам, че трябва да ви помогна за паметните плочи, тъй като Ема ми е полусестра, но мисля, че ще ме разберете, ако не го направя. Ариведерчи.

Глава 33

Клеър Понсонби остана да седи на верандата, дълго след като капитан Кармайн Делмонико си тръгна.

Очите й шареха над дърветата, които обграждаха къщата и тя си спомняше как Мортън прекарваше свободните си от училище безкрайни часове у дома. Копаеше тунел, защото знаеше, че някой ден може да потрябва. Докато работеше, размишляваше. Тялото му беше слабо, но ставаше все по-кораво и жилаво като на човек, който работи много, но не се храни добре. О, Чарлз го обожаваше! Обичаше го дори повече от мама. Учеше го да чете и да пише, даваше му истински знания. Чарлз разбираше безмълвната отдаденост на братската любов. Споделяше книгите си, опитваше се кавалерски да му помага в работата. Но Чарлз се страхуваше много от тунела и не понасяше да стои дълго в него. А Мортън се оживяваше най-много, когато копаеше, ровеше, риеше пръстта и камъните, които Чарлз разнасяше сред дърветата.

Така започна тяхното споделяне. Чарлз си представяше стаята на Катон като хирургически рай на хиляда метра над земята. Докато Мортън знаеше, че стаята на Катон е оргазмичният отвор на тунела под тихата тежест на земята. Мортън, Мортън, ту се включваше, ту се изключваше. Сляп червей, къртица, която копае в тъмнината и която има вълшебно копче в мозъка, което можеше да включва и изключва очите му. Включено, изключено, включено, изключено, включено, изключено. Копае, копае, включва, изключва.

Сега да видим… под онзи дъб погребахме италианеца от Чикаго, след като ни направи мозайката. А онзи клен пие сокове от трупа на водопроводчика. Наехме го от Сан Франциско. Дърводелецът от Дулът гние край последния неизсъхнал бряст в Кънетикът. Не си спомням къде погребахме другите, но те нямат значение. Какъв прекрасен слуга е алчността! Тайна работа за пари на ръка и всички са щастливи. Никой не е повече от мен, когато ги взимам обратно, след като замахна с длетото. Никой не е по-щастлив от нас двамата, когато бъркаме и мушкаме изстиващите им отверстия, канали, тръби и кухини.

Не че имахме нужда да си върнем парите. Похарченото за стаята на Катон през безкрайните години, в които чакахме мама да умре е нищожно в сравнение със сумата, донесена от мама от гарата в два малки, елегантни куфара през януари 1930 година. Дали баща ни е бил такъв глупак, че да изгуби всичките си пари в акции по време на срива на борсата? Едва ли. Инвестициите му бяха обърнати в пари в брой доста преди това. Беше направил каса (вратата й после свърши добра работа) във Бинарната и държеше там парите, докато частният детектив намери госпожа Катон. Благодаря ви, драги капитан Делмонико, че запълнихте празните места! Сега знам защо е изпразнил касата в двата куфара, натоварил ги е на колата си и е поел към гарата.

След като го е убила, мама е преместила куфарите в нейната кола. Отворихме ги и ги откраднахме, докато дрехите и бухалката весело горяха в пещта. Аз ги скрих във все още малкия си тунел, а Чарлз започна да копае друг, който повече му се отдаваше — той се зарови в мозъка на мама. Непрекъснато й нашепваше, че историята с Катон е плод на въображението й, че не е убивала татко, че Катон се римува с нагон, а „Ема“ е книга от Джейн Остин. Когато й трябваха пари й давахме, макар че така и не й казахме къде са куфарите. После, когато този предател Рузвелт премахна златното покритие през 1933 година, закарахме мама и куфарите в банка „Сънингтън“ в Кливланд, собственост на семейството й. Затова нямахме никакви проблеми да разменим старите банкноти за нови. В дните на Голямата депресия много хора предпочитаха да държат пари в брой. И от този ден нататък тя стана безмозъчна кукла на конци на две момчета, които едва бяха навлезли в пубертета.

Връщането на парите вкъщи не беше лесна работа. Някой в банката си развърза езика. Но необикновеният брилянтен ум на Чарлз измисли стратегия. Станеше ли въпрос за кроене на планове и логистика, той беше истински гений. С кого ще го заменя сега? Кой друг би разбрал така, както разбира един брат?

Когато се прибрахме, Чарлз продължи да рови в мозъка на мама, но този път се съсредоточи върху парите, как Рузвелт ни ги откраднал, за да финансира борбата си срещу всички ценности на Америка, от свободата до това да оставим Европа да се свари в собствения си сос, както заслужава. Да, и двата ни тунела растяха и кой може да каже кой от тях беше по-прекрасен? Тунелът към лудостта или тунелът към стаята на Катон.

Надявам се, капитан Делмонико да е останал доволен от моя разказ за една объркана любов и неконтролируема лудост. Жалко, че жена му се оказа толкова изобретателна. Нямах търпение да си направя допълнително удоволствие, като я одера в целия й олимпийски ръст, докато тя гледа в огледалото как го правя. Не можеш непрекъснато да държиш очите си затворени, Дездемона, ту гледаш, ту не гледаш. Но той така и не зададе въпросите, които можеха да накарат релето в упорития му мозък да прещрака.

Въпроси като: защо всички бяха на шестнайсет години? Отговорът е проста аритметика. Госпожа Катон беше на двайсет и шест, а Ема на шест, общо прави трийсет и две, но ние искахме само една Катон, затова разделихме това число на две и ето ти шестнайсет! Или пък въпрос като: какво може да примами младо непорочно момиче към ужасната й съдба? Отговорът тук се крие в същността на милостта. Сляпа жена, която плаче над счупения крак на кучето си водач. Биди прави прекрасно представление, като се преструва, че й е счупен крака. Въпроси като: какво е значението на дузината? Слънчевите цикли, лунните цикли, цикъл графики… Отговорът е направо профански. Госпожа Катон обичаше да казва: „На дузини излиза по евтино!“, сякаш това беше заслепяващо прозрение като божиите откровения. Въпроси като: защо сме чакали толкова дълго преди да започнем? Отговорът е скрит в съдбата на Едип или Орест. Убиването на подобия на Катон може да е лесна работа, но не е лесно да убиеш собствената си майка. Въпроси като: как Клеър може да участва в това, и ако не е тя, тогава кой? Отговорът на това е на повърхността. Външният вид е най-важен, всичко е в очите на гледащия. Ту вижда, ту не вижда.

Мама така и не си роди момиченце. Само три момчета. Но копнееше за дъщеря, а тя винаги получаваше това, което иска. Затова започна да облича последното момченце като момиче още от раждането му. Хората вярват на очите си. Същото се отнася и за вас, капитан Делмонико. Всичките ние, момчетата от семейство Понсонби, приличаме на мама. Минаваме за прилични момичета, но като момчета сме женчовци. Не притежаваме и капчица от агресивната мъжественост на татко. О, как задоволяваше госпожа Катон! С Чарлз ги гледахме през дупка в стената.

Миличкият Чарлз, винаги се чудеше как да ми угоди. Щеше да ни е доста по-трудно, след като Клеър ослепя, ако той не се бе сетил да ме облече в нейните дрехи и да ме изпрати в Кливланд. Щом пристигнах, той натисна лицето на Клеър с гумена надуваема възглавница и Мортън Къртицата стана сляпата Клеър.

Най-накрая падна мрак. Това е любимата ми стихия. Време е Мортън Къртицата да потърси свежа плът, в която да прокопае тунел.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6314

Издание:

Колийн Маккълоу. Колекционерът на пеперуди

Американска. Първо издание

Редактор: Мариела Якимова

ИК „БАРД“, София, 2007

ISBN: 978–954–585–786–7

1

Инсинератор — пещ за горене на отпадъци. — Б.ред.

2

Major (англ.) — майор (воен.) и мажор (муз.). — Б.ред.

3

Ditto (ит.) — и на мен. — Б.пр.

Content

Колийн Маккълоу
Колекционерът на пеперуди

Първа част Октомври и ноември 1965 г.

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

ГЛАВА 6

Втора част Декември 1965 г.

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Трета част Януари и февруари 1966 г.

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Четвърта част Февруари и март 1966 г.

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Глава 25

Глава 26

Глава 27

ГЛАВА 28

ГЛАВА 29

ГЛАВА 30

Пета част Пролет/Есен 1966 г.

Глава 31

Глава 32

Глава 33

Информация за текста

1