Світлана Талан

Помилка

Роман

Герої мого роману – реальні люди з нашого життя. Може, вони помилялися, ішли хибним шляхом, щоб ми не повторили їхніх помилок?

Якщо людина робить одну помилку двічі, вона повинна підняти руки вгору й зізнатися або в легковажності, або в упертості.

Джорж Лорімер

© Талан С., 2014

© DepositPhotos.com / Monkey Business, обкладинка, 2014

© Shutterstock.com / Dimedrol68, обкладинка, 2014

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2014

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2014

Жодну з частин даного видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

© Электронная версия книги подготовлена компанией ЛитРес (www.litres.ru)

По той бік… нашого життя

Часто ми вважаємо, що життя – це ті успіхи або невдачі, прикрі та сприятливі обставини, радощі й біди, які стосуються здебільшого нас, а не ще когось. Попри це любимо казати: «наше життя», себто узагальнюємо, думаємо, знову ж таки, передусім про себе. Про своє. Про своїх. Як воно там, за вікнами наших квартир і будинків, ми ніби і знаємо, принаймні чуємо (із теленовин, або й від сусідів), утім, головне – що коїться ось тут, при мені, коло мене, з моїми…

«Та що ви, моя донька ніколи не вчинить так, як ото витворила розпусниця Таня з п’ятого поверху!» – кидає мати заріканнями й уже за рік стрічає кровиночку з дитинкою «у приполі»…

«Та що ви, мій Максим – не такий, він ніколи мене не зрадить», – переконана молода дружина – й уже за кілька років подає на розлучення через нестерпні чоловікові походеньки…

«Ніколи не зарікайся», – кажуть у народі.

«Ніколи в собі не замикайся, – висновувала я, прочитавши цей роман, – бо помиляємося всі».

Письменниця Світлана Талан ось уже вкотре «не помиляється», бо не зраджує свого читача. Вона знову пише про те, що відбувається за вікнами наших осель.

Вероніка зростала в чудовій сільській родині, повивалася великою любов’ю матері, мала вірну подругу і мріяла про прекрасне майбутнє. Не зогледілася, як воно, те майбутнє, настало й обдарувало її, на жаль, не тільки всілякими гараздами. Жінка мусила багато стерпіти, але змогла чимало й нажити.

«А що мені потрібно? – думала не раз, ставши вже дружиною, матір’ю та фаховим лікарем. – Маю чоловіка, сина, квартиру…»

Вероніка мала ще й велику душу, крім усього іншого… Однак, як і кожна людина, вона помилялася. І саме це спричиняло подальші перипетії, у які втрапляла і з яких щоразу намагалася вибратися. Тим часом помилки робили і її рідні, тому впоратися з надскладними проблемами, які лавиною насувалися на її життя та сім’ю, ставало дедалі тяжче…

Про те, як, помилившись, не зневіритися й не опустити руки, – цей роман.

І про те, як здолати непосильне, навчитися прощати й чому таким цілющим є саме прохання пробачити…

І чи можна, вчасно зрозумівши, де ти помилився, зупинитися й не схибити знову.

А ще про те, як «не мокнути під дощем», а «навчитися під ним танцювати»; як «не тупцювати в багнюці, а бачити в калюжі зірки» і чому це так прекрасно!

Жанна Куява

Від автора

Прописні істини та їх спростування

Минуле залишається позаду.

Ні, за ним тягнеться шлейф у сьогодення й майбутнє.

Є люди, які все роблять правильно.

Це тільки їм так здається. Швидше за все, вони егоїсти й дурні. Усі помиляються.

Помилку не можна виправити, якщо її вже зроблено.

Можна. Іноді її треба зробити, щоб зрозуміти істину.

Вчаться на чужих помилках.

Якби було так, то своїх помилок стало б менше.

Бувають ситуації, коли немає виходу.

Навіть у замкнутому просторі можна знайти щілину. Розпач затьмарює розум, а спокій допомагає знайти вихід, й інколи потрібно заплющити очі, щоб його побачити.

Колишніх наркоманів немає.

Є! Це на прикладі свого життя довів мій знайомий В. Його реальна історія лягла в основу цього роману.

Існують невиліковні хвороби, коли медицина безсила.

Навіть у таких випадках не можна опускати руки! Потрібно боротися до останніх сил, дряпаючи до крові нігтями навіть залізобетонну стіну. Головне, щоб завжди поруч була віра.

За офіційними відомостями, кількість наркозалежних в Україні становить 100 тис. осіб, і ще 1,5–2 млн неврахованих. Щороку їхня кількість збільшується на 10 % – тенденція одна з найвищих у світі. Наркоманія в Україні перетворюється на епідемію. 120 тис. осіб у світі за рік вмирає від наркотиків, в Україні – 10–12 тис., 70 % наркозалежних – молодь віком до 25 років.

Спростування немає.

Пролог

Після розмови із сином Вероніка довго не могла заснути. Більше говорив Микита, а вона мовчала, наче набрала в рота води, яку не можна було розплескати. Вероніка відчувала, що син цього разу не бреше – його голос був надто схвильований. Було зрозуміло, що Микита довго готувався до цієї розмови. Це відчувалося з того, як часом тремтів його голос, як сумбурно він говорив і часто затинався.

Вона вже забула, коли Микита говорив щиро, без брехні, але зараз їй здалося, що син уперше за довгий останній час говорив правду. Вероніка давно не чула синового голосу. У глибині душі вона чекала від нього дзвінка, не бажаючи зізнатися в цьому самій собі. Чекала навіть тоді, коли в той фатальний день сказала, що він для неї помер.

Це були не слова, кинуті спересердя, а усвідомлене, зважене, на її думку, єдине правильне рішення. Вона змогла викреслити сина зі свого життя і спалила за собою всі мости, не залишивши навіть хисткого містка, щоб коли-небудь повернутися назад. Вероніці довелося налагодити абсолютно нове життя, де не було ні рідних, ні близьких їй людей. Вона почала все з чистого аркуша, на якому не було ні брехні, ні зради, ні помилок. Останні місяці вона намагалася заново навчитися жити в гармонії зі світом. Іноді їй здавалося, що така співдружність можлива, ще трохи – і вона знайде душевний спокій, навіть незважаючи на те, що в найпотаємнішому світлому куточку її серця залишалося місце для сина. Кожен прожитий день ніс із її душі щось із минулого життя, залишаючи порожнечу для наповнення новими враженнями, знайомствами, подіями.

Часом її охоплював відчай, і тоді Вероніці здавалося, що вона змогла відірвати від себе минуле разом із частиною душі й тіла, залишивши в серці незагойну рану, до якої нiкому прикласти живильний бальзам. У такі хвилини вона вважала, що майбутнього в неї вже немає. Вероніка зуміла піти від минулого, жила теперішнім, до болю в очах намагаючись побачити в пітьмі сірих буднів бодай тьмяний маячок майбутнього, – але нічого не виходило.

Колись Вероніка сказала Микиті: «Запам’ятай: відтепер і назавжди в тебе немає матері, а в мене немає сина». Микита був шокований такою заявою. Він стояв кілька хвилин закам’янілий, немов його оглушили обухом по голові. Микита не вірив своїм вухам. Як могла таке сказати його мати?! Його добра, турботлива мама, яка завжди була йому найближчою людиною? «Мамо, ти хоч розумієш, що ти зараз сказала? Усвідомлюєш, що кажеш?» – запитав Микита слабким голосом. «Тобі не вчулося, – твердо, чітко вимовила вона кожне слово. – Від сьогодні в мене немає сина. Я не зійшла з глузду, не сподівайся. Я несу повну відповідальність за кожне сказане слово». «Що ж ти скажеш знайомим, коли запитають про мене?» – з легкою іронією уточнив Микита, усе ще сподіваючись, що така заява вискочила в матері мимоволі. «Я буду говорити всім, що мій син помер, – сказала Вероніка, і при цьому її голос не здригнувся, вона не відвела погляду від сина. – Тобі допомогти зібрати речі чи ти сам?» «Сам! Сам! Сам! Я все зроблю сам! – закричав Микита. – А ти не пошкодуєш, що виставила за двері єдиного сина?!» «Як мати такого сина, – Вероніка зробила наголос на слові «такого», – так краще вже ніякого не мати. І не думай, що в мене не вистачить сил вимовляти слова про твою смерть. Немає страшніших слів для будь-якої матері, але, повір мені, я буду так говорити, тому що ти все одно скоро помреш. Сам прекрасно знаєш, що такі, як ти, помирають молодими. Наркоман – це мрець».

Учора дзвонив Микита. Вероніку накрила хвиля спогадів, і вона не заснула до ранку. Через них не могла думати про те, як їй бути далі. У голову нав’язливою спасівською мухою лізли спомини від того моменту, коли вона дізналася, що чекає дитину, до того фатального дня, коли назавжди зреклася сина. Усе в пам’яті змішалося в один заплутаний клубок спогадів, який називається життям…

Досі Вероніка вважала, що помилки роблять у молодості, щоб потім, уже в зрілому віці, не мають на них права. Усі люди помиляються, і не лише молоді – це Вероніка зрозуміла тільки зараз, коли проаналізувала все своє прожите життя. А ті, хто не помилялися, нічого не досягли, бо вони по життю пасивні й байдужі.

Вероніка напружила пам’ять. Згадала. «Фатальну помилку без фатального кроку не виправиш», – так сказав невідомий їй Веселін Георгієв. Вона наробила багато помилок. Але, помиляючись, люди набираються досвіду. А як же життя? Воно занадто коротке, щоб робити купу помилок, а потім їх виправляти, і все для того, щоб знову схибити. Щоб зрозуміти помилку, треба повернутися до її витоків, знайти істину, тому що наступна може стати фатальною. Не всі знаходять у собі мужність звинуватити себе в скоєному, щоб мати силу волі виправити помилку. Але й видатний полководець бачить свою провину тільки після того, як бій уже програно. Зараз Вероніка зізналася собі, що вона багато разів помилялася. І не вона одна… Але йдеться про життя її сина. І перш ніж прийняти рішення, їй треба добре все зважити. Саме зараз вона не мала права схибити ще раз…

Коли за вікном почало сіріти, а сутінки тихо розповзалися по кутах кімнати, Вероніка забулася в тривожному, неспокійному сні…

Вона прокинулася, коли грайливий яскравий сонячний промінчик на мить зупинився на обличчі, потрапив на заплющені повіки. Вероніка розплющила очі й примружилася, вдивляючись у настінний годинник. Була рівно восьма ранку. За звичкою Вероніка швидко схопилася з ліжка, поправила ковдру, яка збилася набік, накинула халатик і почалапала босоніж на кухню. Думки про важкий день лещатами стиснули голову, кольнули голкою в серце. Вона механічно натиснула кнопку електрочайника, важко сіла на стілець.

Вероніці потрібно було прийняти важливе рішення. Її, як вона вважала, минуле не дало їй спокій, воно нагадало про себе дзвінком від Микити. Колись вона дала собі слово ніколи не подати йому руку допомоги, хай би що трапилося. Зараз її син був у біді, і Вероніка не сумнівалася, що цього разу Микита говорив правду. Від її рішення залежить його, її сина, життя, життя того, хто зрадив її надії, хто плюнув у душу матері й розтоптав усі материнські почуття. Вероніка розуміла, що ніхто їй не допоможе прийняти правильне рішення, вона повинна сама все вирішити і не зробити ще одну помилку. Раптом їй блискавично прийшла в голову думка: «Щоб прийняти правильне рішення, треба бути там, де вперше помилилася». Можливо, усе почалося в 1990 році?..

Частина перша

Розділ 1

1990 рік

– Донечко, може, годі спати? – Вероніка крізь сон почула лагідний голос матері. – Уже сонце скоро сяде, а ти все не прокидаєшся.

– Матусю, але ж я вранці додому прийшла. – Дівчина відірвалася від приємних спогадів про випускний шкільний вечір, але не мала сил розплющити очі.

– Не можна спати на заході сонця, – сказала мати, кинувши на дочку погляд, сповнений любові й ніжності, – голова болітиме.

– Ой, мамо! – незлостиво дорікнула Вероніка. – Ти все зі своїми забобонами! Краще б привітала свою улюблену єдину доньку з успішним закінченням школи.

– А я й хотіла, але тебе не добудишся.

– Справді?! – Вероніка жваво підвелася, сіла на ліжку, обхопила коліна руками. – Я готова!

– Тримай. – Жінка простягнула на долоні сережки.

– Срібні?! Справжнє срібло?! – Вероніка підстрибнула на ліжку від радості. – Мамо, оце так! Яка краса!

Дівчина відкинула вбік ковдру, підбігла до дзеркала на шафі. Швидким умілим рухом вдягла сережки, покрутила головою в різні боки. На її свіжому обличчі заграла, засвітилася задоволена усмішка.

– Краса! Спасибі! – сказала вона, підбігла, чмокнула матір у щоку. – А де ти взяла гроші?

– Це сережки твоєї покійної бабусі.

– А… Чому ти їх не носила?

– Носила, поки тебе не було. – Жінка всміхнулася. – А як ти народилася, зняла й заховала, вирішила: як підростеш, тобі подарую. А потім загинув твій тато, важко одній мені було тебе підіймати, побоялася, що десь загублю сережки, а зараз…

– Що зараз? – Дівчина ще раз підбігла до дзеркала, заглянула в нього, крутнулася на п’ятах, і її золотисте пишне світле волосся сколихнулося хвилею й опустилося на худенькі, по-дитячому гострі плечі.

– А тепер ти поїдеш вчитися в місто…

– Щоб стати лікарем! – додала Вероніка.

– Не змогла я тобі купити золоті сережки, ти вже пробач мені, доню. – В очах жінки заблищали сльози, і вона винувато посміхнулася.

– Ну що ти, мамо! – Дівчина обняла матір за плечі, притулилася щокою до її обличчя. – Ти в мене найкраща! Найлюбіша! І ці сережки теж найгарніші! Можна я їх Кірі покажу?

– Іди вже, балакухо! Може, твоя подружка ще спить?

– Розбуджу!

Не встигла Ксенія Петрівна оком змигнути, як дочки і слід прохолов. Жінка зітхнула. Як же швидко й невблаганно спливає час! Здавалося, тільки вчора вони з чоловіком милувалися маленьким золотоволосим янголятком у дитячому ліжечку – а вже донька закінчила десять класів. Ксенія Петрівна звела погляд на стіну, де в рамці під склом висів збільшений чорно-білий портрет чоловіка.

Як же вона любила свого Льову! Здавалося, щасливішого за неї не було нікого на світі! Ксенія Петрівна досі не могла зрозуміти, чому молодий агроном Льова не помітив жодну гарну дівчину в їхньому селі, а почав упадати за нею, аж ніяк не красунею, до того ж із бідної сім’ї. Вона закохалася в молодого фахівця відразу, як тільки побачила його на колгоспному дворі, але гордість не дозволила їй виказати це. Лев півроку бродив привидом під вікнами Ксенії, поки та не вийшла до нього на перше побачення. Вони одружилися, зігравши весілля коштом колгоспу, а за рік народилася Вероніка.

Ксенія Петрівна, не відриваючи погляду від портрета на стіні, поринула в спогади. Вони були шалено щасливі, так, що Ксенія іноді боялася дихати, щоб не злякати своє щастя – видно, відчувала душа, що воно буде недовгим. Тоді здавалося, що їхньої радості й любові вистачить не те що до кінця життя, а й ще на одне життя. Але біда входить у дім, не питаючи.

Три роки було Вероніці, коли Лев загинув. Така дурна, така безглузда смерть. У той день була сильна ожеледиця. Лев гальмонув молоковоз, який виїжджав із колгоспного двору, щоб доїхати до міста. Він побіг назустріч автомобілю, що гальмував, але через крижану кірку на дорозі ніяк не міг зупинитися. Лев добіг до машини, але раптом послизнувся і впав прямо під колеса. Він помер у лікарні, не приходячи до тями, і Ксенія не змогла з ним попрощатися…

Жінка важко зітхнула, витерла долонею сльозу, яка тоненьким струмком потекла по щоці. Як же Вероніка схожа на свого батька! Така сама висока, струнка, худенька, волосся світле, очі такі ж сині, саме сині, а не блакитні, навіть на підборідді маленька ямочка, як у Лева. І характером донька пішла в батька. Здавалося б, уперта, наполеглива, бідова, за словом у кишеню не полізе, а насправді дуже вразлива, ніжна й ласкава. Хороша виросла дівчинка. А як могло бути інакше? Адже Ксенія Петрівна вклала в неї всю ту нерозтрачену любов, яка жила в ній і після загибелі чоловіка. Тепер дочка збирається їхати в місто за чотириста кілометрів від дому вступати до медичного інституту. І радісно на душі, що донька не залишиться в колгоспі, що гарну професію вибрала, і сумно, що так далеко їде. Вона ж така ще дитина… Як вона там сама буде жити, якщо за своє життя зо три рази була в місті, і то в райцентрі? А як вона, Ксенія, житиме сама, без доньки?..

Кіра, звісно, не змогла не приміряти сережки Вероніки. Вона мала дві пари золотих, які їй подарували батьки на шістнадцятиріччя й закінчення школи, але ці срібні у вигляді незабудок, з яскравими синіми камінчиками були справді дуже гарні.

– До твоїх очей за кольором підходять, – зазначила Кіра й відразу запропонувала: – Треба сьогодні ж іти в клуб, щоб усі побачили твої сережки!

– Скажеш таке! – хмикнула Вероніка. – Можна подумати, що всім тільки й діла, як на мої сережки витріщатися!

– Точно! – Кіра округлила очі, і тонкі дуги її чорних брів розгорнулися на лобі крилами птахи. – Мало не забула розповісти головну новину.

– І що ж я проспала?

– Останні новини нашого села! – засміялася Кіра.

– Не тягни, розповідай уже.

– Наш дитячий садок…

– Колишній, – поправила Кіру подруга.

– Наш колишній дитячий садок викупив один дядечко.

– Теж мені новина! Цікавіше нічого немає?

– Ну, Вероніко! – Кіра грайливо насупила брови. – Ти ж мені слова не даси сказати! Найцікавіше попереду! Так от, сьогодні приїхав новий власник будівлі, а приїхав він не на коні, не на мотоциклі, а на білому «мерседесі»! Але й це ще не все! Господар – красень! Малиновий піджак, туфельки начищені до блиску, музон у машині репетує – за дві вулиці чути, а на шиї золота цепура завтовшки з мою руку й ось такий золотий хрест!

– Крутий якийсь?

– Ще й який крутий! З ним два братки бритоголові в спортивних костюмах і білих кросівках були в машині, напевно, охорона.

– І що цей дядько забув у нашому селі? Садок відкриє? Вихователем працювати буде? Дітям носи витиратиме? – розсміялася Вероніка.

– Відстала ти людина, подруго. – Кіра поважно стисла і так вузькі губи. – У нього тут буде кооператив із пошиття джинсів. Але й це не найголовніше!

– Що ж іще?

– А те, що він неодружений. Прикинь, можливо, комусь із наших дівчат дістанеться такий багатий чоловік. А ми з тобою скоро поїдемо, отже, нам не судилося їздити на цьому білому «мерсі». – Кіра розвела руки в сторони й скорчила таку смішну пику, що Вероніка не витримала й розреготалася.

– Це точно! Нам треба вчитися, а не про того дядька думати, – сказала вона. – До речі, скільки йому років?

– Під тридцять.

– О-о-о! Для нас він майже дідусь!

– То ми підемо на танці чи ні?

– Ходімо, – Вероніка кивнула. – І знову за мною хвостом ходитиме цей Данило.

– Ну чим він тобі так не подобається? Він у тебе закоханий із п’ятого класу, з того дня, як вас наша класна посадила за одну парту.

– По-перше, зануда, зубрила. – Вероніка почала загинати пальці на руках. – По-друге, прилипала, по-третє, ти ж подивися на нього: він схожий на п’ятикласника!

– І це при його майже двометровому зрості?! – Кіра пирснула.

– До чого тут зріст?! У нього шия, як у пташеняти, довга і худа. А плечі? Хіба він схожий на чоловіка? Дитина та й годі!

– Тобі не догодиш, – сказала Кіра, – той старий, той ще жовторотий…

Дівчата, які зібралися в сільському клубі, сподівалися, що новий господар колишнього дитячого садка з’явиться на танцях, але той не прийшов. А навколо тільки й мови було, що про красеня на білому «мерседесі».

– З глузду з’їхали наші дівки, – буркотів Данило. – Можна подумати, що щастя заховане в золотому ланцюжку на шиї того багача.

– Заздриш, Дене, заздриш, – кинула Вероніка.

– Зовсім ні, – сказав Данило й вийшов покурити.

Поки його не було, подруги домовилися наступного дня піти скупатися на річку та пройти повз будівлю дитсадка, де зупинився новий господар. Як могли вони не побачити того, про кого гуде все село?

– Дивись, якщо Дену розпатякаєш про наші плани – уб’ю! – пригрозила Вероніка.

– Та що я, зовсім дурна? – знизала плечима Кіра.

Розділ 2

Вероніка і Кіра, накинувши на плечі великі махрові рушники, ішли до річки. Вони вирішили скоротити шлях і звернули з основної дороги, що веде до будівлі колишнього дитячого садка. Подруги пішли вузькою второваною стежкою. Густа трава з обох боків доріжки доходила дівчатам майже до пояса. Недавні дощі та тепло, що прийшло за ними, додали сили для росту й соковитій траві, і рожевій конюшині, яка заблукала серед неї. А біля самої доріжки білим килимком простелилися низькі кущики скромниці ромашки, поширюючи специфічний гострий запах. Вероніка зняла взуття й пішла босоніж, ледве встигаючи за Кірою.

Подруги зупинилися біля низької цегляної огорожі. Колись цей паркан із білої будівельної цегли був вищий від людського зросту. Але садок півроку тому закрили, і заповзятливі селяни ночами почали потихеньку розбирати огорожу, тягаючи додому цеглу. Тепер паркан був майже на рівні трави, і його нерівні краї нагадували зловісні зуби в пащі акули. Вероніка подивилася на занедбану будівлю… Зовсім недавно вона бігала цією стежкою до річки й чула за парканом дитячий щебет. А тепер цегляна будівля виглядала понуро й сумно, зяючи темними вікнами з вибитими шибками.

– Бачиш? – пошепки запитала Кіра, тицьнувши пальцем у бік білої автівки, яка стояла біля ґанку.

– Бачу, – також тихо відповіла Вероніка. – А де ж її господар?

– Он він.

Вероніка побачила високого темноволосого широкоплечого чоловіка, який вийшов з інших дверей, і присіла, сховавшись за паркан. Її подруга теж сховалася.

– Як ти думаєш, він нас не помітив? – прошепотіла Вероніка.

– Звичайно ж, ні, – невдоволено відповіла Кіра. – А ось ми його не розгледіли. І все через тебе! Боягузка!

– Ну, пробач, будь ласка. – Вероніка винувато подивилася на подругу. – Хочеш, я зараз поворожу?

Щоб спокутувати свою провину, Вероніка зірвала ромашку й почала відривати білі пелюсточки:

– Ще побачимо його, не побачимо, побачимо, не побачимо… Побачимо! Ось бачиш, побачимо, а ти на мене надулася! – сказала вона весело.

– Та ну тебе! – всміхнулася Кіра.

Вероніка зірвала ще одну ромашку.

– Любить, не любить, плюне, поцілує, до серця притисне, своєю назве. Любить… – завела монотонно Вероніка, відриваючи пелюстки.

– На Данила ворожиш?

– Ти що?! Блекоти об’їлася?! Сто років він мені потрібен! Поцілує! Значить, поцілує, – протягнула Вероніка, закінчивши нехитре дівоче ворожіння.

– Ти про нього? – Кіра кивнула в бік садка.

– Ти як ляпнеш що-небудь – хоч стій, хоч падай! Як я можу ворожити на того, кого в очі не бачила?

– Хто тут мене не бачив? – Подруги раптом почули чоловічий голос зовсім поруч. Від несподіванки вони скрикнули і, як за командою, підскочили з місця. Майже одночасно з їхнім переляканим вигуком молодик у білій футболці спритно перескочив через паркан і вже стояв перед ними.

– Ну й налякали ви нас! – Кіра першою опанувала себе. – Так можна і заїками зробити людей!

– А що ці люди роблять біля моєї огорожі?

– Тепер усе навколо ваше? – запитала Кіра, з неприхованою цікавістю розглядаючи незнайомця, про якого гуло все село.

Вероніка на мить затримала на ньому погляд і знітилася. Таке з нею було вперше. Від чоловіка пахло гарним одеколоном, змішаним із легким запахом цигарок, а ще… Це був незнайомий запах дорослого чоловіка, а не підлітка Данила. Широкі плечі, могутні біцепси, зухвалий, упевнений погляд, білозуба усмішка – усе це змусило серце Вероніки прискорено битися, а в голові приємно й водночас незвично зашуміло, наче від кількох ковтків шампанського. Дівчина опустила очі, нездатна більше дивитися на незнайомця. Вона вже картала себе за те, що пристала на пропозицію Кіри. Незнайома тепла хвиля, яка її миттєво огорнула, лякала, і зараз понад усе на світі хотілося стати невидимою й випаруватися, просто розчинитися в повітрі.

– Не все моє, але багато чого, – відповів Кірі незнайомець.

– Ромашки теж твої?

– Я їх дарую вам, прекрасні дівчата, – засміявся незнайомець. – До речі, я не представився. Мене звати Захар. А вас?

Кіра пирснула сміхом – так звали діда, який жив на околиці села в старезній, напіврозваленій хаті. Дідуган був недоумкуватий і в розмові часто повторював: «Мене звати Захар, мене звати Захар, Захар».

– Кіра. – Дівчина простягнула руку.

– Дуже приємно, Кіро, – сказав Захар і простягнув руку Вероніці.

Вона, не підводячи очей, легенько торкнулася його руки. У Захара була прохолодна шкіра, але Вероніці здалося, що вона отримала опік.

– Вероніка, – тихо відповіла дівчина й швидко прибрала руку.

– Судячи з рушників, Кіра й Вероніка йдуть на річку?

– Вгадали! – Кіра грайливо засміялася. – А ви випадково не хочете освіжитися?

– Можна на «ти», – зауважив Захар, – і я піду з вами. Треба ознайомитися з визначними пам’ятками цього села.

Вероніка тихенько смикнула Кіру за поділ сукні, але та вдала, що не помітила. Подруга першою пішла вузькою стежиною, за нею рушив Захар. Позаду пленталася Вероніка. Їй одночасно хотілося і втекти додому, і ось так іти мовчки за Захаром, вдихаючи його запах, прислухаючись до шуму в голові й почуваючись трохи п’яною.

Кіра про щось без угаву базікала до самої річки. Коли трійця опинилася на піщаному березі, Вероніка відійшла вбік, де завмерла в роздумах велика стара верба. Дівчина швидко скинула ситцеву сукню у великий синій горох і побігла до річки. «Ух!» – мимоволі вирвалося в неї, коли розпалене від сонця і хвилювання тіло обдало прохолодною водою. Вероніка з дитинства вміла добре плавати, тому доплисти до протилежного берега їй було нескладно. Вона вийшла на берег, скоса кинула погляд на Захара. Він дурів на березі з Кірою, обдаючи її бризками. Вероніка пішла по траві. Вона зривала рожеві квітки конюшини, сплітаючи їх у вінок. Закінчивши роботу, Вероніка вдягла віночок на голову й попливла назад. Вона вийшла на берег, простелила рушник у тому місці, де не було тіні верби, і присіла, обхопивши коліна руками.

– Не холодно? – запитав Захар, сідаючи поряд на піску.

– Ні, – відповіла Вероніка, кинувши на нього швидкий погляд.

– Не думав, що в селах живуть такі гарні дівчата.

– Ви думали…

– Ти думав, – м’яко поправив її Захар.

– Ти думав, що в селах тільки бабці, дідусі та корови? – всміхнулася Вероніка кутиком губ і скоса зиркнула на хлопця. Вона вперше зустрілася з ним поглядом і не опустила очі. Здавалося, він зазирнув їй у самісіньку душу й побачив заховані там думки. Вероніку знову обдало жаром, і вона провела ще вологими долонями по обличчю, боячись, що Захар помітить, як спалахнули її щоки.

– Тобі личить хвилювання, – сказав він.

Вероніка промовчала, вдаючи, що уважно спостерігає за Кірою, яка плескалася у воді.

– У тебе незвичайно сині очі, – промовив Захар.

– Знаю, – тихо сказала Вероніка, відчуваючи, що серце знову почало вибивати в грудях шалений ритм.

– Чому ти їх ховаєш? Ти мене боїшся?

– Ти не бабай, щоб тебе боятися.

– Тоді подивися на мене, – попросив Захар.

Його голос був низьким, приємним, звабливим, він викликав довіру, і Вероніка не змогла не підпасти під його чари. Вона подивилася Захару прямо в очі.

– Ніка, – сказав він. – Можна я так буду звати тебе?

Вероніка не любила, коли до неї так зверталися. Крім як «Вероніка», вона нікому ніяк не дозволяла себе називати.

– Можна, – відповіла вона, сама не знаючи чому.

– Ніко, – майже прошепотів Захар, – приходь сьогодні ввечері на це місце.

– Що? – зніяковіло, якось по-дитячому нерозумно запитала Вероніка.

– Я буду чекати на тебе рівно о десятій. Прийдеш?

– Не знаю, – знизала плечима Вероніка.

– Про що ви там шепочетеся без мене? – запитала Кіра, підбігаючи до них. Вона труснула головою, і дрібні блискучі краплі води прохолодою обсипалися на Вероніку.

– Ходімо додому, – сказала Вероніка, підвівшись та обтрушуючи від піску рушник.

– Ну, Вероніко! – Кіра надула губи. – Ми щойно прийшли!

– Тоді я піду додому сама!

Вероніка швидко натягла сукню на мокрий купальник і пішла, не попрощавшись із Захаром.

– Ніко! – гукнув він, але дівчина не озирнулася. За нею ледве встигала Кіра.

– Що з тобою? – запитала вона у Вероніки. – Він тебе образив? Що він тобі сказав?

– Мене? Ти ж знаєш, що я не даю себе образити.

– Ну як він тобі?

– Звичайний чоловік.

– Ну не скажи! Він старший за нас, але який! З таким і на край світу не страшно, – зітхнула Кіра.

– Не будь дурепою. На краю світу може бути бездонна прірва, – задумливо сказала Вероніка.

– Недобре вийшло. Прийшли на річку разом, а втекли, як дві дикунки. Що він про нас подумає?

– А мені плювати на його думку! – скрикнула Вероніка. – Не подобається, то нехай спілкується з міськими! Вони не дикунки. Вони красиві, вони легкодоступні, вони розумні!

Вероніка різким рухом зірвала з голови вінок, жбурнула його вбік.

– Кіро, ну що ти плетешся, як сонна муха?! – різко мовила Вероніка.

– Я тебе не впізнаю, – сказала Кіра. – Чого ти злишся? Захар тебе роздраконив, а я до чого?

– Та йди ти зі своїм Захаром знаєш куди?

– Я піду зараз додому, – стримуючи себе, сказала Кіра. – А ти йди куди хочеш, але до мене більше не приходь.

– Дуже треба! – крикнула Вероніка і втекла. Вона навіть не помітила, що в очах подруги від незаслуженої образи заблищали сльози. Бувало, звичайно, що вони сварилися, але то були дрібні перепалки, про які відразу забували, а тут…

Розділ 3

Зустріч із Захаром перевернула все в душі Вероніки. Цілий день вона відчувала напад душевного збудження. То бігла на город і люто висмикувала дрібні бур’яни, які густим зеленим килимом полізли по грядках після недавніх дощів, то поверталася в будинок і лежала нерухомо, дивлячись у стелю. Думки про Захара були як мара, вони внесли сум’яття в її розмірене життя. Хотіла скинути їх із себе, як липке павутиння, і водночас знемагала від непереборного бажання побачити його знову.

Вероніка взялася варити борщ зі щавлем. Бульйон уже був готовий, з алюмінієвої каструлі піднімався пар і розпливався приємний запах, а Вероніка сиділа з картоплиною в руці, завмерши, як статуя. Захар запросив її на побачення. Чому не Кіру, не іншу дівчину, а саме її? Дуже хотілося з ним зустрітися, поспілкуватися, вслухатися в низький тембр його голосу і знову відчути запах справжнього чоловіка. Але чому він призначив побачення не в клубі, як зазвичай усі роблять у селі, а біля річки? Там тихо й безлюдно. Чи не заподіє він їй зла? Адже вона ніколи не спілкувалася з хлопцями, старшими за себе, і до того ж малознайомими. Звичайно, Захар не красень, але в ньому було щось п’янке, таке, від чого паморочилася голова. Вероніку тягнуло до нього, але щось і стримувало. Дівчина вже пошкодувала, що розлютилася й образила подругу. Кіра була надійною й доброю, вона могла дати пораду, але не зараз. А що, як він пожартував і не прийде? Як тоді Вероніка виглядатиме в очах подруги? Ні! Якщо треба приймати рішення, то тільки самій.

– Вода вся википіла, – голос матері вивів Вероніку із задуми.

– Що?! – Дівчина підскочила і впустила з рук картоплину.

– Та що з тобою? Цілий день ходиш як не своя.

– Усе нормально, мамо, усе добре. – Вероніка натягнуто всміхнулася. – Зараз я все зроблю.

– Іди відпочинь. – Мати пильно подивилася на дочку. – Я сама приготую.

Вероніці здавалося, що день тягнеться нескінченно. Іноді так бувало, коли в школі були нецікаві уроки, але тоді довгий день скорочувався за рахунок веселих перерв, розчинявся в жартах друзів. Але зараз дівчина була одна, вечір уже наближався, а вона сама наразі не знала, чи варто їй іти на побачення, чи ні. Рішення прийшло в останній момент. Була за чверть десята вечора, коли Вероніка швидко взула босоніжки й тихенько, щоб не турбувати матір, вислизнула з хати.

Дівчина майже бігла знайомою стежиною. Вона часто оглядалася, немов когось боялася. Незабаром від річки потягло вологою і прохолодою. Вероніка задивилася на темні кострубаті гілки-руки старих верб, які вишикувалися в ряд, неначе вічні вартові річки. Стежка під ногами дівчини плавно розчинилася, переходячи в килим соковитої трави. Пахло береговою м’ятою, росяною конюшиною та ромашкою. Майже мертву тишу порушувало тріскотіння коників у траві. Вероніка зупинилася, віддихалася, прислухалася. Тріщало щось іще. Вона зробила кілька обережних кроків уперед і побачила на березі вогнище. Дим від нього не йшов тонкою цівкою вгору, а розсіювався над річкою, змішавшись із сивим туманом, який пеленою завис над притихлою водою. Біля вогнища навпочіпки сидів Захар. Він помітив Вероніку й помахав їй рукою. Тепер повертатися додому було нерозумно й навіть безглуздо, і Вероніка пішла до багаття.

– Добрий вечір, – сказала вона.

– Добрий, добрий, – усміхнувся Захар. – А я тут м’ясо для шашликів намаринував. Будемо смажити?

– Якщо намаринував, то будемо, – відповіла дівчина.

– Умієш шашлики готувати?

– Ні.

– Ну і правильно! Шашлики мають готувати чоловіки. Не жіноча це справа, – сказав Захар і взявся діставати зі скляної банки шматочки м’яса. Вправними рухами він нанизав їх на шампури, які примостив на заздалегідь приготовані рогачі з палиць.

Вероніка з подивом для себе відзначила, що їй зовсім не страшно бути наодинці з цією людиною. Вони розговорилися. Захар розповів, що викупив будівлю колишнього садочка під швейне виробництво.

– Тут, у вашому селі, буде кооператив із пошиття джинсового одягу, – пояснив він. – За два тижні зробимо ремонт, потім завеземо обладнання, тканини, наберемо штат – і буде такий собі міні-завод.

– А де ти стільки швачок набереш? У нашому селі тільки тітка Дуся добре шиє.

Захар розсміявся.

– Знайдемо і навчимо!

Вероніка їла шашлик вдруге в житті. Уперше було тоді, коли вони з Кірою взяли кілька шматочків солоної свинини з банки, вимочили та засмажили на палицях у дворі. Але те, що приготував Захар, було чимось незвичайним.

Вони поїли м’ясо, забруднилися й побігли до річки вмиватися й мити руки. Вероніка залишила босоніжки на піску й пішла по воді. Приємна прохолода лоскотала їй ноги. Захар ішов поруч. Раптом він зупинився.

– Стій! Не ворушись! – сказав таємничо, і Вероніка завмерла на місці. Він склав долоні човником, опустив їх у воду.

– Дивись, що в мене в руках, – мовив майже пошепки.

Вероніка побачила, як у його долонях гойдається відображення яскравої зірочки.

– Ой! Яке диво! – захоплено сказала вона. – Дай мені потримати!

– Тримай! Я тобі її дарую!

Вероніка піднесла свої руки під його, і блискуче відображення заграло в її долонях.

– Тобі ніхто не дарував зірок? – запитав він.

– Ні.

– Це тобі мій перший подарунок.

– І як же я заберу його додому?

– Облиш. – Захар ніжно взяв її руки у свої. – Я тобі ще подарую.

Вероніка стояла перед ним і дивилася вже без страху й переляку. Вони потягнулися одне до одного, і його губи торкнулися її гарячих губ. Почуття тихої радості теплою хвилею розлилося дівочим тілом. Другий поцілунок був іще полум’янішим і гарячішим. Вони цілувалися, стоячи по коліна у воді. Вероніка вся віддалася п’янкому зачаруванню й не протестувала, коли його сильні руки ніжно погладили шию, опустилися нижче, пройшлися по грудях. Здавалося, вона вже в нереальному, казковому, незвіданому світі, де є тільки двоє: вона і Захар…

Розділ 4

Вероніка сиділа над підручниками, готуючись до вступних іспитів, хоча перед очима були не скупі й нудні формули, теореми й правила, а образ Захара. Від однієї думки про нього в дівчини приємно щеміло серце, а по тілу котилася хвиля тепла й радості. Тепер у її житті був він, єдиний, милий, коханий. Вероніка, щоб мати нічого не запідозрила, ходила на побачення через день. Якби мама дізналася про зв’язок із чоловіком, який доросліший за Вероніку на десять років, то відразу б наклала табу на їхні побачення. А дівчина так страшилася злякати своє щастя, що часом боялася дихати, не те що поділитися з кимось. Звичайно, вона могла помиритися з Кірою, але тоді довелося б розкрити їй свою таємницю. А Вероніці понад усе не хотілося, щоб хтось іще був у тому світі, де існували вона і її Захар.

Вероніка рахувала всі побачення. Сьогодні буде їхня восьма зустріч. Тільки восьма і вже восьма. Так багато і так мало. Багато, щоб унести в її життя нове, незвідане почуття, і так мало, щоб ним насолодитися.

З трепетом у душі Вероніка поспішала на побачення біля річки. Вона погладила стовбур рипучої берізки біля хвіртки. Це дерево посадив її батько в день народження своєї доньки. Береза витяглася вгору так, що її гілки почали зачіпати електричні дроти. Довелося зрізати частину гілок, але про вирубку дерева не могло бути й мови. Вероніка любила вслухатися в монотонний шум її листя, коли йшов літній дощ. Їй подобалося спостерігати, як навесні коси берізки прикрашають «сережки», а восени дивитися, як жовті різьблені листочки злітають один за іншим, лягаючи золотим килимом на землю. «Ось ти самотня все життя, – Вероніка подумки звернулася до берізки, на мить затримавшись біля хвіртки, – а в мене є коханий». Дівчина прикрила хвіртку й швидко попрямувала до річки.

Захар чекав на Вероніку не біля річки, як завжди, а на узбіччі дороги. Вони домовилися покататися на його автівці, і Вероніка здалеку помітила Захара біля білого «мерседеса». Хлопець замахав їй руками.

– Привіт! – сказала вона, підійшовши ближче.

– Здрастуй, моя крихітко. – Він пригорнув дівчину до себе, поцілував у губи. – Ну що? Їдьмо, красуню, кататися?

– Їдьмо!

– Тоді прошу! – Захар відчинив Вероніці дверцята салону.

Вероніка сіла поряд із ним на м’яке сидіння. Захар увімкнув музику, а дівчина із захопленням дивилася на миготливі вогники панелі. Вона їздила в легковому автомобілі, але тільки на задньому сидінні. А тут, на передньому, усе було по-іншому. Яскраві фари вихопили частину вузької ґрунтової дороги, й автівка, плавно хитнувшись, рушила з місця.

– Як класно! – вирвалося у Вероніки.

– Подобається? – всміхнувся Захар і додав газу.

– Ще б пак!

– Зараз виїдемо за село, там заасфальтована дорога. Ось там буде клас!

Вони довго їздили рівною трасою, потім автомобіль звернув убік.

– Куди ми їдемо? – запитала Вероніка, розглядаючи незнайому місцевість.

– Хочу тобі показати одну ну дуже гарну місцину, – відповів Захар.

– Це далеко?

– Ні. Майже приїхали.

Захар заглушив двигун, і Вероніка вийшла із салону.

– Бачиш, тут маленьке озерце, а навколо лише зарості й дерева, – сказав Захар, узявши Вероніку за руку. – А ось і маленьке диво природи.

Вероніка почула тихе дзюрчання, схоже на мелодію. Вона побачила маленький фонтанчик джерела, який виривався на свободу звідкись із-під коріння старого дуба. Вода лилася тоненькою цівкою по піску до озерця. Дівчина набрала в долоні прохолодної води, зробила ковток.

– Смачна й холодна, – сказала вона.

Захар ніжно обійняв Вероніку й зібрав губами крапельки води на її губах. Дівчина обняла його за плечі, пригорнулася до гарячих уст. Він цілував її все палкіше, все гарячіше, і Вероніку огорнула спекотна хвиля.

– Ти дуже, дуже гарна, – гаряче шепотів Захар. – Ти – найкраща.

– Любий, – прошепотіла вона, захлинаючись у гарячій хвилі пристрасті.

Захар підхопив Вероніку на руки, і вони вмить опинилися на задньому сидінні. Його тремтячі владні руки блукали по розпаленому тілу дівчини. Немов пальці музиканта, вони змушували здригатися кожну клітинку тіла. Вероніка не помітила, як їхні тіла стали оголеними, і тільки коли Захар розсунув її коліна, прошепотіла:

– Я боюся.

– Ти мене боїшся? – покриваючи тіло поцілунками, запитав Захар.

– Ні.

– Тоді чого?

– Завагітніти, – ледь чутно відповіла Вероніка.

– Не бійся, я тебе не ображу.

– Обіцяєш?

– Обіцяю, – сказав він, опинившись між ніг дівчини.

Вероніка всім тілом потягнулася йому назустріч, і останні думки, які були в голові, розчинилися в пристрасті, гарячою хвилею розтеклися по тілу, яке вже було у владі коханого…

Вони лежали на покривалі, яке простелили на траві, і дивилися на зірки, розсипані по чорному небу.

– На що схожі зірки? – запитала задумливо Вероніка.

– Зірки? На маленькі вогники.

– А мені здається, що то світяться квіти на зораному полі.

– Ромашки?

– Ні! То зоряні квіти.

– Фантазерка!

– Я скоро поїду до міста вчитися. – Вероніка підвелася, подивилася йому в очі. Вона хотіла бачити вираз його обличчя.

– Ну то й що? – спокійно сказав він. – Ти ж будеш приїжджати?

– Звичайно. А ти будеш мене чекати?

– Звісно, моя дурненька.

Вероніка уявила, як вона поспішатиме в село, як Захар зустрічатиме її на автівці. Можливо, тоді їм не доведеться критися. Мама буде змушена змиритися, що вони разом зараз і будуть потім. Швидше за все, Захар купить собі будинок у селі, і тоді вона буде приїжджати до нього, готувати, прати й любити.

– А де ти будеш жити, коли запрацює швальня?

– У садку багато місця. Є окремий вхід, зробимо там ремонт і будемо з хлопцями жити. Хіба нам багато треба?

– Щось на кшталт чоловічого гуртожитку? – У голосі Вероніки прозвучала легка іронія, але він не помітив.

– Напевне. А що?

Вероніка промовчала. Теж мені, розмріялася! Ледве знайомі, а в голову такі думки полізли!

– Поїхали додому, уже пізно.

– То й що?

– Мама сваритиметься, якщо помітить, коли я повернулася додому.

– Тоді поїхали.

Вероніка ще раз кинула погляд на небо. Чомусь зірки цієї ночі здавалися яскравішими, ніж зазвичай, а повітря – легшим. Вероніці хотілося увібрати назавжди кожну мить цієї незабутньої ночі, як вбирає в себе краплі дощу земля після спекотних днів. Дівчина намагалася запам’ятати кожну дрібницю: і тихе дзюрчання води, схоже на шепіт, і раптовий крик наляканої птиці, і мерехтіння зірок, схожих на яскраві світні квіти…

Вони поверталися назад, і Вероніка з неприхованою цікавістю дитини спостерігала, як погойдується на дорозі світло фар автівки, а динаміки розривалися від співу Газманова…

Розділ 5

Вероніка зачинила хлів, де їхня п’ятирічна корова Зірка вже вляглася на свіжій соломі й ліниво, так, від нічого робити, заходилася жувати сіно. На неї вся надія. Мати вже кілька років збирала гроші, виручені від продажу молока, Вероніці на навчання. Хоч як старалися, а відкласти вдалося на оплату лише двох років.

Їм, двом жінкам, було нелегко утримувати корову. У селі, якщо не було в родині чоловіка, ніхто не заводив худобу, якій треба було ціле літо косити-сушити-перевозити сіно на зиму. Тільки мати Вероніки виходила на покіс із чоловіками й орудувала косою не гірше за них. Потім Вероніці треба було ворушити сіно, підсушуючи, і вже разом із мамою вони збирали його та перевозили у двір. Добре, що цього року були і дощові дні, і сонячні. Вдалося заготовити чимало сіна. Вероніка з мамою сподівалися, що в Зірки буде цього разу теличка. Звичайно, їй теж знадобиться сіно, зате майбутню корівку швидше куплять і за неї можна більше виручити, ніж за бичка. Шкода, що мамі нікому буде допомагати. Як вона буде одна з усім господарством справлятися?

Вероніка зітхнула й прислухалася. З легкого похропування в сусідній кімнаті вона зрозуміла, що мати вже спить. Дівчина глянула на годинник. До побачення із Захаром залишалося півгодини. Цілих тридцять хвилин! І чому час такий непостійний?! Коли чогось чекаєш, він тягнеться довго-довго, як, наприклад, зараз. Коли вона із Захаром, час спливає шалено швидко. Та й два місяці літа минули непомітно. Уже перше серпня, і їй скоро треба буде їхати на навчання. Як же вона буде чекати зустрічей із Захаром!

Вероніка ще раз кинула погляд на годинник. Нарешті! Час. Дівчина навшпиньки вийшла з дому. Вона відчинила хвіртку й мало не налетіла на Данила.

– Налякав! – кинула вона хлопцю.

– Привіт, Вероніко! – сказав він, ставши їй на дорозі.

– Привіт, – неохоче відповіла дівчина.

– Ти ціле літо не ходиш до клубу, і на танцях тебе не видно.

– У мене повно справ.

– І чим же ти займаєшся?

– Сиджу за підручниками, заготовлюю сіно, стирчу в городі, чищу в поросяти в хліві, солю огірки. Відповідь вичерпна?

– Навіщо ти так? – запитав Данило. – Я по-доброму запитав, а ти…

– Я по-доброму відповіла.

– Ходімо разом на танці, – запропонував Данило.

– Не хочу.

– Кіра хвилюється через вашу сварку.

– Так піди й заспокой її, – сказала Вероніка й відсторонила рукою Данила, давши зрозуміти, що розмову закінчено.

– Куди ти? – пролунало запитання вже за спиною Вероніки.

– Тебе це не стосується, – відповіла вона, не обертаючись, і прискорила крок.

Дорогою Вероніка кілька разів зупинялася, прислухаючись до кожного шереху ззаду. Їй здавалося, що Данило обов’язково шпигуватиме, але за нею ніхто не йшов. Заспокоївшись, Вероніка побігла знайомою стежиною до річки, на їхнє улюблене місце…

– Поруч із тобою я почуваюся такою щасливою! – сказала Вероніка, примостивши голову на плече Захара. – Такою щасливою, що можу… Можу…

– Що ти можеш, мала? – Захар погладив її оголене плече.

– Усе можу! – всміхнулася Вероніка.

І вона не брехала. Її душа вщент була наповнена новим щемливим почуттям. Вона почувала безмежне щастя від усвідомлення того, що кохає та кохана. Їй здавалося, що вона чує його думки, вгадує бажання, відчуває тривогу. І від цього душа наповнювалася тихою радістю. Захар жодного разу не сказав, що любить її, але навіщо слова там, де є щирі почуття? Вони зайві. Лише бути ось так поруч, вслухатися в його дихання, чути биття серця й запам’ятати кожне сказане слово, зберегти в пам’яті кожен дотик, кожен жест.

– Ти щасливий зі мною? – раптом запитала Вероніка.

– Звичайно, Ніко, – відповів він.

– Цікаво, а зможеш ти мені так само відповісти через десять, ні, двадцять років?

– Мало не забув! – похопився Захар. – У мене для тебе подарунок!

– Подарунок?

Захар дістав щось із багажника автомобіля, простягнув Вероніці.

– Що це?

– Ти скоро поїдеш вчитися. Тобі треба модно вдягатися. Це джинсові штани мого виробництва.

– Мені?! Джинси? – Обличчя Вероніки освітила щаслива усмішка. – Мені… Мені ніхто не дарував таких дорогих подарунків! Спасибі!

Вероніка припала до його грудей, потім вдячно зазирнула в очі й пристрасно поцілувала.

– Ми так і до ранку не розлучимося, – прошепотів Захар, вкриваючи обличчя Вероніки поцілунками.

Вона відкинулася на спину, тягнучи за собою Захара. І знову гаряча хвиля, яка охопила їхні тіла з новою силою, забрала в такий солодкий світ бажання та пристрасті…

Вероніка тихенько зайшла в дім, і її відразу засліпило світло. Дівчина з несподіванки здригнулася. Вона замружилася від яскравого освітлення й побачила перед собою матір.

– Котра година? – незнайомим строгим голосом запитала мати.

– Не знаю, – тихо відповіла Вероніка, передчуваючи недобре.

– Ти добре знаєш, що вже третя ночі. Де ти була?

– Гуляла… На танцях. Я була на танцях, а потім забалакалися з дівчатами. Адже незабаром роз’їдемося, а так не хочеться розлучатися, – швидко заговорила Вероніка, ховаючи ззаду руку з джинсами.

– Не бреши мені! – майже закричала мати. Вона потягнула на себе руку доньки й побачила штани. Вероніку немов хтось обдав жаром. – Виходить, правду люди кажуть.

– Про що ти, мамо?

– Ти добре знаєш, про що. Значить, той крутий і тебе по кущах тягає?

Слова матері були як удар нагаєм.

– Мамо, не кажи так. Я ж твоя донька, – тихо попросила Вероніка, готова ось-ось розплакатися.

– Купив мою доньку за ганчірку, як і всіх інших, – з гіркотою сказала мати. – Ти думаєш, що одна така в нього?

– Ти про що, мамо?

Вероніка відчула, як холодок пробіг по спині.

– Піди в магазин, подивися на Люську, нашу продавчиню. На ній теж така ганчірка. Так їй скільки років?! Вона розлучена, дитина є, вона – баба, їй чоловіка треба, а ти… – Мати розплакалася. – Гаразд, іди спати, завтра поговоримо.

Мати пішла до своєї кімнати, а Вероніка ще довго стояла скам’яніла з джинсами в руках.

Розділ 6

Вероніка прокинулася від мукання Зірки під вікном. Вона швидко вдяглася, затягла волосся резинкою й побігла виганяти корову. За хвірткою її чекала Кіра.

– Привіт, – сказала Кіра стримано. Було помітно, що вона досі таїть на Вероніку образу.

– Привіт, – відповіла Вероніка.

– Розмова є.

– Я слухаю, – сказала Вероніка, помахуючи кийком. Кіра йшла поруч.

– Ти мене незаслужено образила, – почала Кіра.

– Прийшла мені мораль читати? Ой, Кіро, відвали, без тебе нудно! Якщо образила, то вибач, я не зі зла.

– Ми просто давно дружимо, тому я й хочу з тобою поговорити, – не звертаючи уваги на дратівливий тон, сказала Кіра. – Я знаю, що ти зустрічаєшся з тим Захаром.

– Звідки ти знаєш? Плітки збирала?

– Усі знають, не одна я.

– Ну то й що з того? Заздриш?

– Було б чому. Я хотіла тобі сказати, що він зраджує тобі із Сонею Ігнатенко.

– З ким?! Із Сонею? А ти впевнена, що з нею? Тобто я хотіла запитати, що ти напевно це знаєш?

– Моя мати працює в Захара разом із Сонею. Вона не стала б брехати, якби не бачила все на власні очі.

– А може, вони по роботі спілкуються? – невпевнено запитала Вероніка.

– Якби ж то! В обідню перерву так у його кімнаті спілкуються, аж рипіння дивана гучніше від машин!

– Я повинна сама переконатися в тому, що ти мені сказала, – слабким голосом промовила Вероніка.

– Дивись сама, але скажу тобі, як подрузі, не пара він тобі. Кинь його, поки життя тобі не зіпсував.

– Дякую за пораду. Як-небудь сама розберуся.

– Виходь увечері, полялякаємо, – запропонувала Кіра.

– Не обіцяю, але постараюся, – уже дружньо відповіла Вероніка і всміхнулася подрузі кутиками губ.

Вероніка сходила до крамниці по хліб. Звичайно, вона могла б сьогодні й не йти, адже вдома ще було півбуханця, але треба було переконатися, чи справді на Люсьці штани, виготовлені на Захаровій швальні. Пихата блондинка Люся з яскраво нафарбованими губами вихляла задом, який обтягували джинси. «Точно такі, як у мене», – відзначила Вероніка. Вона забрала з прилавка хліб і швидко вийшла з магазину.

Те, що на Люсі були такі самі джинси, ще нічого не значило. На фабриці джинсовий одяг міг купити хто завгодно. Якщо Захар зраджує з Люською, то до чого тут Соня? Вигадки, звичайні сільські плітки. Він не може ні з ким зустрічатися, він любить її одну. Завтра ввечері вони зустрінуться, і вона запитає його самого. Упевнена, що він зустрічається тільки з нею. Захар хороший, він не може брехати. І навіщо йому хтось, якщо їм так добре вдвох? Не може людина так прикидатися, не може – і все!

Вероніка майже заспокоїла себе, коли мати їй сказала:

– Увечері ти нікуди не підеш.

Це було сказано голосом, який не припускав заперечень. Вероніка сьогодні нікуди йти не збиралася, та й сперечатися з матір’ю не хотілося.

– Добре, – сказала вона й пішла на город.

Увечері Вероніка не вийшла до Кіри, щоб не сердити матір. Дівчина бачила, як мати зачинила вхідні двері і ключ забрала із собою. Вероніці не спалося. У голову лізли всякі думки. Вона то беззастережно вірила Захару, то сумніви починали хробаком точити душу. І раптом її осяяла думка. Сьогодні в них немає побачення. А що, як піти перевірити, чи на місці його «мерседес»? Двері замкнені, але навстіж відчинене вікно.

Вероніка по-котячому тихо встала, накинула халатик і в кімнатних пантофлях вислизнула у вікно. На вулиці було тихо й свіжо. Берізка завмерла в дрімоті, і нерухоме повітря не тривожило її листя. За звичкою Вероніка торкнулася рукою стовбура й майже побігла знайомою стежкою.

Віддихавшись, Вероніка підійшла до паркана, де вони з Кірою вперше побачили Захара. Вона зробила крок уперед – і роса на траві обпекла їй ноги. Автомобіля Захара на звичайному місці не було. Щось підказало Вероніці, що треба сходити до річки. Навіть не знаючи навіщо, дівчина побігла вузькою доріжкою.

Ще здалеку вона почула голоси. Вероніка тихо йшла вперед. Сміх на якийсь час стих, і вона вже була заспокоїлася, аж раптом різко зупинилася за кущами терну. Там, на березі річки, горіло багаття. Вероніці треба було пройти ще трохи, щоб розгледіти двох людей біля вогню. Серце шалено калатало в грудях, поки вона зробила кілька кроків і визирнула з-за дерева. Там сиділи двоє: її Захар і Люська. На них були тільки плавки. Захар зняв із шампура шматочок м’яса і поклав у відкритий рот своєї подруги.

Вероніка стояла приголомшена. В одну мить її казковий світ, наповнений любов’ю, розвалився, утворивши величезну прірву між нею й Захаром. Раптово нахлинули сльози та застелили очі, розмиваючи фігури, які зімкнулися в одне ціле на піску, прямо біля багаття, на її із Захаром місці. Кусаючи від образи губи, Вероніка побігла додому. І тільки опинившись у ліжку, дала волю сльозам.

До ранку Вероніка почувалася не тільки приниженою, а й спустошеною. Її чисту любов розтоптали ногами, змішали з брудом, залишивши на душі розчарування та нудьгу. Але їй вдалося вимкнути емоції і включити холодний розум. Вероніка знала, що ніколи більше не побачить Захара, а якщо зустріне, то навіть не заговорить із ним.

Розділ 7

Зі шрамом на душі та джинсовими штаньми, захованими на самому дні важучої валізи, виїжджала Вероніка до міста на вступні іспити. Захара вона більше не бачила і всіляко уникала зустрічі з ним. Було відчуття, ніби їй плюнули в душу, але у Вероніки вистачило розуму не затаїти зла на всю сильну половину людства. Постраждавши кілька днів, вона зробила контрольну ревізію у своїй душі. Вероніка відсіяла брехню його слів, удавання, обман і зраду, залишивши собі теплі спогади. Вона зрозуміла, що ніколи не забуде, та й нема чого стирати з пам’яті їхнє знайомство, потім перше побачення біля річки й зустрічі. Яким прекрасним і різнобарвним тоді був для неї весь світ! І як яскраво горіли на небі зірки в той день, коли вона стала жінкою й випробувала новий, незнайомий смак любові! Захар був її першою й справжньою любов’ю, першим чоловіком, тому, хай там як, вона його ніколи не забуде. Отже, вона зробила правильно, відкинувши сміття й залишивши в пам’яті тільки приємні спогади. А як інакше? Можливо, її теплі почуття першого кохання рознесуть натовпи людей по вулицях нетямущого міста, вони розсіються серед багатоповерхівок, крамниць, театрів і новобудов та назавжди розчиняться в гуркоті заводів?

Вероніка прийшла рано-вранці на автобусну зупинку з Кірою та Данилом. Усіх їх вийшли провести батьки. Стоячи біля важких валіз, Вероніка кинула прощальний погляд на рідне село. Унизу, понад річкою, тяглися хати, що потопали в зелені садів. Здалеку будинки нагадували розірване намисто, коли намистинки-хатки розсипалися півкільцем уздовж пишної зелені біля річки. Жовтоголові соняшники на полі, яке пролягло від села до зупинки, повернули свої цікаві голівки в бік Вероніки й застигли в одній позі, наче не розуміючи, навіщо вона покидає цей райський куточок.

Раніше Вероніці здавалося, що вона буде їхати до міста з радістю. Та тепер її охопила непереборна туга. Вона не могла уявити, як буде жити без річки, у якій вода така прозора, що можна бачити на дні пісок і дрібні відшліфовані водою камінці. А як обходитися без саду біля будинку, без старої яблуні з кострубатими гілками-руками, без улюблениці-берізки? І як буде мамі тужливо самій у будинку зимовими вечорами! Вероніка тільки зараз відчула на собі, як важко розлучатися з тим, що таке любе серцю. Розлучатися назавжди. Вона ніколи не повернеться жити у своє село. Їй доведеться стати хамелеоном, щоб швидко адаптуватися до гучного, різноголосого, курного міста й попрощатися з дитинством. Вероніка усвідомила, що в її житті починається новий етап, де не буде поруч мами й ніколи не буде Захара.

Вероніка подивилася на матір. Вона й не помічала, як та змарніла за останні роки. Ще зовсім молода, а виглядає старенькою. Зараз Ксенія Петрівна ледь стримувала сльози, дивлячись на доньку. Вона часто погладжувала поділ сукні, наче та зім’ята, хоча насправді була ідеально випрасувана. Вероніка серцем доньки зрозуміла, як важко зараз матері.

Якоїсь миті дівчині захотілося, щоб автобус не прийшов. Тоді вона схопить важкі валізи й радісно скаже: «Та хай йому грець, тому інституту! Ходімо, мамо, додому!»

Але дива не сталося. Гуркочучи розбитою дорогою й залишаючи за собою хмари дорожнього пилу, підійшов старий «пазик». Вероніка поцілувала маму в щоку. Скільки смутку було у втомлених маминих очах!

– Матусю, бувай! Тільки не здумай плакати – не треба мені дорогу поливати слізьми! – підбадьорюючи матір, сказала Вероніка.

– Не буду, – з покірністю дитини відповіла мати.

Незабаром автобус поніс Вероніку в нове життя, а на дорозі ще довго стояла жінка, вдивляючись у далечінь…

Розділ 8

Кіра була у своєму репертуарі. З’явилася в гуртожитку медінституту, де жила Вероніка, без попередження. Вона увірвалася до кімнати й відразу кинулася обіймати подругу.

– Веронічко моя! Як я за тобою скучила! Не йде Магомет до гори, так гора прийшла до Магомета! – весело заторохтіла Кіра. – Тебе в гості не дочекаєшся! Невже зовсім немає часу для подруги дитинства? Чи нові подруги кращі?

– Відчепися, бо задушиш! – засміялася Вероніка. – Ти чому не попередила, що прийдеш? І як тебе вахтерка пропустила?

– Нема дверей, які б не відчинилися переді мною! – театрально видала Кіра й плюхнулася на ліжко. – Спека неймовірна!

– Що ж ти хочеш? Кінець червня.

– Коли поїдемо на канікули? – запитала Кіра. Вона простягла руку і взяла печиво з вази. – Чай пити будемо?

Вероніка збігала на кухню, і незабаром подруги сиділи за столом, попиваючи чай із печивом.

– Я поїду до мами не одна, – повідомила Вероніка.

– З Назаром?! – Кіра округлила очі. – Так ти з ним знайома без року тиждень! Чи ти не квапишся, подруго?

– Він мені зробив пропозицію.

– Що?! Через місяць після першого побачення? – від подиву Кіра аж перестала жувати печиво, а її рука застигла, стискаючи печенинку.

– Ну і що? Він же не хлопчик, щоб бігати на побачення й потайки цілуватися в під’їзді, – спокійно відповіла Вероніка.

– На скільки років він старший за тебе?

– На десять. Кіро, ну яке це має значення?! Він – самостійна доросла людина, інженер-будівельник, живе у своїй кооперативній квартирі, має автівку… Власне кажучи, мене все влаштовує. – Вероніка подивилася на подругу й всміхнулася кутиками рота.

– А почуття є? Ти його кохаєш?

– Думаю, що так.

– Так думаєш чи кохаєш?

– Не знаю, – Вероніка відсунула чашку. – Я знаю напевне, що мені з ним комфортно і спокійно. Я не хочу шаленого кохання, від якого паморочиться голова і втрачається розум. Мені хочеться спокійного сімейного життя. Ось і все.

– Стати рабою чоловіка й кухні? – з легкою іронією в голосі запитала Кіра.

– Усі ми, жінки, рано чи пізно стаємо рабами домашнього побуту. Принаймні в мене буде влаштований побут. До того ж поряд із Назаром я почуваюся захищеною. Ти мене розумієш?

– Чесно кажучи, не зовсім. Шлюб із розрахунку? На тебе не схоже. І взагалі чому ви поспішаєте? Хіба не можна зустрічатися ще хоча б рік?

– Навіщо? Щоб стати вічною коханкою? – сумно запитала Вероніка. – Назар вважає, що нiчого гаяти дорогоцінний час, треба відразу створювати сім’ю й притиратися одне до одного не в підворітті, а в нормальних умовах.

– Вероніко, ти зараз говориш не своїми, а його словами. Звичайно, ваша справа, як будете жити далі, але я відчуваю, що ти поспішаєш. До того ж до тебе такі хлопці з вашого інституту залицяються. А Данило? Його ми знаємо як облупленого. Він не підлий, добрий, здатний на все заради тебе. А Назара ти зовсім не знаєш, – почала Кіра з жаром.

– Кіро, я ніколи не любила Дена. Не милий він мені, а серцю не накажеш. До того ж мені подобаються старші чоловіки. З ними спокійно й надійно, у них більший життєвий досвід, тому вони і підкажуть, і допоможуть, і кохати можуть краще й міцніше, ніж наші однолітки. Жінка повинна бути за чоловіком, як за кам’яною стіною. І тільки старший за жінку чоловік може стати її опорою. А що наш Ден? Сам іще навчається, за душею ні копійки. Та й звідки ми з тобою можемо знати, яким він буде через десять років? А в Назара вже сформований характер. Мені залишається тільки прийняти його таким, який він є.

Кіра промовчала. Можливо, Вероніка має рацію? Знайшла собі чоловіка з квартирою, машиною, роботою і буде всім забезпечена. А кохання? Що від нього? Тільки переживання та безсонні ночі? Який сенс із того, що вона, Кіра, закохана з першого курсу в хлопця, який її уникає? Усі дівчата зустрічаються з парубками, а їй доводиться лити ночами сльози в подушку.

– Ой, не знаю навіть, що сказати, – зітхнула Кіра. – Вирішуй сама, тільки постарайся не помилитися.

– А що вирішувати? Уже все вирішено. Завтра подаємо заяву, наприкінці серпня розпишемося. Через два тижні в Назара почнеться відпустка, поїдемо в село знайомитися з мамою, – весело сказала Вероніка й додала: – Ти тільки моїй мамі нічого поки не говори. Добре?

– Обіцяю мовчати, як риба! – Кіра всміхнулася. – То ми будемо пити чай чи як?

– Чи як! – засміялася Вероніка. – Зараз підігрію воду – наш чай давно вистиг.

– Ех! – махнула рукою Кіра. – І так піде. Ти мені краще розкажи, він дарує тобі квіти? Подарунки?

– Навіщо гроші витрачати на квіти? Назар мені купив усе необхідне.

– Наприклад? – Кіра хитро примружила очі.

– Літнє плаття, босоніжки, а ще ми купили мені нову парасольку. Хочеш, покажу?

– Не треба. Розкажи мені про нього. Коли я його бачила, то мені здалося, що він жахливий зануда.

– Тобі здалося, – всміхнулася Вероніка. – Він просто серйозний чоловік. Не буде ж він поводитися, як підліток? Звичайно, є в нього свої дивацтва, але хто з нас ідеальний? Ось, наприклад, Назар наполіг, щоб я завела зошит і записувала туди афоризми й вислови мудрих людей. Я записую, а потім ми все це обговорюємо.

– Незабаром і ти станеш нудною та прісною, – засміялася Кіра, жуючи печиво. – Навіщо тобі це треба?

– Я – майбутній лікар, мені доведеться спілкуватися з багатьма людьми, тому я повинна бути всебічно розвиненою, начитаною, інтелігентною, щоб у потрібний момент видати щось таке… Ось… – Вероніка взяла товстий зошит, зачитала: – «Треба, щоб чоловік твій корився розуму, а ти – чоловікові, і будете обоє абсолютно благополучні». Денис Фонвізін. Або ось це. Послухай. «Учи своїх дітей мовчати. Говорити вони навчаться самі». Це Бенджамін Франклін. Думаю, що Назару сподобається те, що я виписала. Як ти гадаєш?

– Сподобається, – думаючи про щось своє, тихо відповіла Кіра, але Вероніка не помітила смутку в очах подруги.

Розділ 9

Вероніка поверталася з прийому в лікаря жіночої консультації. Вона навмисно не поїхала додому міським транспортом, вирішивши пройтися пішки. Стояв кінець вересня. У міському парку, через який ішла Вероніка, щоб зрізати шлях, дерева завмерли у своїй царській красі. Вони вже скидали золоте, помаранчеве, яскраво-червоне листя на ще зелену траву, радіючи останнім ясним і безвітряним дням. Здавалося, дерева дрімають, підставивши свої гілки сонячним променям.

Вероніка нахилилася, підняла декілька різьблених кленових листочків. Чомусь саме вони їй найбільше подобалися ще з дитинства. Будучи дитиною, вона їх збирала біля школи і приносила додому, щоб поставити у вазу. Як давно і водночас зовсім недавно все це було! А сьогодні вона дізналася, що вагітна. Це не входило в їхні плани, але діти мають властивість з’являтися на світ, коли їм заманеться. Вероніка не збиралася переривати вагітність, хоча провчилася на другому курсі неповний місяць. На душі було і радісно, і тривожно. Як відреагує на таку новину Назар? Чи не буде наполягати на аборті? Хай там як, Вероніка знала з тієї першої хвилини, коли лікар вимовила: «Вітаю», – що її дитина з’явиться на світ. Вона має побачити цей світ, нехай навіть раніше, ніж вони з Назаром планували. Вероніка не замислювалася, як буде далі вчитися, але не могла допустити думки, що дитина стане їй на заваді. Зараз головне, щоб Назар не розчарував її, не виголосив вирок в одному слові «аборт».

Вероніка звернула увагу на дівчину, яка оминула її. Вона везла у візочку дитину, і Вероніка мигцем встигла побачити рожеве личко немовляти.

– Дівчино, – Вероніка звернулася до перехожої.

– Ви мене? – Дівчина зупинилася.

– Так, вас. Перепрошую, скільки вашому малюку?

– Малявці, – уточнила дівчина. – Анютці десять днів, – вимовила вона з гордістю. – А що?

– Та так, нічого. Я сьогодні дізналася, що буду мамою, – сказала Вероніка, здивувавшись, що вперше назвала себе в новій ролі.

– Здорово! – всміхнулася дівчина. – Вітаю вас!

– Вдруге за день чую поздоровлення і навіть не знаю, чи почую я ці слова від чоловіка.

– А ви не слухайте, що він скаже, – порадила незнайомка. – Народжуйте – і все. Мій не хотів дитину, а потім як побачив Анютку, як узяв її на руки, то відразу сказав: «Татова донька. І ніколи, чуєш, ніколи не смій її кривдити». Ось так.

– Спасибі вам.

– За що?

– За пораду.

– Щасти вам!

Удома Назара ще не було. Вероніка глянула на годинник. Чоловік повернеться додому через годину. Вероніка переодяглася та пішла готувати вечерю. Суп був зварений іще вранці, котлети вона посмажила вчора. Залишалося почистити картоплю для пюре. Незабаром на кухні запахло вареною картоплею. Вероніка зібралася товкти її, коли задзвонив телефон.

«Невже Назар зараз скаже, що ввечері затримується на роботі?» – майнула у Вероніки думка, поки вона бігла до телефону.

Але дзвонив не чоловік. Це була мама Кіри. Вероніка не відразу усвідомила те, що почула. Вона поклала слухавку, знесилена, сіла на підлогу. Їй повідомили, що в мами стався інсульт. Якийсь час Вероніка була в прострації, потім розплакалася гірко та невтішно. У такому стані її застав Назар, коли прийшов додому.

– Що?! Що з тобою?! – Він кинувся до Вероніки, підняв її, відніс на диван. Вона не могла говорити.

– Пий! – Назар подав їй склянку води з валеріаною. Вероніка зробила кілька ковтків.

– Мама… У мами інсульт, – ледве витиснула вона із себе крізь сльози.

Назар обійняв Вероніку за плечі, поцілував мокре від сліз обличчя.

– Тобі треба заспокоїтися й негайно зібратися, – сказав він. – Ми зараз же поїдемо до неї.

– А твоя робота? Мій інститут? – схлипуючи, запитала Вероніка.

– Ти збирай свої речі, а я зараз усіх обдзвоню і про все домовлюся. Поки поїдемо на один тиждень. Добре?

Вероніка мовчки кивнула. Вона вмилася й кинула у валізу кілька необхідних речей.

– Я візьму мамі на ліки ті гроші, що вона мені давала на навчання, – сказала Вероніка.

– Добре. Ти готова? Можемо їхати?

– Так.

– Тоді чекай мене вдома. Я на стоянку за автівкою.

– Ні! – скрикнула Вероніка. – Я не можу залишатися вдома одна! Мені страшно!

– Чому?! – Назар зупинився біля дверей.

– А раптом із мамою… – У Вероніки в очах знову заблищали сльози.

– Не думай про погане, щоб воно не відбулося. А ти не забула взяти свій зошит із мудрими думками великих людей?

– Назаре, тільки не зараз.

– Візьми, – пролунало владно й наполегливо. – Ніколи не знаєш, коли ці записи можуть тобі допомогти.

Вероніка без слів поклала в сумку загальний зошит…

Усю дорогу вони їхали мовчки. Вероніка була занурена у свої думки. Як таке могло статися з мамою? Звичайно, їй доводилося багато й важко працювати. Останнім часом у матері часто підвищувався тиск, але в неї завжди були під рукою пігулки від гіпертонії. А коли мати обстежувалася в лікаря? Напевно, ніколи. А їй лише сорок п’ять років виповнилося. «Господи, – Вероніка подумки молилася, – допоможи моїй матусі, спаси її і збережи. Прошу тебе, Боже, як ніколи ні про що не просила».

Вероніка попрохала Назара пригальмувати біля автобусної зупинки.

– Тобі погано? – запитав він.

– Гірше ще не було, – сказала Вероніка, відчинивши дверцята салону. – Мені так лячно, Назаре, – зізналася вона. – Не можу навіть уявити, що зі мною буде, якщо з мамою щось трапиться.

– Все буде добре. Ось побачиш. Поїхали?

– Почекай. Я не встигла тобі сказати ще одну новину.

– Ще щось?

– Так. Сьогодні я була в лікаря, – Вероніка зробила паузу і на одному диханні випалила: – У нас буде дитина!

– Яка дитина? – Назар здивовано подивився на Вероніку. – У нас? Дитина? – перепитав він і замовк, осмислюючи почуте.

– Ти не радий?

– Ну-у-у, – протягнув він, – це так несподівано… Ми ж не планували дитину.

– Виходить, вона в нас позапланова.

– Я навіть не знаю, що сказати… В один день і одне, і інше… Голова обертом іде. А як же твоє навчання? Ти ж розумієш, що тобі потрібно вчитися?

– Якщо ти хочеш сказати, щоб я позбулася дитини, то нічого не вийде. Я буду народжувати, хай би що ти мені говорив, – твердо сказала Вероніка.

– Узагалі-то, такі речі вирішуються обопільно.

– Мені, а не тобі її виношувати й народжувати.

– Але ростити нам обом, – зауважив Назар. – Я не проти дитини, але зараз, коли захворіла твоя мати…

– Тим більше, – сказала Вероніка й додала, зачинивши дверцята: – Їдьмо.

Вона так і не почула від чоловіка бажане «вітаю».

Розділ 10

Вероніці було важко й нестерпно боляче бачити свою маму нерухомою в ліжку. Зовсім недавно ця жінка була рухлива і швидка, у її руках усе горіло, а тепер воскові руки завмерли і здавалися зовсім млявими і безкровними на білосніжній підковдрі. Вероніка намагалася розмовляти з мамою в надії, що та бодай порухом очей дасть зрозуміти, що чує доньку, але мати ні на що не реагувала.

Минуло п’ять днів відтоді, як Вероніка з Назаром приїхали в село. Вероніка ставила мамі крапельниці, робила уколи, але поліпшення не настало. Назар почав нервуватися, бо йому потрібно було повертатися на роботу.

– Ти їдь, – сказала йому Вероніка, – а я залишуся тут.

– А твоє навчання?

– Навіщо воно мені? – Вероніка із сумом в очах подивилася на чоловіка. – Зараз я повинна маму поставити на ноги. У неї, крім мене, нікого немає. – Вона зробила паузу й додала: – І в мене з рідних одна вона.

– Вероніко, відкинь емоції і включи тверезий розум, – сказав Назар. – Я розумію, що ти не можеш кинути матір у такому стані. Давай її відвеземо в Будинок інвалідів. Їй там забезпечать і гідний догляд, і лікування…

– Що?! – Вероніка з таким презирством подивилася на чоловіка, аж той знітився й замовк.

– Пробач, я не те кажу, – сказав він. – Давай подумаємо, що робити. Вихід є завжди. Я знаю одне: ти не повинна кидати інститут.

– Я це знаю, але тут я буду доти, доки матері не стане краще. Я напишу заяву на місяць відпустки, ти завезеш її в деканат, а через місяць… Тоді подивимося, що буде.

Через день Назар поїхав. Вероніці було неприємно, що він так нічого і не сказав про їхню дитину, немов її не було…

Коли Вероніка заходила в кімнату матері, то лягала з нею поруч, розмовляла, розповідала про своє життя, згадувала дитинство. В один із днів, коли на вулиці була буря, лив дощ і вітер зловісно тріпав зажурені дерева, Вероніка сказала:

– Матусю, сьогодні я хочу повідомити тобі радісну новину.

Дівчині здалося, що в розплющених очах матері промайнула іскорка життя. Це було вперше за останні довгі дні.

– У мене буде дитина, – продовжила вона, погладжуючи нерухому руку мами, – а в тебе онук чи онука.

Погляд жінки зупинився на Вероніці.

– Мамо! Матусю! Ти мене чуєш?! – Вероніка нахилилася над мамою. Жінка спробувала щось сказати, поворушила губами, і почулося: «М-м-м».

– Матусю, моя хороша, моя найкраща! – У Вероніки на очі накотилися сльози, вона змахнула їх долонькою. – Нічого не говори, моя хороша, якщо мене чуєш, то кліпни очима.

Жінка заплющила очі і знову розплющила.

– Матусю. – Вероніка розцілувала бліде обличчя матері. – Тепер у нас усе буде добре! Ти чула, що станеш бабусею?

Жінка показала очима: «Так».

– Слава Богу! – Вероніка перехрестилася. – Бог почув мої молитви. Тепер, матусю, тобі треба відпочити, щоб набратися сил. Спробуй заснути.

Вероніка поправила ковдру й вийшла, побачивши, що мати прикрила очі. Окрилена зміною, Вероніка побігла до мами Кіри.

– Тітко Валю, мамі стало краще! – випалила вона на одному подиху.

– Слава Богу, – зітхнула жінка, – бо я побачила у вікно, що ти до нас біжиш, і вже злякалася.

– Вона одужає, я знаю, – Вероніка щасливо всміхалася.

– От і добре, от і добре. Твоя мати зовсім ще молода, її організм впорається. Та що ти стоїш на порозі? Проходь, поїмо разом картопельки, з м’ясом натушкувала, – заметушилася жінка. – На тобі геть шкіра та кістки залишилися.

– Це від переживань, – сказала Вероніка. – Тепер усе буде нормально.

Сусідка поставила на стіл миски з гарячою картоплею. У Вероніки забурчало в животі. Вона відчула, яка голодна, і вперше за останні дні почала їсти з апетитом.

– А як ви, тітко Валю? – запитала дівчина. – Досі працюєте на швальні?

Вероніка мало не сказала «у Захара», але язик не повернувся вимовити його ім’я.

– А де ж мені, дитинко, працювати? Усе там.

– Зарплатню видають вчасно?

– Яке там… То затримка, то пхають джинси в рахунок зарплатні. Доводиться брати, а Кіра потім продає, правда, дешевше, ніж вони насправді коштують, але що робити? Краще вже синиця в руках, ніж журавель у небі.

– Важко там?

– А кому зараз легко? – зітхнула жінка. – План став більший, а зарплатня – менша. Та воно й зрозуміло чому. Люди в селі без роботи, опинилися в безвихідному становищі, а в цього Захара одні гроші та дівки на умі. Гроші потрібні на дівах, а дівки в нас ой як ласі на гроші. – Жінка похитала головою, а Вероніка почервоніла й схилила голову над мискою. – І куди їхні очі дивляться? Адже знають всі, що Захар – жеребець, а все одно ведуться. Гроші манять, а яка за них розплата? Не думають дівчата про це, зовсім не думають.

– Спасибі вам велике за обід, – сказала Вероніка. – Я побіжу додому.

– Посидь ще зі мною, дощ он який влупив, – сказала жінка, глянувши у вікно.

– Мама може прокинутися, – сказала Вероніка, накидаючи на плечі дощовик.

Розділ 11

– Вероніко, ти тут уже півтора місяці, – сказав Назар, приїхавши в село. – Твоя мати вже може сидіти в ліжку, тримати ложку й розмовляти, а ти не з’являєшся в інституті. Треба щось вирішувати. До того ж терміново.

– Що? Що я можу зробити? – зітхнула Вероніка. – Маму я не кину. Доведеться взяти на рік академвідпустку.

– Ти розумієш, що це не вихід? – Назар нервово заходив по кімнаті. – За рік ти забудеш усе, що знала. Навички, знання, усе, що ти набула, розгубиться. Тобі доведеться починати з нуля. Ні, академвідпустка – це не вихід.

– Я все одно піду в декрет і буду змушена брати відпустку, – тихо сказала Вероніка. Їй дуже не хотілося, щоб мама в сусідній кімнаті чула їхню розмову.

– Ми зараз не говоримо про дитину, – роздратовано сказав Назар. – Треба вирішити питання про твою матір.

– Ти завжди робиш наголос на словах «твоя мати», – тремтячим голосом відзначила Вероніка. – Невже важко сказати «Ксенія Петрівна»?

– Люба, я розумію, що ти напружена, але зараз треба тверезо вирішити, що нам робити з твоєю… з Ксенією Петрівною, – сказав Назар. Він назвав матір Вероніки по імені та по батькові, але вимовив ці слова з якимось глузуванням. Вероніці було боляче, але вона стрималася й промовчала. На правах старшого Назар мав головне слово, і з цим Вероніка вже змирилася.

– Я пропоную забрати Ксенію Петрівну до нас у місто. Вона буде під наглядом лікарів, а ти зможеш продовжити навчання.

– Я поговорю з мамою, – сказала Вероніка.

Дівчина зайшла до маминої кімнати, причинила за собою двері.

– Ну як ти, матусю? – спитала вона, побачивши, що жінка не спить.

– Нормально, – вимовила та нарозтяг, але вже майже чисто.

– Мамо, я хотіла з тобою поговорити.

– Про що?

– Ми з Назаром хочемо тобі запропонувати пожити в нас. У місті і лікаря можна викликати в будь-який момент, і я піду на навчання. А як тобі стане краще, зможеш повернутися додому. Може, тобі сподобається, то залишишся в нас жити.

– Дякую, донечко, але я нікуди не поїду. Тут я народилася, тут прожила життя, тут похований мій чоловік. Куди мені від нього їхати? Ні, його я не залишу.

– Але ти ж не зможеш жити сама.

– Знаю. Я все продумала. Скоро будуть мені приносити пенсію з інвалідності, нехай її хто-небудь забирає, лише б мені раз на день шматок хліба подавали та судно. Я розумію, що пенсія буде маленька, але хай забирають молоко від Зірки. Мені головне, щоб корову не здали на м’ясо, недобре буде, не по-людськи, вона он скільки нас годувала, – зітхнула мати. – А ти, Вероніко, їдь із чоловіком, не можна тобі ні навчання, ні чоловіка залишати.

– Мамо, може, ще подумаєш? – Вероніка поклала голову на подушку поруч із матір’ю.

– І нiчого мені думати. Я нікуди звідси не поїду, це моє останнє слово. А моє слово міцне – ти це знаєш.

– Знаю, мамо, знаю, – зітхнула Вероніка. – Тільки мені страшно тебе залишати на чужих людей.

– Це ненадовго. Я живуча, бачиш, як швидко йду на поправку?

– Це добре. Я поговорю з тіткою Валею, може, вона когось порадить.

– От і добре. Нехай знайде мені няньку, – жінка слабо всміхнулася.

Вероніка пояснила чоловікові, що запропонувала матір.

– Можливо, вона і має рацію, – сказав він. – Можливо.

Вероніка відразу пішла до мами Кіри і розповіла про ситуацію, що склалася.

– Воно, звичайно, негоже залишати матір у такому становищі, – сказала тітка Валя, – але й навчання не можна кидати. Ксенія стільки сил у тебе вклала, у те, щоб ти не застрягла в цьому селі. Якщо треба кого знайти в доглядальниці, то далеко ходити не треба. Бачила у твоєї сусідки тітки Тоні нового мешканця?

– Ні.

– До неї приїхала жити донька двоюрідної сестри. Та померла, а доньці ніде жити – свого житла в них не було. Ось і приїхала дівчина до своєї двоюрідної тітки. А тітці Тоні хіба погано? Вона вже й у віці, і погано бачить, а тут і помічниця, і жива душа в хаті. Одне погано, що дівчині роботи немає.

– Думаєте, вона погодиться?

– А куди їй подітися? Часи важкі, а жити за щось треба. Ти йди до неї сама, поговори, обговори умови.

Подякувавши тітці Валі, Вероніка пішла до сусідки. Колись тітка Тоня відрізнялася сварливою вдачею. Напевно, жодної людини в селі не було, з якою б вона не пересварилася, але найцікавіше те, що тітка Тоня швидко відходила і вже через п’ять хвилин забувала про те, що недавно покрила когось лайкою з відбірними матами. З роками її характер пом’якшав, а коли вона стала погано бачити, то всі швидко забули про скандали тітки Тоні.

Вероніка постукала у двері й почула знайомий буркотливий голос:

– У нас не зачинено.

– Здрастуйте, тітко Тоню, – увійшовши, сказала Вероніка. – Як ви тут?

– А! – махнула рукою старенька. – Як може бути в мої роки? Краще скажи, як справи у Ксенії?

– Мама йде на поправку.

– Говори, навіщо прийшла. Не за тим же, щоб дізнатися, як я почуваюся?

– Шукаю людину, щоб наглядала за мамою. Я тут…

– А самій лінь руки бруднити? Міська вже стала, – урвала старенька.

– Мені треба поговорити з вашою племінницею, – не звертаючи уваги на «шпильку» сусідки, сказала Вероніка.

– Треба – так треба. Улю! – крикнула тітка Тоня хрипким голосом. – Вийди! До тебе тут прийшли!

Із сусідньої кімнати безшумно вийшла дівчина. Швидше за все, вона була ровесницею Вероніки. Висока й дуже худенька, з довгою шиєю й осиною талією. Але не це впадало в очі. На видовженому обличчі виділялися її великі, розкосі, виразні, допитливі очі зеленого кольору. Вони були такі незвичайні та гарні, що заштриховували всі інші недоліки обличчя: гострі вилиці, запалі щоки, блідість шкіри. Темно-русяве волосся Уляни, яке не знало фарби, було вигадливо викладене у високу зачіску. Здавалося, що дівчина зібралася на бал, але не встигла нанести макіяж і змінити потертий і запраний старий ситцевий халатик у дрібний синій горошок на шикарну блискучу вечірню сукню.

– Здрастуйте, – сказала Уля, а Вероніка відзначила про себе, що голос дівчини так само приємний, як і зовнішність.

Вероніка не хотіла починати розмову при тітці Тоні й покликала Уляну із собою у двір. Виявилося, що Уля справді ровесниця Вероніки, що волею долі вона опинилася в будинку двоюрідної тітки й не хоче сидіти в тієї на шиї.

– Роботи ніде немає, а ви ж знаєте мою тітку, – зізналася Уляна, – ні-ні, та й дорікне шматком хліба.

Вероніка розповіла про свою пропозицію, і дівчина охоче погодилася.

– Я б і так вам допомагала, – сказала радісно Уля, – а як ще хоч на харчування щось зароблю…

– І молоко своє буде, і сметана, і сир, – додала Вероніка. – А ліки я буду сама купувати й привозити мамі.

– Навіть не знаю, як вам дякувати, – сказала Уля, і її великі зелені очі стали вологими.

– Давай на «ти», – запропонувала Вероніка.

– Давай!

– Ходімо знайомитися з моєю мамою. Вона в мене дуже хороша. – Вероніка схопила Улю за руку й потягнула за собою в будинок.

Поки Уляна розмовляла з мамою, Вероніка вийшла у двір, сіла на лавку поруч із чоловіком. Назар дістав сигарету, жадібно затягнувся димом.

– Ця дівчина погодилася? – запитав він, випустивши цівкою дим угору.

– Її звати Уля, і вона не проти допомогти нам, – відповіла Вероніка.

– На яких умовах?

– Вони з мамою будуть ділити її пенсію й молоко, а ліки я буду сама купувати й привозити сюди. Ти ж знаєш, що якісні ліки дістати важко, і платити за них доводиться стільки, скільки зажадають.

– Невже цій дівці недостатньо пенсії? – нервово запитав Назар.

– На лікування маминих грошей не буде вистачати, – якомога спокійніше сказала Вероніка. Їй стало неприємно, коли Назар назвав Улю дівкою. Від цього слова віяло вульгарщиною й неповагою, а їй дуже сподобалася дівчина.

– Але, люба, зрозумій мене правильно: моя зарплатня не безрозмірна… – почав Назар, жестикулюючи. Він завжди так робив, коли був чимось незадоволений. – Зрозумій, я не зможу твою матір забезпечувати дорогими ліками. У наш час треба думати про шматок хліба…

У Вероніки всередині все закипіло, немов там ожив вулкан, який давно дрімав.

– А тепер, – Вероніка підхопилася з місця, стала перед чоловіком, – послухай мене уважно. Я прийшла у твій дім і почала жити за твоїми правилами. Я готую те, що тобі подобається, ношу той одяг, який обираєш ти. Я кладу твої речі в тому місці, яке визначив ти. Я прекрасно знаю, що запальничка повинна лежати на пачці цигарок голівкою до відкритої сторони пачки, і ніяк інакше, а перестановку меблів робити в нас категорично заборонено. За твоєю порадою – ні, швидше настановою – я записую афоризми в зошит і вчу їх напам’ять…

– Вероніко… – Назар хотів її зупинити, але вулкан уже почав викидати лаву.

– Ні, дослухай мене до кінця, – продовжувала Вероніка. – Я вдячна тобі, що ти до мене добре ставишся, не піднімаєш на мене руку, не зраджуєш і не пиячиш із друзями після роботи. Але є в житті святі поняття. Передусім це моя мама, яку ти вперто продовжуєш називати «твоєю матір’ю». Нехай навіть так. Я могла б із цим змиритися, але сказати, що в тебе немає грошей на її лікування… Якщо так стоїть питання, то я сама зароблю ці гроші. Ні, не бійся, я не кину інститут, і в тебе буде освічена дружина. Я піду працювати санітаркою на півставки й буду продовжувати навчання, але маму – запам’ятай це – я ніколи не кину. І ще! Хай би що ти казав, я народжу цю дитину. Можеш мовчати, щоб іще раз мене не образити. І академвідпустку я брати не буду. І знаєш чому? Щоб швидше закінчити інститут і самостійно почати заробляти гроші.

Вероніка закінчила. Вона стояла перед Назаром розчервоніла, незвично смілива й горда.

– Усе? – запитав Назар.

– Ні. Забула попросити тебе не називати Улю дівкою.

– А тепер послухай мене. Зараз дуже важкий час…

– Я знаю. Усім важко. І мені буде нелегко, але я витримаю. Це моє останнє слово, і я більше не хочу нічого чути.

Вона не стала слухати чоловіка, який поривався щось сказати. Вероніка побігла в сад. Їй хотілося побути на самоті. Вона сіла на лавочку під старою яблунею, обіперлася спиною об товстий потрісканий стовбур і розплакалася. Тільки зараз вона відчула, що дуже втомилася. Просто смертельно втомилася за короткий проміжок часу. Вона плакала і від образи, і від утоми, і від жалю до себе. Виливши всі обра`зи і гірко`ти сльозами, вона трохи заспокоїлася. Вероніка подивилася в той бік, де була фабрика Захара, а за нею – річка. Яким же яскравим, насиченим і світлим здавалося майбутнє! Тоді вона ще не замислювалася про те, що й на яскравому сонці бувають темні плями, а в житті і поготів. Вероніка зрозуміла тільки зараз, що в дитинство нема вороття, воно залишилося позаду, а попереду її чекають нелегкі дні…

Розділ 12

Вероніці пощастило. Місяць тому був скасований рейс до її села, а напередодні Нового року автобус знову випустили на маршрут. Про це їй повідомив Данило, який теж хотів потрапити на зимові канікули додому. Вони зустрілися на автовокзалі, купили квитки і вже годину тряслися в холодному «пазику». Вероніка була вдячна Данилу за те, що він не чіплявся з питаннями про її сімейне життя, але його «А пам’ятаєш, як…» незабаром її втомило. Вероніці найбільше хотілося нормально виспатися. Давала про себе знати чи то вагітність, що супроводжувалася токсикозом, чи втома від навчання, хатніх справ і роботи прибиральницею в студентському гуртожитку. Вероніка заплющила очі, і Данило замовк. Якийсь час її голова хиталася з боку в бік, поки не знайшла зручне місце на плечі Дена. Дівчина не помітила, як швидко поринула в обійми сну.

Вероніка прокинулася аж тоді, коли автобус був на знайомій зупинці. З гуркотом розчахнулися двері, увірвався морозний вітер.

– Не поспішай, встигнемо, – сказав Данило, забравши сумку Вероніки.

– Ти чому мене не розбудив? – запитала Вероніка, піднімаючи комір курточки.

– Ми вже вдома, – всміхнувся він. – Значить, нікуди не спізнилися.

– Як у тебе все просто, – сказала Вероніка, вслухаючись у рипіння снігу під ногами. – А я постійно кудись поспішаю, не встигаю, спізнююся і знову біжу. Прямо не життя, а якийсь спринтерський біг.

– Усе людське життя – біг спринтера, – протягнув Ден.

– Та ну тебе, філософе! – Вероніка плеснула Данила по плечу. – Зізнайся краще, дівчина в тебе є?

– Такої, як ти, немає.

– Дене, із тобою неможливо нормально розмовляти!

– Вероніко, ти щаслива зі своїм чоловіком?

Це питання заскочило Вероніку зненацька. Вона ніколи над цим не замислювалася. Просто жила в шаленому ритмі днів, розриваючись між справами так, що не встигала нормально поспати, не те що роздумувати.

– То щаслива чи ні? – Данило не відступав.

– Складне запитання, – всміхнулася вона.

– Чому? Щастя – це стан душі. Хіба важко його визначити ось так одразу?

– У мене розумний, освічений чоловік, – почала Вероніка. – Він не п’є, не матюкається, не кричить на мене, має роботу, квартиру й машину. Я працюю і вчуся, їжджу до мами… Ось і все моє життя. Ось так! Найголовніше: я чекаю дитину, значить, я щаслива вже від того, що скоро стану мамою.

– Усе не те! Не те ти кажеш, Вероніко. Коли жінка щаслива в шлюбі, вона, не замислюючись, говорить: «Так! Я дуже щаслива з цією людиною!»

– Дене, не навівай смуток! Ми вже прийшли, і я від цього щаслива, – всміхнулася Вероніка, забираючи свою сумку. – Спасибі, що допоміг. Бувай! Ще побачимось!

Вероніка швидко пішла у двір. За нею жалібно скрипнула хвіртка, а Данило ще довго дивився на будинок, у якому світилися вікна…

Було приємно бачити, що мати може сама пересуватися по будинку. Ксенія Петрівна спиралася на паличку й тягла праву ногу. Зате мовлення відновилося і мати жартувала з Веронікою.

– От би ще рука права почала слухатись, і все було б добре, – сказала вона. – Віриш, дочко, так хочеться самостійно Зіроньку подоїти, що сил немає. Правда, ми з Улею доїли її якось у дві руки: вона – правою, а я – лівою.

– Ну і як? Вийшло?

– Вийшло. Тільки наша Зірка жувати перестала й такими очима на нас подивилася: що ви, мовляв, дурепи, робите?

Вероніка розсміялася. Як добре, коли мама жартує! Як приємно в рідному домі підкидати поліна в піч і слухати їхнє потріскування! Коли жила тут, то не помічала, яке все рідне й дороге серцю, а коли поїхала, то почала до нестями нудьгувати за всім тим, що здавалося таким буденним.

– Мамо, я тобі привезла подарунок. Це нова підковдра, – похопилася Вероніка. – Мало не забула, що треба тебе привітати зі святом!

– Донечко, навіщо ти витрачалася? Головне, що ти побудеш зі мною цей тиждень.

– Так, це здорово – приїхати до рідного дому, побути з тобою удвох. Усе як раніше. Знаєш, мамо, я буду спати стільки, скільки зможу. І нехай тільки хтось спробує мене вранці рано розбудити! Як добре було в дитинстві, коли тебе ввечері укладають спати і не піднімають удосвіта!

– І чому ж ти часто запитувала: «Коли я вже виросту?»

– Тому що була дурненькою, а ти, мамо, не пояснила мені, що бути дорослою нелегко, – сказала Вероніка й розсміялася. – До речі, давай Улі дамо вихідні, поки я буду тут. Я їй привезла невеликий подаруночок до Нового року. Як вона?

– Не ображайся, Вероніко, але скажу тобі чесно: Улечка мені як рідна дочка. Хороша вона дівчина, і душа в неї, як у дитини, чиста, відкрита, добра.

– А чому я повинна ображатися? Я ставлюся до неї, як до сестри. Не знаю, що б ми без неї робили.

– Лежала я й молилася за вас двох, щоб Бог вам до пари хороших чоловіків послав. Напевно, погано молилася, – зітхнула Ксенія Петрівна.

– Щось з Уляною? – Вероніка стривожилася.

– Вагітна вона. А від кого – невідомо. Та й неважливо це, головне, що живе сама, немає в неї ніякого нареченого. Скоріш за все, втік негідник, а Улечка вирішила народжувати.

– Ну й нехай народжує!

– Воно-то так, та хто годувати, одягати, ростити дитину буде? Тітка Тоня поїдом їсть племінницю, каже, що ще один рот їй годувати доведеться.

– Ця тітка Тоня, ти ж знаєш, завжди всім і всіма незадоволена. Вирішила народжувати дівчина, нехай народжує. Тітка Тоня не вічна, а Уля не одна буде на білому світі.

– Я теж їй так сказала, – Ксенія Петрівна всміхнулася. – Кажу їй: «Тепер у мене відразу двоє онуків буде. А якщо тітка вижене з дому, то перебирайся до мене». Правильно?

– Звичайно, мамо! І тобі веселіше буде, і мені спокійніше, – весело мовила Вероніка.

– Поки, сказала, житиме там, а далі…

– Мені вже не терпиться її побачити. А коли їй народжувати?

– Ти народиш, а через два місяці й вона. От буде мені весело! – всміхнулася Ксенія Петрівна.

Побачивши Уляну, Вероніка не могла не помітити, як поблідла її шкіра.

– Улю, ти здавала аналізи? Ходила до лікаря? Стала на облік? – Вероніка засипала Улю питаннями, коли вони залишилися наодинці.

– А чому ти питаєш?

– Мені здалося, що ти дуже бліда.

– Що поробиш? Пішла в маму. Ми з нею – Білосніжки від народження. Я і влітку не засмагаю, хоч цілий день під сонцем пролежу.

– А на облік уже стала?

– Поки що ні. Як потеплішає, поїду, випишуся там, пропишусь тут, тоді й буду на облік ставати, – всміхнулася Уля так, як це роблять діти, які щось накоїли.

– Може, хоч аналізи здаси?

– Навіщо? Я чудово почуваюся. Ось дивись, – Уля погладила животик, що вже трохи вимальовувався, – мені народжувати на два місяці пізніше за тебе, а в нас за розміром однакові животики. Ти не дивись, що я така худенька, я сильна і здорова.

– І все-таки сходила б ти до лікаря, – порадила Вероніка.

– Потім. Встигну, – відповіла Уля і стала поруч із Веронікою. – Ось торкнися до живота, бачиш, який він тугий?

– Можеш мій помацати, – засміялася Вероніка, перейшовши з Улею до дзеркала.

Коли животи були обстежені, Вероніка не витримала, запитала:

– А батько дитини знає про неї?

– Ні, – Уля похитала головою.

– Він має право знати.

– Він знайшов собі іншу жінку, і тільки після нашої розлуки я дізналася, що вагітна. Думаю, що новина про дитину його не порадувала б. Нехай живе він своїм життям, а я буду своїм. Давай більше не будемо про нього, – попросила Уляна.

– Добре, – погодилася Вероніка.

Розділ 13

Назар був на роботі в нічну зміну, і Вероніка з нетерпінням чекала на Кіру. Подруга обіцяла приїхати до неї на ніч, як вона сказала, попліткувати. Але Вероніка знала, що Кіра турбується про неї – до пологів залишалися лічені дні. Вероніка не кинула навчання й тягалася на пари, ледь пересуваючи набряклі ноги. Назар кілька разів натякав, щоб вона взяла академвідпустку, але це були тільки пропозиції. Якби він твердо наполіг, то, можливо, Вероніка підкорилася б. Їй здавалося, що чоловік змирився з її бажанням народити дитину зараз, але не дуже хотів, щоб навчання відкладалося на потім. До того ж у Вероніки, незважаючи на м’якість її характеру, був такий самий стрижень упертості, як і в її матері. Вероніка ще не знала, як буде відвідувати заняття після народження дитини, але була налаштована оптимістично. У глибині душі сподівалася, що Назар візьме відпустку, потім вони якось дотягнуть до літніх канікул, а восени матері Вероніки стане краще, і вона зможе доглядати за дитиною до того, як тій виповниться хоча б місяців вісім. А далі ясельна група, усе як у всіх. Головне – витримати перші місяці і не зламатися від труднощів.

Роздуми Вероніки перервав різкий дзвінок у двері. Так дзвонила Кіра. Не коротким дзвінком, не уривчасто, а суцільним, довгим дзвінком, немов кричала: «Ну, де ж ви там?! Можна швидше?!» Така вже вона була, ця Кіра – швидка, нетерпляча, завжди весела й енергійна, немов усі емоції в ній не вміщалися, тому били назовні ключем.

– Ти так довго не відчиняла, що я вже казна-що подумала! – замість привітання сказала Кіра, вносячи із собою запах весняної свіжості.

– Але я ж, як черепаха, повзаю, – винувато сказала Вероніка, жестом запрошуючи увійти.

– Нічого, скоро закрутишся, як дзиґа. То пелюшки поміняти, то попрати, то погодувати дитину, – Кіра швидко заговорила, проходячи на кухню. – Та ще й другу «дитину» треба погодувати та обіпрати. Де він? Немає вдома? А то я забазікалася.

– Ми одні і можемо говорити про що завгодно. Зараз ми з тобою повечеряємо смаженою картоплею із солоними огірочками, – всміхнулася Вероніка й обняла Кіру. – Я так сумую за тобою. Справді дуже сумую.

– Я теж, – сказала Кіра. – Скільки навколо подруг, а мене тягне до тебе, як до рідної. Гаразд, досить сентиментів, ти посидь, а я подам вечерю, а потім приготую твоєму «жуку» поїсти хоч днів на три.

– Та не треба, я вже якось сама, – Вероніка слабко запротестувала. Вона справді дуже стомилася. Після занять пройшлася пішки, милуючись яскравим сонячним днем останніх чисел березня, а потім майже три години стояла в черзі, щоб купити цукор і макарони на талони. Люди стали якимись розлюченими й бездушними. Усі бачили розміри її живота, але вдавали, що не помічають. Вероніка не те щоб образилася, адже стояли в основному літні люди, їм теж нелегко, та й їсти хочуть всі однаково.

Кіра швидко насипала в тарілки підігріту картоплю й захрумтіла маринованим огірком.

– Коли в мене буде чоловік, – сказала вона, відправляючи до рота черговий шматочок огірка, – то буде він у мене ходити по будинку, як шовковий. З першого дня навчу його мити посуд і допомагати на кухні. Щоб він був білоручкою, як твій «крокодил»? Ніколи!

– Назар не білоручка, – заперечила Вероніка. – Навпаки, у нього золоті руки. Просто в нас розподіл праці.

– Ага! – Кіра розсміялася. – Ти – туди, – вона показала пальцем у бік плити, – а я – туди! – махнула рукою в бік телевізора.

– Чому ти так його не любиш?

– Чесно? – Кіра відклала виделку вбік. – Сама не знаю чому. От серцем чую, що в його душі живе черв’як. Знаєш, як ото яблуко може бути оманливе. Зовні воно й гарне, і стигле, а відкусиш, а всередині червиве. Ось такий і твій Назар. Занадто він правильний, а я не люблю таких. Краще б він був трохи відчайдушним, трохи тюхтієм, трохи випивав і був не такий розумний. А ось такі, як він, дуже правильні, мене напружують. Що він, сліпий зовсім? Не бачить, що тебе нудить на кухні, що тобі вже важко рухатися, не те, що його обслуговувати? Він не може зварити суп? Освіта не дозволяє? Чи руки бруднити не хоче? Я приходжу готувати йому тільки заради тебе. До речі, що приготувати?

Коли на кухні були закінчені всі справи, Вероніка глянула на годинник. Була майже північ. Добре, що завтра в неї немає першої пари, можна буде поніжитися в ліжку до дев’ятої години. Кіра заявила, що один день прогуляти заняття студенту не гріх, і подруги пішли до спальні.

– Можна я буду спати з тобою? – запитала Кіра. – Чомусь згадалося, як нас із тобою відправили в піонерський табір.

– Це було один-єдиний раз, – всміхнулася Вероніка, розстилаючи ліжко. – Ми так ревіли, що в бідних батьків назавжди відпало всяке бажання посилати нас туди.

– Ми лягали спати на свої ліжка, а вранці вихователі знаходили нас сплячими в одному ліжку, – сказала Кіра, і подруги розсміялися.

Вероніка бачила жахливий сон. Вона гралася з білявим хлопчиком, але дитина не хотіла від неї брати іграшки й постійно плакала. Вероніка взяла його на руки, розцілувала рожеві щічки, втерла хустинкою сльози. Намагаючись утішити, вона говорила йому ласкаві слова, але дитина не вгамовувалася й показувала кудись пальчиком. Вероніка поставила її на землю, узяла за руку.

– Веди, куди ти хочеш, – сказала вона хлопчику.

Він побіг, тягнучи її за собою.

– Не так швидко, малюче, – попросила вона, відчуваючи, що рухатися їй заважає великий живіт.

Але дитина так сильно стиснула її руку, аж Вероніці заболіло. Вона спробувала звільнитися, та рука дитини стала як металеві лещата. Хлопчик так швидко побіг, що вона не втрималася, впала й закричала від страху:

– Що ти робиш?! Відпусти!

Але дитина ще з більшою силою потягла її за собою по землі. Вероніка піднімалася, бігла щосили, знову падала, а чіпка маленька рука тягла її далі, на високий пагорб. На вершині дитина відпустила руку і вказала пальчиком на яму.

– Там, – сказав хлопчик, не ворушачи губами.

Вероніка зі страхом заглянула у вириту в землі прірву. Вона була темна й глибока.

– Що там? – запитала вона.

Хлопчик мовчки простягнув їй ліхтарик. Вероніка стала навпочіпки, увімкнула ліхтар. Яскравий промінь прорізав темряву, висвітлюючи щось на самому дні прірви. Вероніка нахилилася нижче, намагаючись розгледіти, що там. І раптом вона чітко побачила свою маму, яка лежала на землі. У неї були заплющені очі, а руки складені на грудях, як у небіжчика.

– Мамо! – дико закричала Вероніка, і в ту ж мить хлопчик зіштовхнув її в темряву прірви.

Вероніка закричала й прокинулася. Серце шалено калатало, на лобі виступив піт. Поряд мирно сопіла Кіра. Від того, що хтось є поруч, Вероніка трохи заспокоїлася. За вікном уже сіріло, і вона не стала вмикати настільну лампу, тихенько встала й пішла на кухню попити води. Коли проходила повз телефон, що стояв у коридорі, тишу розірвав його різкий дзвінок. Від несподіванки Вероніка здригнулася всім тілом. Досі під враженням від тривожного сну вона схопила слухавку.

– Алло! – майже закричала в трубку, передчуваючи недобре.

Дзвонила мама Кіри.

– Вероніко, ти тільки не хвилюйся, – сказала вона.

– Що?! – ослаблим, чужим голосом запитала Вероніка. – Що трапилося?

– Твоїй мамі стало гірше, але ти не хвилюйся…

– Що з нею? – ледь витиснула із себе Вероніка.

– Приїжджай. У неї стався повторний інсульт.

Вероніку наче вдарили обухом по голові. Усе навколо потемніло, закрутилося, і земля попливла з-під ніг. Вона б упала, якби Кіра не підтримала її.

– Пий! – мов крізь стіну, звідкись здалеку почула вона голос Кіри.

Вероніка зробила пару ковтків води з краплями валеріанки, віддихалася. Вона подзвонила Назару, той сказав, що через дві години буде під будинком на автівці.

– Я поїду з тобою, – сказала Кіра голосом, який не приймав заперечень. – У такому стані я не можу тебе залишити.

– Допоможи мені зібратися, – попросила Вероніка.

За всю дорогу Вероніка не промовила ні слова. Була наче в прострації. З голови не йшов кошмар її сну. Коли під’їхали до будинку матері, Вероніка все зрозуміла без слів. Хвіртка і двері будинку були відчинені навстіж, по двору снували чужі люди, а біля входу стояла Уляна в чорній хустині…

Розділ 14

Був ранок першого квітня. Здавалося, що після зими й затяжної весни природа раптово прокинулася, повідомивши про це різким потеплінням. Набубнявіли бруньки на деревах, яскраво-зелений килим трави простелився на газонах, під деревами, на пагорбах, скрізь, де було місце. Весна впевнено увірвалася жвавим свіжим вітром, пронеслася вулицями, заглянула в провулки околиць міста й легким подувом проникла у відчинену кватирку палати № 2, де на ліжку лежала змучена пологами Вероніка.

Вона не помічала ні змін у природі, ні цікаву синичку, що заглядала у вікно, ні тарілку з манною кашею, яку поставила на тумбочку санітарка. Вероніка не хотіла нікого бачити. Вона навіть не підійшла до вікна, коли почула голос Назара, який довго, але даремно кликав її. Було байдуже, який сьогодні день, котра година і як виглядає її первісток. З раптовою смертю матері щось обірвалося всередині, немов зламався стрижень, який тримав її досі. Саме життя потьмяніло, світ втратив яскраві фарби, залишивши тільки сірість і непереборну душевну тугу…

На похоронах матері у Вероніки почалися перейми. Вона мужньо витримала, поки на свіжий могильний пагорб поклали вінки, і аж тоді погодилася, щоб Назар відвіз її до місцевого фельдшерсько-акушерського пункту. Гнат Максимович оглянув Вероніку й зробив висновок, що починаються пологи, хоча до терміну було ще два тижні.

– Що поробиш, голубонько? – зітхнув він. – Так влаштоване життя: воно перекреслює смерть. Один іде, щоб звільнити місце іншому. Будемо народжувати на батьківщині?

– Я пораджуся з чоловіком, – відповіла Вероніка.

Назар не хотів навіть слухати про те, щоб Вероніка народжувала в селі.

– Що може знати і вміти сільський фельдшер?! – обурювався він, ходячи по коридору. – Адже можуть бути ускладнення. І що потім робити? Хто тобі допоможе? Цей стариган, з якого вже тирса сиплеться?!

– Дозвольте, чоловіче, вам заперечити, – сказав Гнат Максимович, який прекрасно чув усю тираду Назара. – Так, я згоден, що маю поважний вік. Але я прийняв пологи в половини жителів цього села. Моїм «первісткам» уже виповнилося п’ятдесят років, я першим брав у руки їхніх дітей, а потім і онуків, і, дякувати Богу, ніхто на мене не тримає серця.

– Гнате Максимовичу, – втрутилася Вероніка, – будь ласка, не ображайтеся на мого чоловіка, він не зі зла.

– Гм, – Назару стало ніяково, але він не хотів відступати, – можливо, я не правий, але у вас може бути відстала від сучасної медицини методика…

– Методика пологів не мінялася від моменту зародження життя на землі, – всміхнувся фельдшер. – Ви маєте право вибору, але не знаю, чи варто ризикувати й везти породіллю так далеко.

– Можливо, є якісь ліки, щоб призупинити на якийсь час пологи? – заметушився Назар. – Продайте нам їх, я заплачу.

– Ніщо не може зупинити нове життя, яке рветься з лона жінки. І гроші тут не допоможуть.

– Але щось же можна їй дати?

– Кілька ковтків горілки.

– Що-о-о?! – Назар застиг на місці. – Породіллі горілку?

– Більше нічим не можу зарадити.

– Ви… Ви не жартуєте?

– Ні. Поспішайте, повинні встигнути.

Вероніка на ходу встигла подякувати Гнату Максимовичу. Їй було байдуже, де народжувати. І взагалі в неї не було ніяких бажань. Хотілося прокинутися й зрозуміти, що мама жива, що то був нічний кошмар, який зник із настанням ранку. Вона не противилася, коли Назар простягнув їй чашку з горілкою, і зробила кілька ковтків, навіть не відчувши смаку. Вероніка забилася на заднє сидіння автомобіля, згорнулася калачиком і цілу дорогу тихенько скавучала, як побите щеня: «Мамо, мамочко, моя матусю…»

Ніч у пологовому будинку була суцільним жахом. Коли фізичний біль на мить стихав, його змінював біль душевний. Під ранок вони злилися, наповнивши Вероніку вщерть. Вона почула слабкий писк немовляти, повернула голову й побачила, що народився син. Після цього відчула жахливу порожнечу не тільки в тілі, а й у душі. Здавалося, зникли всі почування. Усе щезло: і біль втрати, і радість від народження первістка. Її перевезли в палату, вона залишилася одна й заплющила очі, щоб нікого не бачити.

Уранці її попросили зцідити з грудей молоко й приготуватися до першого годування.

– Відійдіть від мене всі, – сказала вона. – Я не хочу нікого бачити.

До неї приходив лікар, але Вероніка не захотіла з ним спілкуватися. Вона попила води й знову відвернулася обличчям до стіни. До неї знову хтось прийшов. Чоловік довго про щось говорив, але Вероніка не хотіла його слухати. І тільки тоді, коли він сказав, що її мама зараз дивиться на неї й плаче від того, що онук голодний, Вероніка промовила:

– Прошу вас, дайте мені спокій хоч на годину. Мені треба зібратися з думками.

– Добре, – почула вона спокійний, тихий голос за спиною. – Я піду, залишивши на столі заспокійливе. Випийте його, воно не зашкодить немовляті.

Вероніка почула, як за чоловіком зачинилися двері. Вона проковтнула пігулку, не запиваючи водою. Їй треба було щось робити. Не можна ж ось так лежати і пропускати крізь себе час. Але що?

Як жити далі, якщо на душі суцільна порожнеча? Що таке душа? Це посудина, яку можна наповнити. І ця посудина дуже об’ємна. У ній поміщаються і радощі, і горе, і кохання, і спогади, і навіть мрії. Тут одночасно може жити і минуле, і сьогодення, і майбутнє. У душі навічно залишиться жити її мама, подруга дитинства Кіра, Уля, її перше побачення, перша любов Захар, її чоловік. Вероніка має право вибору, чим наповнити цю посудину. І ніхто не завадить їй помістити туди те, що вона вважатиме потрібним. Головне: треба визначитися, зрозуміти самій, чим наповнити, щоб потім не жалкувати.

У цій посудині-душі є мить, коли вона побачила свою дитину. Синок був таким крихітним і безпорадним. Напевно, він зараз голодний, інтуїтивно прагне відчути тепло материнського тіла. Швидше за все, немовляті дуже страшно раптом опинитися вирваним зі свого кокона, де йому було тепло, спокійно й надійно. Тепер він сам на сам із цим великим, страшним і жорстоким світом. Абсолютно один. Без мами. Як і вона зараз.

Раптово Вероніка зрозуміла, чим заповнить порожнечу своєї посудини-душі. Вона наповнить її материнською любов’ю, наповнить настільки, наскільки не сповнювала жодна мати. Вона буде шалено любити свою дитину. Вона робитиме для сина все можливе й неможливе завжди, все життя, до останнього подиху, так, як робила її мама. Вероніка відчула себе настільки потрібною, що закричала на весь голос:

– Де моя дитина?! Принесіть мені її негайно!

Вероніка приклала немовля до грудей. Дитина жадібно потягнулася відкритим ротиком до соска й прицмокнула. Мати допомогла зловити груди, і малюк жадібно присмоктався. Вероніка відчула, як молоко приємним потоком пішло по протоках, даючи життєву силу новому життю, і просяяла щасливою материнською усмішкою.

Розділ 15

У середині червня Вероніка, як і планувала, закрила свій другий курс і накопичила гроші на красивий металевий хрест на могилу матері. Вона сама розробила його дизайн і замовила в майстерні. Залишалося тільки забрати замовлення, відвезти на цвинтар і встановити хрест із портретом і табличкою з написом. Назар узяв відпустку, і вони планували разом провести місяць у маминому будинку. Вероніка попросила тітку Валю знайти покупця на будинок, але поки такого не було, зате Уля примудрилася засадити їхній город, тому необхідно їхати й терміново його просапати. До того ж за Зіркою досі доглядала Уля, яка мала ось-ось народити.

Вероніка не хотіла відкладати поїздку в рідне село ні на день. Коли Назар пішов отримувати відпускні гроші, вона поклала спати Микитку, а сама дістала велику валізу. Вероніка вирішила зібрати всі речі до приходу чоловіка. Насамперед вона поклала машинку для вирівнювання кришок. Як добре, що її десь дістав Назар! Тепер можна не думати, де роздобути кришки, щоб зробити заготовки на зиму. Можна просто взяти старі. Вероніка дістала зі столу цілий пакет кришок, кинула в торбу. Туди ж пішли цукор, лимонна кислота, сіль і спеції. Зверху Вероніка склала порожні банки. Потім вона спакувала речі Микитки, чоловіка і свої. Коли Назар повернувся додому, усе було готове до від’їзду. Вони забрали готовий, ще із запахом свіжої фарби хрест і попрямували в село.

Дорогою Вероніка все думала, як вона проживе цей місяць у будинку матері – адже спогади ще такі живі. Їй дуже хотілося провести останні дні в рідному домі. Рано чи пізно знайдеться покупець, який назавжди займе в ньому місце і її, і матері. Він завезе свої речі, розставить свої меблі, напевно, зробить ремонт на свій смак, і з дому назавжди зникне запах колишніх господарів. Можливо, він зрубає їхню стару яблуню в саду й посадить нову. Цікаво, чи залишить берізку біля хвіртки, чи знищить? Від таких думок у Вероніки защеміло в грудях, болем відлунило в скроні. Їхній будинок назавжди стане чужим. Вона ніколи більше не переступить його поріг.

Вероніка вже давно налаштовувала себе: вона повинна змиритися з тим, що в їхньому будинку буде новий господар. Розум говорив: «Так має бути. Такий закон життя. Люди вмирають, їхні будинки продають, у них поселяються інші люди, і життя триває». Але серце такі думки вперто не хотіло сприймати. У цьому будинку назавжди залишиться частинка її самої, її батьків, їхньої любові, надій і втрат. І це треба прийняти. Місяць останнього літа в рідному селі, у своєму будинку Вероніка була налаштована провести не в печалі і смутку, а в задоволенні, яке вже не повториться…

Вероніка увійшла в будинок із дитиною на руках і зупинилася перед портретом матері та батька.

– Ось, мої хороші, помилуйтеся, це ваш онук, – сказала вона, і грудка спазму стисла горло.

– Люба, ми ж з тобою домовилися, – зауважив Назар. – Тобі не можна хвилюватися, може пропасти молоко.

Той самий повчальний тон, немов учитель дає настанови своїй учениці.

– Усе буде добре, – сказала Вероніка чи то чоловікові, чи портретам на стіні.

Вони розібрали торби й поспішили найняти людей для встановлення хреста. Коли ті пішли з цвинтаря, Вероніка затрималася. За однією огорожею були дві могилки – батька й матері. Вероніка була ще підлітком, коли мама сказала: «Це я собі місце залишила біля свого чоловіка, щоб ніхто поряд із ним не лежав». Тоді Вероніка образилася на маму. Здавалося, що попереду таке довге життя, що старість мами десь дуже-дуже далеко, а вона говорить такі дурниці. Чи не все одно, де лежати після смерті? Тепер Вероніка думала інакше. Мама таки мала рацію, залишивши для своєї могили місце поруч із батьком, який був її єдиним чоловіком, її вічним коханням і болем одночасно. Тепер вони назавжди разом. Тіла` тут, а ду´ші там. Вероніка підняла голову, немов намагаючись віднайти в безхмарній блакиті неба душі своїх рідних людей.

– Ходімо додому, – сказав Назар, обійнявши її за плечі.

Вероніка поцілувала портрети мами й тата. Хотілося впасти на могили й розридатися, але вона стримала себе. На руках чоловіка спав її син, онук її батьків, який потребував турботи й молока.

– Ви завжди зі мною, – сказала Вероніка, зачиняючи огорожу.

Вона на мить затрималася і знайшла в собі сили всміхнутися. Якщо батьки її бачать, то не хотілося б, щоб помітили сльози, які заблищали в очах.

Увечері Зірку впустила у двір тітка Валя.

– А-а-а, ви вже приїхали, – сказала тітка Валя, поцілувавши Вероніку. – А я думаю, хто це відчинив хвіртку?

– А де ж Уля? Я її ще не бачила, – запитала Вероніка.

– Я вже три тижні господарюю у вас, – зітхнула сусідка.

– То де ж Уля? – стривожилася Вероніка.

– Не хотіла тобі казати, та, видно, доведеться. – Жінка втерла фартухом піт на обличчі. – Поїхала Уля виписуватися та забрати медичну картку, а потім подзвонила й сказала, що прихворіла й потрапила до лікарні. Ось уже третій тиждень від неї ні слуху, ні духу. Може, народила вже? – Тітка Валя стенула плечима.

– А я ж бо й думаю: щось не видно її, – задумливо промовила Вероніка.

– Приїде. Куди їй подітися? Крім тітки Тоні, у неї нікого немає, – сказала сусідка.

Тітка Валя поспішила додому, а Вероніка пішла доїти Зірку. Корова не забула її. Вона довірливо потерлася мордою об плече Вероніки. Дівчина обняла корову за шию, чмокнула її в «зірочку» на лобі й сказала:

– Спасибі тобі, Зіронько.

У корівнику приємно пахло сіном, молоком і тілом Зірки. Усе таке знайоме й рідне! На мить Вероніці здалося, що все як раніше. Зараз вона принесе в дім відро з парним молоком, а мама подасть випрану марлю.

– Ціди молочко, донечко, – скаже.

Вероніка не помітила, як сльози самі закапали з очей. Зірка, відчувши настрій господині, притихла і не поворухнулася, аж поки Вероніка не здоїла її до кінця.

Розділ 16

Рано-вранці Вероніка виганяла корову на пасовище, коли її погукала тітка Тоня.

– Вероніко, це ти? – запитала сусідка, примруживши очі.

– Здрастуйте, тітко Тоню, – відгукнулася Вероніка. – Так, це я. Ви щось хотіли?

– Підійди ближче, треба поговорити, – попросила старенька. Вона намацала лавку біля свого паркана й присіла.

Вероніка примостилася поруч.

– Вам потрібна моя допомога? – спитала вона в сусідки. – Так я завжди готова.

– Уля вчора ввечері приїхала додому, і її відразу забрали народжувати. Так я от подумала, що треба б їй віднести поїсти. Зараз такий час, що навряд чи там добре годують, якщо взагалі дають їжу. Шкода дівку, адже непогана вона, добра. Якби не ця вагітність…

– Не переживайте, – зраділа Вероніка. – Я зараз приготую що-небудь, молочка візьму свіжого й збігаю до неї. Як вона? Чула, що Уля хворіла.

– Не знаю, ой, не знаю. Тільки живіт у неї дуже вже великий. Улька сама така худюща, а живіт більший за неї саму. Я хоч і підсліпувата, але це розгледіла. Здається мені, що з нею щось не так, – зітхнула старенька. – Неспокійно мені.

– Усе буде нормально, не переймайтеся. Раз Уля потрапила до рук Гната Максимовича, значить, усе буде добре. Може, прийти і вам що-небудь приготувати?

– Не треба. Картоплю я собі сама відварю, а ти краще до неї сходи, дізнайся, як там вона, а завтра тоді мене до неї зводиш. Домовилися?

– Буде зроблено! – Вероніка підскочила й моторно побігла додому. Їй треба було встигнути приготувати сніданок, поки не прокинулася дитина.

Вероніка здалеку помітила Гната Максимовича, який сидів на лавці біля фельдшерсько-акушерського пункту й курив. Скільки себе пам’ятала Вероніка, він тут працював. Змінювалися санітарки, і тільки він був незмінним і незамінним. При пункті було дві палати. Одна для породіль, інша для хворих. Гнат Максимович був не тільки фельдшером, він і акушер, і терапевт, і взагалі лікував усіх удень і вночі. Тільки в критичних випадках викликав машину з райцентру, щоб направити хворого на лікування до вузького спеціаліста. Якщо потрібна була допомога лікаря серед ночі, то всі бігли до нього додому, знаючи, що його будинок ніколи не замикався. І Гнат Максимович поспішав на порятунок у будь-яку негоду. За це односельці ставилися до нього з великою повагою. Навіть його ім’я вимовляли ввічливо, найчастіше називаючи позаочі «наш Максимович».

– Добрий день! – привіталася Вероніка, і, не чекаючи вітання, запитала: – Як там Уля? Не народила ще?

– Народила, – без ентузіазму відповів Гнат Максимович і дістав із пачки чергову цигарку.

І тільки зараз Вероніка помітила, що чоловік чимось заклопотаний.

– З нею… З Улею все гаразд? – обережно запитала вона.

– Не зовсім.

– Я можу її відвідати?

– Не поспішай, – сказав Гнат Максимович, затягнувшись димом. – Сядь, розмова є.

Вероніка тихенько примостилася на краєчок лавки. Їй стало тривожно і страшно.

Вона боялася поставити запитання, просто сиділа мовчки, чекаючи, поки Гнат Максимович докурить. Він зробив останню затяжку й кинув недопалок у металеву бочку з водою, яка була наполовину вкопана в землю.

– Увечері в неї почалися перейми, – промовив фельдшер, – і тільки вчора я вперше побачив її медичну картку. Виявляється, у неї проблеми із серцем.

– Проблеми із серцем? Серйозні?

– Настільки, що їй не можна було заводити дітей. Я, звичайно, відразу викликав із міста кардіолога, бо її відправляти було вже пізно, але в них вічні проблеми із заправкою «швидкої». Ось сиджу чекаю. Обіцяли до обіду привезти фахівця, – сказав Гнат Максимович, вдивляючись у дорогу, – а їх усе немає й немає.

– Пообіцяли – значить приїдуть, – сказала Вероніка неуважно. – Так до неї можна чи ні?

– Сподіваюся, що вони приїдуть вчасно, – зітхнув чоловік. – Я ось про що хотів тебе попросити. Уляна мені не зізналася, від кого народила, але ти запитай її, так, про всяк випадок.

– Вона може й мені не зізнатися. Та й яке це має значення?

– Ех, ти! А ще майбутній лікар! – похитав головою Гнат Максимович. – Я ж тобі сказав, що погана вона, бажано б батька знайти про всяк випадок. Мало що…

– Я постараюся дізнатися, – упалим голосом пообіцяла Вероніка. – Її можна погодувати?

– Погодуй. Невідомо, коли їй дадуть поїсти.

– Я пішла.

– Не забудь одягти халат! – гукнув їй навздогін Гнат Максимович.

Вероніка прочинила палату, і перше, що впало їй в очі, – це Уля, яка лежала під крапельницею. Обличчя було білішим від простирадла, яким її прикрили, а губи мали фіолетово-синюшний відтінок. Уля побачила Вероніку, і на її обличчі з’явилася слабка усмішка.

– Улечко, мила, здрастуй!

Вероніка поцілувала впалу щоку дівчини.

– Привіт, – тихо сказала Уляна й погладила руку Вероніки. – Як добре, що ти прийшла. Я так на тебе чекала!

– Хвались, кого народила.

– Там, подивися. – Уля очима вказала на дитяче ліжечко в кутку палати.

Вероніка підійшла, заглянула в ліжечко.

– Їх… Їх тут двоє!

– І обоє мої, – сказала Уляна.

– І хто в нас?

– Дівчинка і хлопчик! – з неприхованою гордістю сказала Уля.

– Ну ти даєш! Оце так молодчина! Вітаю! – сказала Вероніка й сіла на стілець біля ліжка подруги. – Сплять янголята. А ти як почуваєшся?

– Думаю, що Гнат Максимович тобі все розповів.

– Я принесла тобі поїсти, – змінила тему Вероніка. – Давай я тебе погодую.

– Встигну ще поїсти. Мені треба з тобою поговорити, бо як приїдуть лікарі…

– Про що?

– Про моїх діточок. Я прошу тебе, Вероніко, вислухай мене й не перебивай, у мене дуже мало часу… – почала швидко говорити Уля, немов її хтось квапив.

– У нас буде ще багато часу, – сказала Вероніка, узявши її слабку худеньку руку у свою. – Ми ще цілий місяць будемо тут, я у всьому тобі допомагатиму…

– Прошу, вислухай мене, – урвала її Уля. – Я не знаю, що зі мною буде через годину. Своїм дітям я дала імена. Дівчинку я назвала Діаною, а хлопчика – Тимуром. Прошу тебе, стань для них хрещеною матір’ю.

– Добре, Улечко, добре. Охрестимо твоїх діток…

– Я можу бути спокійна?

– Звичайно!

– Як записати дітей, я вже сказала Гнату Максимовичу. Сьогодні вранці була секретар сільради, у неї будуть дитячі свідоцтва про народження. – Уля почала важко дихати, немов задихалася. – Ти хочеш запитати, навіщо я вирішила народжувати, якщо хвора? Якби ти знала, як я мріяла про дитину! Я сподівалася, що все обійдеться, що зі мною буде все добре…

– Так і буде!

– Прошу, не перебивай, – мовила Уля. Було помітно, що їй важко говорити. Вероніка збиралася покликати Гната Максимовича, але Уля затримала її руку. – Попроси дітей, коли виростуть, не засуджувати мене… І пробачити… Я знаю, що їм доведеться рости в дитбудинку… Знаю, що в тебе своя сім’я. Я свого часу допомогла твоїй мамі, допомогла тобі… Мені тільки треба, щоб ти хоч раз на рік відвідувала моїх дітей. Зможеш?

– Звичайно, звичайно, зможу! Ти тільки не хвилюйся, – пообіцяла Вероніка.

– Це не порожні слова? – Уля з благанням і надією подивилася в очі Вероніці. – Обіцяєш їх відвідувати раз на рік до повноліття?

– Обіцяю! – впевнено і твердо сказала Вероніка. – Я буду їх відвідувати. Господи! Про що ми говоримо?! Зараз приїде лікар, тобі допоможуть…

– Шкода, що я не зможу своїй донечці зшити сукню на випускний вечір, – із сумом сказала Уля.

– Я пошию їй найгарнішу сукню, – сказала Вероніка, щоб утішити Улю.

– Ти зшиєш їй сукню? – В очах Улі заблищали сльози. – Спасибі тобі, сестричко. Тепер я спокійна.

– Улечко, – Вероніка раптом згадала про прохання Гната Максимовича. – Поки ти будеш в лікарні, можливо, хай за дітьми догляне батько?

– У них немає батька. Він бачив мене вагітну, але… Він їх не визнає.

– І все-таки хто він? – запитала Вероніка, почуваючись дуже незручно.

– Ти дізнаєшся… Потім… Потім… Потім їм розповіси, – Уля почала заговорюватися, і Вероніка схопилася, щоб покликати фельдшера, але в цей час різко відчинилися двері і в палату швидкою ходою увійшли люди в білих халатах.

– Звільніть палату! – наказав лікар.

Вероніка пішла на вихід, але її зупинив голос Улі. Він пролунав чисто й голосно:

– Обіцяєш їх відвідувати?

– Обіцяю! – крикнула Вероніка вже від дверей.

Вона вийшла з будівлі, сіла на лавку. Вероніка так і не встигла погодувати Улю. Утім, у неї ще був час до годування сина, і Вероніка вирішила дочекатися, поки Улю будуть відвозити до лікарні. Тоді вона віддасть продукти на машину. Буде їй хоч на один день поїсти.

Вероніка почала нервуватися, коли минула година, а з будівлі ніхто не виходив. Погане передчуття охопило її душу, холодком проповзло по спині. Потім час зупинився. Вероніка без кінця поглядала на наручний годинник, навіть постукала по ньому пальцем і приклала до вуха. Годинник цокав, але стрілки рухалися черепашачим кроком. І тільки через півтори години на ґанку з’явилися міські лікарі. Вони попрощалися з Гнатом Максимовичем і так швидко промчали до автомобіля «швидкої допомоги», що Вероніка не встигла й рота розтулити. До неї підійшов Гнат Максимович, жестом указав на лавку. Нічого не розуміючи, Вероніка мовчки сіла. Чоловік присів поруч, закурив.

– Закривають наш пункт, – сказав він. – Остання його породілля подарувала світові відразу два життя.

– У… Уля, – пробелькотіла Вероніка.

– Ніколи не думав, що моя робота закінчиться на мінорній ноті. Померла Уля.

Вероніка вибухнула риданнями. Гнат Максимович обійняв її за плечі.

– Поплач, це допомагає. Я ж знаю.

Коли Вероніка трохи заспокоїлася, чоловік запитав:

– Ти дізналася, хто батько дітей?

– Ні, – схлипуючи, відповіла Вероніка. – Вона мені не сказала.

– Це дуже погано. Так, дуже погано, – сказав Гнат Максимович, поплескавши Вероніку по плечу.

Місяць відпустки для Вероніки минув, як у тумані. Похорон Улі, поминки на дев’ятий день, хрещення з батьком Кіри дітей померлої, оформлення немовлят до Будинку малятка, турботи про свою дитину – усе змішалося в метушливих днях. До того ж знайшовся покупець на мамин будинок. Вероніка поспіхом роздала мамині речі та меблі сусідам.

– Чому ти не залишиш одяг собі? – питав її чоловік. – Дещо можна перешити і ще поносити.

– Хочу залишити сусідам згадку про маму, – відповіла Вероніка.

Корову Вероніка віддала батькам Кіри безкоштовно, але за умови, що Зірку ніколи не здадуть на бойню. Звичайно ж, Назар влаштував скандал, адже за корову можна було виручити гроші.

– Тоді б Зірку, коли вона постаріє, здали б на м’ясо, – пояснила Вероніка.

– Ну і що?! Адже це тварина. Ти ж будеш їсти м’ясо, і нічого?

– Тобі цього не зрозуміти, – сказала Вероніка.

– То поясни мені, – попросив Назар.

Вероніка довго розповідала про те, як їх виручала Зірка, як вони з мамою збирали Вероніці гроші на навчання за продані молокопродукти, але Назар так і не зрозумів, чому корова повинна жити до своєї природної смерті.

– Та тому, що Зірка – годувальниця, це останнє, що залишилося від мами. Вона моєї матері, врешті-решт! – закричала Вероніка.

Вероніка поставила в машину валізи зі своїми речами й кілька коробок з улюбленим маминим посудом, постільною білизною й світлинами. Це було все, що залишилося від її дитинства, від її минулого. Вероніка важко зітхнула. Вона сіла на заднє сидіння, узявши на руки дитину.

– Ох і добре ж ми відпочили, – сказав іронічно Назар, сідаючи за кермо, – у селі, на свіжому повітрі!..

Вероніка нічого не відповіла. Вона кинула сумний погляд на вже чужий будинок. Тепер їй нікуди буде приїжджати. Будинок здався сумним, похмурим і якимось маленьким. Вероніка проковтнула грудку, яка стисла болем горло. Прощалася з рідним селом уже надовго. Тепер вона зможе приїхати сюди тільки як гостя, і ніколи на правах його мешканки й господині.

Решту дороги Вероніка думала про обітницю, яку дала Уляні. Вона пообіцяла відвідувати її дітей раз на рік. Вероніка була впевнена, що дотримає слова, забувши, що іноді обставини складаються зовсім не так, як планують люди…

Частина друга

Розділ 17

Наш час

Кіра поглянула на годинник. За двадцять хвилин вона буде у Вероніки. Назар піде на роботу, і вони зможуть базікати скільки завгодно. Як добре, що Вероніка живе з нею в одному під’їзді! Вони й так ніколи не переривали спілкування, але останні п’ятнадцять років (уже стільки вони живуть в одному будинку) особливо близькі. Раніше Кіра винаймала кімнату у квартирі самотньої бабусі. Сталося так, що старенька раптово злягла і їй нічого не залишалося, як написати заповіт на Кіру. Після смерті старенької Кіра обміняла квартиру на будинок, де жила її подруга. Правда, довелося доплатити, але на той час Кіра вже мала заощадження і, не вагаючись ані хвилини, зробила обмін. Досі Кіра не пошкодувала, що перебралася ближче до Вероніки. Що б вона робила без подруги, коли тринадцять років тому народила Наталю? Ні чоловіка, ні підтримки, ні нормальної роботи не було. Якби не Вероніка, Кіра не витримала б. Вона, тільки вона допомогла тоді Кірі.

Зараз Кіра жила поверхом вище від Вероніки, і щойно Назар ішов із дому, вони бігли одна до одної. Звичайно, можна було б приходити до подруги і в присутності чоловіка, але Кіра недолюблювала Назара й не хотіла бачити його мудроване, вічно незадоволене обличчя. Було набагато простіше, коли вони залишалися самі. Тоді жінки клопоталися разом на кухні, готуючи різні страви. Кіра була агентом із продажу нерухомості, тому їй часто доводилося працювати вечорами. Та й у Вероніки робота дільничного лікаря-терапевта забирала багато часу, тож викроїти вільні для обох кілька годин без Назара було щастям. Тоді подруги намагалися наготувати побільше їжі про запас, а заодно й побалакати.

Кіра ще раз глянула на годинник. Час! Вона схопила пакети з продуктами і вже за хвилину була в подруги.

– Ех, кухня, вічні жіночі апартаменти! – сказала Кіра, проходячи на кухню. – Пішов твій?

– Кого ти маєш на увазі? – всміхнулася Вероніка, хоча чудово розуміла, про кого йдеться.

– Кого, кого?! Твого лисого й очкастого, – засміялася Кіра. – До речі, Микити немає вдома? А то я теліпаю язиком…

– Ні, він на заняттях, – відповіла Вероніка, ставлячи на плиту каструлі й сковорідки. – Він у мене зразковий студент медінституту!

– Усі студенти зразкові, якщо не рахувати пропущені пари.

– Ні, Микита пішов у мене, – зауважила Вероніка. – Він відвідує всі заняття. Його тато налаштував на те, що зуміє відкрити для нього невеличку клініку, що йому треба стати кваліфікованим фахівцем, тому він сумлінно гризе граніт науки.

– А ти все життя ходиш у дранті та стоптаних туфлях, – сказала Кіра, розкладаючи на столі продукти.

– А що поробиш? – знизала плечима Вероніка. – Спочатку збирали на ремонт, потім – на нову автівку, потім – на цей цех із виробництва меблів, тепер будемо збирати на клініку для сина. Новий час – нові плани й нові проблеми. А ти як? Не знайшла собі за ці дні чоловіка багатого й красивого?

– Таке поєднання неможливе, – зітхнула Кіра. – Давно відомо, що ідеальні чоловіки – це чужі чоловіки. До речі, це твоєї родини не стосується. А я ось пошукаю ще трошки і знайду собі старигана, який буде примарою бродити ночами по моїй квартирі, зловісно гриміти путами Гіменея, а з нього буде сипатися трухлятина!

Подруги довго сміялися над жартом Кіри. Вони обговорили меню й злагоджено взялися за роботу.

– Мало не забула! – похопилася Кіра. – Восьмого березня зустріч випускників нашого класу. Ти, між іншим, жодного разу не приїжджала.

– І хто це придумав восьмого березня?

– Не знаю хто, але ми з тобою поїдемо! Так?

– Навіть не знаю. – Вероніка стенула плечима. – Хотілося б, але не впевнена, чи вийде в мене.

– Якщо дуже схочеш, то вийде. А чому ти раніше не їздила? – запитала Кіра, спритно нарізаючи цибулю кільцями.

– Ти ж знаєш, що раніше я відвідувала дітей Улі. Мені доводилося заощаджувати, ховати ті копійки, щоб зібрати на квиток і подарунки дітям. Якби я сказала Назару, що мені ще потрібні гроші, щоб поїхати на зустріч випускників, знаєш, що тут було б!

– Але зараз ти вже не їздиш до них, – зауважила Кіра.

– Так. Я була в них останній раз, коли дітям було по п’ять років, – із сумом промовила Вероніка і вже вкотре повторила розповідь. – Потім їх перевели в інший дитячий будинок. Їздити стало майже неможливо, бо квитки коштували дорого, моїх заощаджень не вистачало, і я перестала їх відвідувати. До того ж Назар переконав мене, що не варто привчати дітей до моїх візитів. Вони підростають, звикають, називають мамою, чекають на мене, а що я могла їм дати? Я думала тоді, що вчинила правильно, а тепер мені здається, що зробила велику помилку. – Вероніка сіла на стілець. – Сама не знаю, чому я тоді повірила Назару. Так легко повелася на його переконання. Може, просто мені самій так було зручніше? Менше турбот, простіше й спокійніше жити? А я ж дала слово Улі, в її останні хвилини пообіцяла зшити Діані сукню на випускний вечір… – Вероніка важко зітхнула. – Пообіцяла, але не дотримала свого слова.

– Людина припускає, а Бог сам вирішує, нас не спитавши.

– Сама не знаю чому, але останнім часом я все частіше й частіше думаю про них. Минулого тижня Назар виїжджав у відрядження, то я плюнула на все й поїхала в дитбудинок, де вони навчалися й жили.

– Навіщо?!

– Хотіла їх знайти. Мені дали адресу, куди вони були направлені на навчання й проживання.

– Ти їх бачила?! – Кіра округлила очі й розтулила рота. Як вона могла не знати про таку подію?!

– Діти вже закінчили училище, а в гуртожитку сказали, що такі на цей момент не проживають – здали свої кімнати квартирантам. Їхні сліди загубилися, тепер ніхто не знає, де вони. Залишилося загадкою, що мала на увазі Уля, коли казала про їхнього батька: «Ти все дізнаєшся потім…» Коли це «потім»? Тепер, напевне, уже ніколи, – сумно сказала Вероніка.

– Ну що ти скисла, як учорашнє молоко? – якомога бадьоріше сказала Кіра. – Можливо, ти ще знайдеш і їхнього батька, і самих дітей.

– Якби я знала, що не зможу відвідувати дітей, я б ніколи не давала слово. Тепер до кінця своїх днів буду почуватися винною і перед Уляною, і перед дітьми.

– Ну, все, досить нити. Ти мені краще скажи: поїдеш на зустріч випускників?

– Поїду! – проголосила Вероніка й сама здивувалася своєму сміливому рішенню. А якщо Назар буде проти? Нічого, можна послатися на те, що давно не була на могилках батьків.

Розділ 18

Цього дня на дверях нічного клубу «Венера» – улюбленого місця тусовки місцевої молоді – красувалася табличка «Зачинено. Замовлення сплачено». Але всередині було багато світла, шуму й музики. Біля будівлі паркувалися одна за одною дорогі іномарки, з яких виходили поважні типи в дорогих костюмах. Переважно не самі. Супутницями були дами різного віку, але обов’язково в шикарних вечірніх сукнях та коштовних прикрасах, начеплених найчастіше «на заздрість іншим».

Гостей зустрічав незмінний адміністратор Сеня. За багато років роботи в клубі його обличчя набуло маски незворушності, і навіть у такий святковий день гості бачили його застиглу неживу посмішку, яка миттєво зникала, коли за ними зачинялися двері. Господар Сені, власник клубу Захар Єфремович, відзначав свій день народження. Була не кругла дата, не якийсь ювілей, просто чергове свято, яке Захар Єфремович, місцевий депутат трьох скликань, за традицією з розмахом влаштовував щороку.

За роки роботи в Захара Єфремовича Сеня навчився тримати язик за зубами. Він знав, що багато хто наївно вважає, ніби три нічні клуби в центрі обласного міста та невеликий готель із кафе на околиці давали можливість Захару Єфремовичу жити на широку ногу, мати новенький «лексус», шикарний заміський будинок і квартиру на сто квадратів в елітному мікрорайоні. Тільки недалекі люди могли припустити, ніби лише клуби давали такий прибуток, що господар міг іноді балувати своїх коханок однокімнатною квартирою в спальному районі, нехай недорогою, без ремонту, але все-таки квартирою.

Сеня був правою рукою ще в одному бізнесі Захара Єфремовича. Так, саме він, звичайний адміністратор. Був час, коли Сеня думав просити свого господаря перейменувати свою посаду на директора клубу, але, поміркувавши, вирішив утриматися. Навіщо зайвий раз привертати до себе увагу? Хіба йому недостатньо отримувати свої відсотки від прибутку? Вони дозволяли Сені мати непогану квартиру, дорогу іномарку й задовольняти чималі апетити своєї красуні дружини – актриси, яка не відбулася. Нехай сторонні й далі думають, що в його голеній великій голові, яка за формою нагадує гарбуз трудяги-фермера, немає мізків, зате ніхто не здогадується про його рахунок у банку. І нехай він не мільйонер, але на далеко не безбідне життя цілком вистачає.

От тільки такі дні, як сьогодні, він не любив. Прибутку ніякого, один головний біль. Адже прибула мало не вся еліта міста, і треба прислужитися всім цим перам-мерам і їхнім дамам, від яких несло дорогими ароматами, як на фабриці з виробництва парфумів. Треба зробити так, щоб Захар Єфремович залишився задоволений. І Сеня, зачинивши за останнім гостем двері, пішов братися до своїх прямих обов’язків…

Було за північ. Захар Єфремович зробив ковток бурштинового напою – ямайського рому – і відставив келих убік. Стриптизерка перестала звиватися змією біля жердини й непомітно зникла, коли стихла музика, яка різала слух, і зазвучали звуки саксофона. Захар Єфремович шалено любив джаз. Він із нетерпінням дочекався, коли полилася чарівна музика Даяна Різа «Відчуття джазу». У Захара Єфремовича в такі хвилини завжди загострювалася чутливість, і він полюбляв поміркувати й пофілософствувати під цю мелодію.

Днями він виставив за двері Світлану, з якою прожив під одним дахом півтора року. Вона була красивою, зухвалою й нахабною. Вважала, що всі їй чимось зобов’язані, усе повинно обертатися навколо неї, крутитися й пурхати, як метелик навколо вогника. Своє призначення Світлана вбачала в тому, що вона є на цьому білому світі така гарна, граціозна, з величезними силіконовими грудьми, тож потрібно нею захоплюватися й потурати її примхам. І Захар Єфремович так і чинив півтора року, поки нахабство його «левиці» перейшло всі межі.

Світлана заявила, що хоче мати власний будинок біля моря. Чоловік погодився, але за однієї умови – вона повинна народити дитину. Природно, Світлана сказала: «Пошукай собі для цього іншу дурепу», – на що він відповів: «Я виконаю твою пораду», – і виставив її за двері. І зробив він це з двох причин. По-перше, він справді хотів мати спадкоємця, адже жодна жінка так і не зробила його батьком. Другою причиною було те, що він хронічно не терпів нахабних жінок. Захар Єфремович міг зробити щедрий подарунок, якщо жінка вміла показати, що її благополуччя тільки в його руках. Тоді він виявляв прихильність і часом дарував із панського плеча не тільки дорогу шубу, але й квартирку.

– Про що задумався, друже? – голос Олександра Івановича, начмеда міста, вивів Захара Єфремовича зі спогадів.

– Про все і ні про що, – відповів він. – Дивлюся ось на ці п’яні морди й думаю: навіщо мені це треба?

– Треба, Захаре Єфремовичу, треба, – зітхнув Олександр Іванович. – При нашій роботі треба.

– А пам’ятаєш, як ми починали? Славні дев’яності, кооператив із пошиття джинсів, море дівчат, природа, село Воровське…

– І я – твій охоронець, – додав Олександр Іванович.

– Т-а-а-к, – протягнув Захар Єфремович, – мій охоронець виріс до начмеда, а я – до власника клубів і за сумісництвом нардепа. Славні були часи, що не кажи!

– Тому що ми були молодими й життя здавалося таким довгим і прекрасним!

– А хіба воно не прекрасне? Згадай, нас було четверо. Один зогнив на зоні, другий узагалі зник безвісти, бо пиячив безбожно, і тільки ми з тобою вибилися в люди. Ти подивися, друже, серед яких людей ми обертаємося! Тут і начальник міліції, і начальник ДАІ, і навіть сам мер! Хіба ми могли мріяти про таке в дев’яностих?! – пафосно сказав Олександр Іванович.

– Цікаво, що зараз на місці нашої швальні? – задумливо запитав Захар Єфремович.

– Ти знаєш, мені якось не дуже цікаво.

– А мене щось пробила туга за минулим. А давай кинемо все до бісової мами та махнемо у Воровське! – сказав Захар Єфремович, і в його очах заблищали бешкетні іскорки. – Мотнемося по місцях нашої молодості!

– Ти що?! А гості як? – Олександр Іванович здивовано глянув на друга.

– Гості? Вони вже мене привітали, виголосили тости, а зараз обжираються та заливають пащеки горілкою. Подивися на цього, – Захар Єфремович хитнув головою в бік начальника ДАІ, – він наминає смажене порося так, що забув про всі правила етикету! Зверни увагу, як жир пливе по його бороді й руках, потім капає на сорочку. Зараз він сам схожий на свиню. Ще півгодини – і все це товариство не пам’ятатиме, де вони знаходяться і з якого приводу. То що? Помандруємо по місцях нашої бойової й трудової слави? – Захар Єфремович підморгнув другу.

– Вибач, але не вийде. По-перше, я вже неабияк хильнув, по-друге, мене не зрозуміє дружина.

– Ось як! Я не врахував, що в тебе є сім’я, – зіронізував Захар Єфремович. – Це я – вільний птах.

– Та не ображайся ти на мене! – Олександр Іванович по-дружньому поплескав його по плечу. – З’їздимо, але не зараз. Лади?

– Домовилися. Але зараз я все одно звідси піду. Віриш, неприємно дивитися на них…

– Куди ти підеш?

– Просто побуду на самоті.

– Знайшов час для самоти! Давай краще вип’ємо!

– Випий за мене, а я поїду, трохи прогуляюся нічним містом, – сказав Захар Єфремович таким голосом, який не приймає заперечень.

– Ти ж випив, – застеріг його друг.

– А той, за довгим столом, навіщо жере порося? За «спасибі», чи що? – Захар Єфремович кивнув у бік барилкуватого чоловіка, і друзі дружно розсміялися.

Нічне місто притихло, наче втомилося від людської марноти та метушні. На темних силуетах багатоповерхівок подекуди світилися жовтими й блакитними вогниками вікна. Самотньо й нудно блимали на перехрестях триокі світлофори, ніби заморилися за день давати накази автомобілям, тролейбусам і автобусам. Рух на дорозі вщух, і з’явилася можливість розгулятися автомобілям-таксі.

Захар Єфремович безцільно їздив вулицями, не замислюючись, куди й навіщо їде. Він просто насолоджувався їздою й тим, що позбувся галасливого товариства людей, які дійшли до стану сп’яніння, коли забуваються межі пристойності. Він теж міг випити, але до свинячого вереску ніколи не доходило. До того ж хто ці люди? Назвати їх близькими неможливо. Друзі? Про дружбу не могло бути й мови. Станься з ним біда, ніхто з них і не згадав би ні про гулянки на дні народження, ні про нього самого. Усі вони були потрібними людьми, ось і все. Захар Єфремович знав, що втішні слова на його адресу, привітання та подарунки просочені фальшем. Щирою була тільки одна людина – його друг Олександр. Їхня дружба пройшла випробування роками, і тільки на цю людину Захар Єфремович міг стовідсотково покластися, як на себе самого.

«Лексус» кольору мокрого асфальту виїхав за межу міста й додав швидкості на широкій магістралі. М’яке жовтувате світло галогенових фар вихопило ділянку безлюдної траси. Захар Єфремович вирішив прокотитися з вітерцем – так думалося краще. Він жив у шаленому ритмі й нечасто замислювався про сенс життя, але сьогодні з голови не йшли думки про молодість, про життя в селі. Звичайно, була молодість, яка завжди сповнена дурниць, але тоді було весело, а люди навколо нього були щирими. Як же він сам не помітив, що заплутався в павутинні брехні?

Це сталося тоді, коли він сколотив свій перший капітал і повернувся в місто. День у день Захар Єфремович починав жити подвійним життям. І тепер він має два обличчя, які чудово в ньому ужилися й змінюють одне одного в разі потреби. Удень він добропорядний, суворий, але справедливий депутат. Уночі починається нелегальний бізнес. Приходить день – він приклад для наслідування, завжди підтягнутий, гладенько поголений, пунктуальний, весь такий доглянутий. А вночі? Уночі – звичайний гульвіса, бабій. Йому легко давалася брехня, він брехав, і йому завжди вірили, але і йому брехали. Іноді від подвійного життя й вічного обману самому ставало гидко, але це були, як він вважав, рідкісні хвилини слабкості.

– Як усе бридко! – сказав уголос і розсміявся.

«Дожився! – подумав Захар Єфремович. – Поговорити вже нема з ким, сам із собою розмовляю».

Раптом погасли фари автомобіля, і попереду стала темна стіна. Він пригальмував, звернув на узбіччя й вилаявся. Цього ще не вистачало! Зібрався підбити підсумки прожитого життя, а тут пропало світло. Він заглушив двигун, перекурив і знову завів мотор. Світло фар вихопило пустельну трасу і брудний сніг на узбіччі. Щоб не ризикувати, Захар Єфремович вирішив крутнути на першому-ліпшому повороті і проїхатися дорогою, яка веде до сіл. Там точно не буде ні автівок, ні людей.

«Лексус» умить набрав швидкість, і Захар Єфремович ледь не проскочив малопомітний поворот праворуч. Він різко загальмував, вивернув кермо і майже влетів у поворот. Раптом знову згасло світло, і він механічно взяв ближче до узбіччя. У суцільній темряві почув глухий удар і різко загальмував. Захара Єфремовича обдало жаром від думки, що він когось збив. У надії, що це була якась тварина, чоловік вискочив із салону. Позаду машини на дорозі побачив темний горбок. Захар Єфремович підбіг і помітив людину, що лежала на дорозі. Це був молодий хлопець. З голови і кутика рота в нього сочилася кров. Тремтячими пальцями Захар Єфремович перевірив пульс на шиї й зітхнув із полегшенням – пульс чітко прослуховувався. І тут він почув неподалік приглушений стогін. Захар Єфремович зробив кілька кроків у той бік і побачив дівчину, яка теж була закривавлена. Тремтячими руками він схопився за телефон і вже зняв його з блокування, як у голову стукнула думка: «Загримлю за ґрати!»

Захар Єфремович заметався загнаним звіром між двома людьми, які лежали на дорозі. Він підбіг до автомобіля й побачив розбиті бампер і праву фару, потім – вм’ятину збоку праворуч і на даху. Він сьогодні випив – це покаже експертиза, і цього вже буде достатньо, щоб сісти у в’язницю. Чи допоможе начальник ДАІ? Невідомо. У наш час не можна повністю довіряти навіть тим, хто з тобою на «ти». Звідки взялася ця парочка в такому місці і в такий час? І що тепер робити? Треба заспокоїтися й швидко прийняти правильне рішення. Він жадібно й нервово закурив. Треба терміново, поки немає свідків, щось робити. На роздуми не було часу. У будь-який момент на дорозі міг з’явитися транспорт, буде свідок – і тоді пиши пропало.

Захар Єфремович швидко зібрав уламки розбитих запчастин, жбурнув їх у багажник, сів у салон, сильно грюкнувши дверцятами. Він завів двигун, і прокляті фари загорілися. Він розвернув авто і проїхав повз хлопця, що нерухомо лежав на дорозі. Потерпілий повернув голову в бік автомобіля, і Захар Єфремович швидко вимкнув світло – хлопець не повинен був побачити номер його «лексуса».

Розділ 19

Вероніка ладна була цілувати землю, коли потрапила в рідне село. Тут вона не була п’ять років. Мала багато турбот, великі плани щодо влаштування Микитиного майбутнього, а час спливав так швидко. Він наклав свій відбиток на їхню школу. Чомусь у шкільні роки коридор здавався широким і занадто довгим, а тепер виглядав вузьким, коротким і тісним. Рідний клас теж зменшився в розмірі, і скоротилася відстань від першої парти до дошки. Безжальний час! Він усе зберігає в пам’яті, але чомусь робить меншим і гіршим.

Вероніка, на відміну від Кіри, жодного разу не була на зустрічах однокласників. Їй доводилося напружувати пам’ять, щоб провести паралель між худими дівчатами з косичками й довгошиїми хлопчиками в шкільній формі та нинішніми солідними розповнілими жінками й поважними чоловіками. Дехто змінився до невпізнання, аж Вероніці доводилося мало не знайомитися заново. Її переповнювали емоції, коли вона сіла за свою парту і знову відчула себе школяркою. У клас зайшли колишні вчителі, і Вероніці здавалося, що не було прожитих років, що мама чекає її вдома, варто тільки діждатися дзвінка й побігти додому, де на столі – гарячий борщ із домашньою сметаною й чашка молока корови Зірки…

В актовому залі було багато музики, шуму, збуджених голосів, і у Вероніки від надлишку емоцій, метушні та галасу розболілася голова.

– Піду прогуляюся, – сказала вона Кірі, намагаючись перекричати шум.

– Тягне подивитися батьківський дім?

– І будинок, і вулицю, і село, – зізналася Вероніка.

– Переночуємо в моїх, а завтра все оглянеш.

– Не можу чекати до завтра. Ти залишайся, а я годинку погуляю, – вона всміхнулася подрузі.

Серце мало не вистрибувало з грудей, коли Вероніка підійшла до колись їхнього будинку. Берізка завмерла біля хвіртки, ще не прокинувшись від зимової дрімоти, і Вероніка не втрималася – підійшла, погладила її шорсткий товстий стовбур. В одному з вікон спалахнуло світло, промайнула чиясь тінь. «Мама», – мимоволі пролетіло в голові, але жорстока реальність нагадала про себе болем у грудях. Стільки років минуло, а смерть мами залишилася вічною раною в її душі. «Не варто вбивати себе спогадами», – подумала Вероніка, відходячи від дому. Тепер у неї свій будинок, своя сім’я. А спогади про дитинство будуть жити вічно, як у всіх людей. Так відбувається, напевно, тому, що дитинство не затьмарене сірими буднями дорослого життя, воно єдине залишається в людській пам’яті найсвітлішим, незаплямованим, чистим. Тільки в дитинстві світ здається таким прекрасним з однією лише проблемою: хочеться швидше стати дорослим. І то щастя, що діти не знають, як важко й непросто бути дорослим і який жорстокий дорослий світ.

Уже сутеніло, а Вероніка блукала сільськими вулицями й вузькими провулками, занурившись у спогади. Деінде підталий сніг провалювався, і тоді її ноги потрапляли в невеликі калюжки. Вероніка не помітила, як взуття промокло і з настанням вечора стало сиро, холодно й незатишно. Їй дуже хотілося потрапити на цвинтар, але вже було темно, до того ж вінки на могили залишилися в багажнику Кіриного «опеля».

Ноги самі принесли Вероніку на вузьку доріжку, що вела до річки. Зупинилася на тому самому місці, де колись вони з Кірою йшли купатися й вона вперше зустріла Захара. Тоді тут були рештки цегляної огорожі, а зараз не залишилося нічого. Про будівлю колишнього дитячого садка, а потім швейної фабрики нагадували купи битих цеглин, які не згодилися селянам і тепер скидалися на айсберги, що самотньо стирчали вгору своїми верхівками. Те саме від минулого, від невдалої першої любові залишилося в душі Вероніки. Вона наблизилася до залишків уцілілої стіни і всміхнулася. Якою ж вона була тоді наївною й дурною, мріючи про те, що колись увійде в будівлю фабрики в ролі дружини її власника!

Вероніка завмерла на місці. Десь зовсім поруч, серед цих руїн, вона почула скрип снігу під чиїмись кроками. Їй стало страшно, і вона завмерла, затамувала подих, притиснувшись спиною до стіни. Часи спокійного, безпечного села давно минули, і невідомо, хто там ходить. На мить кроки стихли, і Вероніці здавалося, що вона чує стукіт свого серця. Невже їй почулося? Вона зважилася зробити крок уперед і визирнути за ріг, як просто перед нею виникла висока темна тінь чоловіка.

– Ой! – скрикнула і скам’яніла від переляку.

– Спокійно, – почула голос, який здався їй знайомим. – Я не хотів вас налякати.

– Що вам треба? – тремтячим голосом запитала Вероніка. Людина наближалася до неї, а вона не могла поворухнутися. Так і стояла на одному місці, наче навічно завмерла статуя.

– А вам? – поцікавився незнайомець, зупинившись за кілька кроків від Вероніки. Навіть переляк, що скував тіло по руках і ногах, не завадив їй збагнути, що вона добре знає цей голос. Але хто цей чоловік? І чому він стежив за нею? Вероніка зробила кілька глибоких вдихів і видихів, знаючи, що це заспокоює.

– Ви стежили за мною? – запитала вона, а в голові миготіли обличчя й імена людей, яких вона знала. Але цей голос був їй надто знайомий. – Ми вчилися в одній школі? – уточнила вона, не дочекавшись відповіді на своє перше запитання.

– Ні.

– Тоді хто ви?

– Я нагадаю один епізод, який дасть можливість вашій, Вероніко, пам’яті воскресити мене.

– Ми знайомі?! Я так і знала! – Вероніка відчула, що її страх розчинився десь у пітьмі цих руїн, а голос незнайомця вже не лякає, а, навпаки, спонукає до подальшої бесіди.

– В один прекрасний літній день світило яскраве сонце…

– Можна без передмови? – нетерпляче перебила його Вероніка.

– Не можна. Вийде неясна картина, – було чутно, як незнайомець усміхнувся, промовивши ці слова. Він навмисно витримав паузу й продовжив: – Я випадково почув, як дві юні особи, сховавшись за огорожею, ворожили на ромашці…

У Вероніки голова пішла обертом, і стало важко дихати.

– Я не міг не побачити вас і перестрибнув через паркан, налякавши тебе і Кіру, – продовжив чоловік, але його слова Вероніка чула погано. У голові шуміло, і земля захиталася під ногами.

– Захаре, – видихнула вона.

– Ну, здрастуй, Вероніко, – сказав він і підійшов ближче, простягаючи руку.

– Д… Добрий вечір, – пробелькотіла вона розгублено.

Перед Веронікою стояв Захар. Він змінився. Звичайно, стільки років минуло! Їй було сімнадцять, коли вони бачилися востаннє. Пам’ять зберегла образ молодого, веселого Захара зі спортивною фігурою й широкою усмішкою. Тепер перед нею був зрілий чоловік, елегантно одягнений, він не погладшав, був підтягнутий, доглянутий і так само привабливий, як і колись. Вероніка подала йому руку. Її змерзлі пальці потрапили в його теплі руки, як у рукавички, і на мить затрималися.

– Змерзла?

– Так, – кивнула Вероніка, тільки зараз відчувши, що вся тремтить від холоду.

– І що ти тут робила?

– Приїхала на зустріч однокласників. Уявляєш, я жодного разу не приїжджала, а тепер…

– Як твоя мама?

– Її вже немає.

– Вибач.

– А що ти тут робив? Вирішив іще раз відкрити швальню? – Вероніка всміхнулася.

– Не можна побудувати майбутнє на руїнах минулого.

– Це точно. То що привело тебе сюди в такий пізній час?

– Просто маленька екскурсія в минуле. Тут залишилася частинка моєї юності, а в ній була ти…

– І не одна я, – тихо сказала Вероніка.

– Мені навіть не віриться, що я ось так випадково зустрів тебе, – сказав Захар, чи то не почувши її слова, чи вдавши, що не почув. – Може, усе-таки вийдемо з цих руїн?

Захар підставив лікоть, і Вероніка, узявши його під руку, вибралася на дорогу. Вони пішли в бік села. Виявилося, що вони живуть в одному місті, але жодного разу їхні шляхи не перетиналися.

– Тепер, коли захворію, буду викликати тільки лікаря… До речі, як тепер твоє прізвище?

– Волкова.

– Значить, ти заміжня?

– Так, звичайно.

– Вдало?

– Як усі нормальні люди, – сказала Вероніка. – Чоловік не п’є, у нього цех із виготовлення меблів, «Мрія» називається, у нас своя квартира, машина, син навчається в медичному. – Вероніка замовкла, піймавши себе на думці про те, що багато разів у житті, і особливо сьогодні, механічно повторювала цю завчену, засмальцьовану фразу. Так школяр, не засвоївши тему, зазубрює кілька фраз, не осмислюючи та не розуміючи їхній зміст. Вероніка ніколи не замислювалася про те, що криється в цих словах про дім і сім’ю, просто промовляла мало не скоромовкою, коли хтось ставив їй подібне запитання. Вона жила тим життям, у якому один день змінюється іншим, схожим на попередній.

– Значить, я – ненормальна людина, – засміявся Захар, перервавши її роздуми.

– Чому?!

– У мене є квартира, авто, але немає ні дружини, ні дітей. До речі, там моя автівка. Ходімо, посидимо, хоч лапки свої відігрієш, – запропонував він, повернувши вбік. При цьому його лікоть щільніше притиснув до тіла руку Вероніки.

Вони довго сиділи в салоні, згадуючи минуле. Захар розпитував про її життя й майже нічого не говорив про себе. Вероніка розповідала, а в голові мимоволі крутилася думка: «Як могло б скластися моє життя, якби ми залишилися разом?» Вона не відала відповіді на це запитання, але знала точно: їй зараз спокійно й добре поруч із цим чоловіком із її молодості. Вона не була скута, їй не треба було напружувати пам’ять, згадуючи мудрі вислови видатних людей, боячись переплутати авторів, і вона сама жартувала й сміялася над його жартами.

– А ти не думала про кар’єрне зростання? – несподівано, навіть не в тему розмови запитав Захар.

– Коли починала – думала, – зізналася Вероніка. – Навіть мріяла потайки.

– Потім?..

– Маленька дитина на руках, домашні клопоти… – У її голосі з’явилися нотки смутку. – У мене не було ні «волохатої» руки, ані вільного часу, але потрібні були гроші. Тому я змушена була працювати на півтори ставки: до обіду приймати хворих у поліклініці, а потім шльопати на виклики по своїй дільниці. Так досі й працюю дільничним терапевтом, – сказала Вероніка і всміхнулася кутиками рота. Це була усмішка дитини, яка завинила. «Так ось вийшло. Хіба я хотіла?» – промовляли її очі.

– Я можу допомогти тобі знайти хорошу роботу, – сказав Захар.

Вероніка зітхнула, згадавши про те, як втомлюються ноги, коли вона до пізнього вечора бігає на виклики. Більшість ліфтів у багатоповерхівках не працюють, доводиться підніматися і спускатися по нескінченних сходах, нерідко вечорами заходити в неосвітлені під’їзди, курсувати по вулицях у будь-яку погоду. Вона не могла халатно ставитися до своєї роботи, тому довго затримувалася в кожного хворого, не забуваючи докладно інструктувати родичів. Звичайно, її поважали, але заробітна плата від цього не збільшувалася, а вільний час танув. До того ж часто хворі просили її «проколоти і прокапати», і Вероніка не відмовляла. Спочатку вона червоніла й відводила очі, коли називала суму оплати за цю окрему послугу, потім звикла.

З часом родина почала жити на зарплатню Вероніки, вирішивши відкласти певну суму на навчання сина, нову автівку чоловікові, потім ухвалили збирати на клініку для сина. Іноді Вероніка примудрялася накопичити трохи грошей зі свого підробітку й купити п’ятдесят чи сто доларів, які ввечері, коли чоловік і син були вдома, вона урочисто діставала з гаманця й віддавала Назару.

– Це на майбутнє Микити, – говорила вона так, немов зірвала в лотерею джек-пот.

– Мама зробила свій внесок, – Назар постійно повторював цю фразу, забираючи долари, а Вероніка ніяк не могла зрозуміти, чого більше в його словах: глузування чи гордості.

Про це вона розповіла Захару. Навіщо? Вона не могла дати відповідь на це питання. Може, тому, що рутина буденності її засмоктала, не залишивши часу ні на роздуми про сенс життя, ні на відверті розмови? Або просто не хотілося зізнатися навіть самій собі, що не про таке життя їй мріялося?

– А що мені потрібно? – уголос подумала вона. – У мене є чоловік, син, квартира…

– Не треба, – тихо промовив Захар. Він обняв Вероніку за плечі, легенько притис до себе. Вона довірливо поклала йому голову на плече. – Ти вже це казала.

– Так. Казала. Навіщо я тобі все це розповідаю? Моє життя прісне – варто це визнати. Таке прісне й нецікаве, що самій нудно. Ось зустріла тебе випадково…

– Випадковості невипадкові, – Захар пригорнув її.

– Конфуцій, – додала Вероніка, механічно стиснувши ручку сумочки, у якій лежав зошит з афоризмами. Вона мимоволі згадала про Назара й подумала: «Що я роблю?! У мене є чоловік, є син, є…» У неї є все, але якщо чоловік дізнається про те, що вона обнімалася з іншим, Вероніка втратить усе це. Не буде ні чоловіка, ні сина, ні квартири…

– Про що замислилася? – Захар зазирнув їй в очі. У них були переляк і невпевненість.

– Мені час, – сказала Вероніка, відсторонюючись від Захара. – Спасибі за приємний вечір.

Розділ 20

Микита акуратно поклав бритву «Браун» із сіточкою на скляну поличку, критично оглянув своє відображення в овальному дзеркалі ванної. Коротка стрижка «їжачок» вдало поєднувалася з акуратними бакенбардами, які переходили в модну борідку-еспаньйолку, для догляду за якою днями він придбав тример. Микита недавно змінив імідж, обрамивши обличчя тонкою смужкою борідки. І зробив це не з власної волі, а за наполяганням своєї подруги Марини. Довелося помучитися, поки новий образ довів до задуманого. Микита відзначив, що Марина мала рацію. Його худорляве видовжене обличчя стало округлим завдяки бакенбардам та борідці, набуло відкритості й навіть шляхетності. Великі сині очі в обрамленні чорних вій зводили дівчат з глузду і дотепер, а модна борідка додала йому балів.

– Так, – подумав Микита, – добре, що я не відпустив «шкіперську» борідку – виглядав би, як пошарпаний усіма вітрами моряк.

Його зовнішність – це було єдине, у чому мала рацію Марина. У всьому іншому їхні думки розходилися, але Микита був закоханий у свою однокурсницю так, що мирився з усіма її примхами. Можливо, так тривало б і далі, якби вона не зрадила йому. І з ким? З прищавим першокурсником! Дівчина, яка себе поважає, ніколи б не стала з ним зустрічатися. Але Марина… Що її штовхнуло? Цей гусак із довгою шиєю не мажор, не красень, розумом не блищить, але вона пішла до нього. Чому? Як зрозуміти жіночу логіку? Недарма кажуть, що вона не підвладна осягненню.

Микита відкрутив кран, підставив руку під монотонно шумливий потік води. Він іще раз оглянув відображення свого обличчя, провів мокрою рукою по волоссю, піднімаючи на скронях жорстку коротку щетину вгору. Варто йому всміхнутися або підморгнути якій-небудь гарненькій першокурсниці, і вона побіжить за ним, але Микиті не хотілося нових стосунків. Ще дуже нила незагоєна душевна рана, якої завдала йому Марина. Він ніколи не пробачить її, навіть якщо вона захоче повернутися.

Але зараз на душі шкребли кішки. Хотілося забутися чи відволіктися від сумних думок. Микита посидів за комп’ютером, спробував почитати якийсь детектив, послухав музику – не допомогло. Тоді він зайшов у ванну, підрівняв модну борідку і взявся вдивлятися у своє відображення, немов хотів побачити в ньому віддзеркалення причин своїх невдач. Закінчивши вивчати своє «я» в дзеркалі, Микита швидко одягнувся і вибіг на вулицю, немов у квартирі йому не вистачало повітря.

Вечірнє місто зустріло Микиту підморгуванням тисячі вогників. Вони світилися всюди: на рекламних вивісках бутиків, у вікнах багатоповерхівок, на вуличних світлофорах і в нескінченному потоці транспорту. Микита подумав, що непогано було б потрапити до студентського гуртожитку. Він засунув руку в бічну кишеню куртки й пошурхотів купюрами – гроші були на місці, тож можна купити пляшечку горілки та розслабитися з хлопцями. А ще краще придбати сірникову коробку «травички», зачинитися з друзями в одній із кімнат і в спокійній обстановці, не поспішаючи, викурити «косячок».

Микита спробував анашу на першому курсі. Тоді було страшно, але цікавість узяла гору. Микита запам’ятав, як на зміну страху з першим сильним затягуванням прийшло легке поколювання по тілу, приємно запаморочилася голова й незабаром усі проблеми відійшли на другий план, змінивши барви світу на більш яскраві, соковиті, веселі. Розвалившись на вузькому ліжку студентського гуртожитку, він сміявся над своїми переживаннями, які не вартували виїденого яйця; над своїми товаришами, обличчя яких розпливлися в блаженних усмішках. Він довго реготав над фіранкою, яка була знизу надірвана так, немов її надгризло неземне чудовисько, захотів чимось підживитися, але в студентській тумбочці було порожньо. Тоді Микита, відчувши справжній кайф, зрозумів, що є стовідсотковий спосіб бодай тимчасово позбутися проблем і сумних думок. Головне – не можна було допустити, щоб це стало системою. І Микита вдавався до цього способу рятування від нудьги в рідкісних випадках, вважаючи, що має силу волі й тверезий розум майбутнього медпрацівника. Але сьогодні йому потрібно було розслабитися, заспокоїтися й забути про розрив із Мариною.

Щоб остаточно визначитися, Микита затримався на тролейбусній зупинці. До студентського гуртожитку вісім зупинок. У нього буде час подумати, як убити цей вечір із користю для себе. На зупинці переминалися з ноги на ногу кілька пасажирів. Цікаво, чому вони не поспішають додому, чекаючи переповнені маршрутки? До того ж за квартал звідси є станція метро – можна досить-таки швидко дістатися додому, адже час пік уже минув. Цим людям нікуди поспішати? На них ніхто не чекає? Чи вони по життю так само байдужі та пасивні, як зараз в очікуванні вайлуватого тролейбуса?

У протилежний бік прогуркотіло вже три тролейбуси, і Микита почав сумніватися в правильності свого рішення. Може, він по життю невдаха, а не ці люди на зупинці? Тільки невдахи приходять невчасно. Ще в школі він зауважив: як тільки приходив на зупинку, тролейбуси починали рухатися в протилежному напрямку. І що в них за манера псувати людям настрій? І чому вони мають інстинкт стадних тварин?

Микита нервово заходив уздовж проїжджої частини. Якийсь таксист пригальмував біля нього, але Микита відмахнувся, і в цей час дідок на зупинці видихнув: «Нарешті!»

Микита сів біля вікна. Він любив своє вечірнє місто, коли воно спалахувало численними різнокольоровими вогниками реклам. Він знав їх напам’ять, але періодично крамниці додавали нові написи, що світилися та блимали, або навіть міняли назви. Микита задивився у вікно й не звернув уваги на хлопця, яких шумно сів поруч із ним.

– О-па! Кого я бачу! – вигукнув його сусід.

– Ян?!

Це був Ян, із яким Микита вчився в молодших класах і навіть сидів за однією партою, здається, у першому класі. Потім його батьки розлучилися й переїхали в інший район міста. Микита випадково зустрічав Яна пару разів. Вони перекидалися фразами: «Як справи?» – «Нормально». – «Бувай!» – бо особливо не товаришували, але й ворогами не були.

Шкільні товариші розговорилися.

– Ти чого такий прісний? – Ян розв’язно ляснув його по плечу. – Щось не зрослося?

– Трохи захандрив, – зізнався Микита. – Мене дівчина кинула.

– Знайшов привід для туги! – Ян голосно розсміявся. – Я з такого приводу ніколи не сумую. Світ повний прекрасних жінок! – він пафосно виголосив останню фразу. – Тільки озирнися!

Микита не поворухнувся на заклик Яна, зате обернулася пишнотіла дама в капелюшку а-ля шістдесяті й кинула на Яна багатозначний погляд.

– Нам пора на вихід! – дав команду Ян і потягнув Микиту за руку. Той не пручався. Краще вже вийти, ніж бути під пильною увагою всіх пасажирів.

– І що тепер? – запитав Микита.

– Будемо гуляти!

– Узагалі-то, я прямував у гуртожиток до хлопців.

– До бідних студентів?! Що там робити? Нудьга та й годі! А тобі треба відволіктися.

– Знаю. Ось і хотів там трохи розслабитися.

– Випити по сто грамів горілки?

– Можливо, – Микита знизав плечима. – Або курнути.

– Балуєшся «травичкою»? – тихо запитав Ян.

– Зрідка. У тебе нічого немає?

– Я тебе зараз поведу в одне місце. – Ян схопив Микиту за руку. – Там можна класно провести час!

– Тільки не тягни мене в якийсь притон, – попросив Микита, прямуючи за Яном.

– Ображаєш! – Ян покривив носом. – Я схожий на пропащу людину? Ходімо, ти мені ще дякувати будеш.

У нічному клубі «Венера» було гамірно й багатолюдно. Микита біля барної стійки випив склянку глінтвейну й без інтересу спостерігав, як серед миготливих вогнів мерехтіли, звивалися в танці тіла відпочивальників. Зовсім молоді дівчатка, можливо, навіть неповнолітні, поводилися розкуто, так, як пересічні завсідники цього закладу. Вони обнімалися з хлопцями, їхні тіла терлися одне об одне в такт музиці, іноді пари зливалися у відвертому поцілунку. Микита шукав очима ту, яка бодай чимось нагадувала б Марину, але не знаходив. Він був злий на неї за те, що її образ досі стояв перед очима, не даючи спокою. Був незадоволений собою, бо не міг відпочивати й розслаблятися, як усі навколо, і вже пошкодував, що прийшов сюди, а не поїхав до хлопців у гуртожиток. Як на зло, кудись зник Ян, залишивши його одного.

– Нудьгуєш? – Перед ним виник Ян із незмінною усмішкою на обличчі. – Дивись, що я приніс!

Ян з урочисто-загадковою усмішкою продемонстрував затиснутий кулак.

– Що там?

– Заряд бадьорості та енергії!

– Не зрозумів.

– Село! Екстазі! Ходімо в туалет підзарядитися!

Микита не відчував утоми. Навколо було стільки милих нових друзів і гарних дівчат, серед яких він танцював уже не одну годину. Як виявляється, можна легко заводити знайомства!

– Привіт! Я – Микита.

– Я – Серьога! Привіт!

– А я – Макс! Будемо знайомі! Ти – класний пацан!

– Взаємно! З тобою теж весело!

Один оплеск – і в тебе вже новий товариш! Так усе просто! І головне: тут так весело! Не треба червоніти й тушуватися, щоб підійти до дівчини для знайомства. Можна захопити в танець – і вже за мить її руки приємно обвивають твою шию.

І Микита веселився від душі. Здавалося, його тіло не може зупинитися від надлишку енергії. Він танцював серед цього галасливого натовпу, де всі були розкуті й так мило йому всміхалися. Микита сміявся, не думаючи про правила пристойності, коли йому спало на думку смикнути вниз сарафан без бретелей рудоволосої дівчини. Її маленькі груди оголилися.

– Подобається? – без докорів сумління запитала вона, провівши пальчиками по своїх грудях.

– Ще б пак!

– І мені теж!

Між ними виник Сергій. Він зігнув коліна і, коли його обличчя виявилося на рівні оголених грудей рудоволосої, присмоктався губами до соска. Микита розсміявся й сів на підлогу серед танцюючих. Його душу розпирало від захоплення розкутістю нових друзів. Сидіти довго він не міг – ноги, руки, усе тіло вимагало руху, і він різко підхопився й повторив те, що зробив Серьога.

– Як солодко! – проспівав Микита, відірвавши губи від грудей дівчини.

Рудоволоса закинула голову назад, засміялася, потім прикрила груди й кивнула Микиті.

– Іди за мною! – наказала.

Вони опинилися в напівтемному вузькому коридорі. Дівчина притулилася губами до його губ. Який у неї гарячий і пристрасний поцілунок! Микита взявся покривати поцілунками її обличчя, губи, шию.

– Ти мені подобаєшся! – прошепотів він. Дівчина затулила його рот губами.

– Як тебе звати? – запитав він, задихаючись від бажання оволодіти нею.

– Неважливо, – прошепотіла вона, поцілувавши мочку його вуха.

– Я – Микита, – мовив він, оголивши її груди.

– І це неважливо! – Рудоволоса швидко розстебнула йому штани, і її тепла м’яка маленька долонька пірнула в ширінку, як у рукавичку.

– Я хочу тебе! – палко прошепотів Микита, і його руки швидко стягли з дівчини вузеньку смужку стрингів.

У голові шуміло, коли рудоволоса спритним рухом підстрибнула, обхопивши його тулуб руками й ногами.

– Оце кайф! – була остання думка Микити, яка вмить розчинилася в пристрасті і якомусь тваринному інстинкті…

Микита застебнув блискавку на штанях і озирнувся. Дівчини ніде не було. На підлозі валялися її червоні трусики. Він штовхнув їх ногою в куток і посміхнувся.

Серед танцюючих Микита побачив Яна, який крутився в колі дівчат.

– Ти де пропадав? – запитав Ян Микиту, коли той опинився в колі.

– Ти не бачив рудоволосу дівчину?

– Тут повно рудих! – розсміявся Ян.

– Я підійду? – Біля Микити опинилася пишногруда дівчина. Микита безцеремонно обмацав її пружні груди.

– Ти – найкраща, – прошепотів він їй на вухо.

Микита з Яном випили по склянці яблучного фрешу.

– Куплю собі «Снікерс», – сказав Микита. – Взяти тобі?

– Так завжди буває.

– Як «так»?

– Солодкого хочеться. Купуй уже, не тягни!

Вони з’їли батончики біля барної стійки.

– Котра година? – запитав Микита, помітивши, що відвідувачі клубу почали потихеньку розсмоктуватися.

– Скоро п’ята.

– Нічого собі!

– Тобі тут сподобалося? – запитав Ян, прямуючи до роздягальні.

– Неперевершено! Я ще ніколи так не веселився! Спасибі… За все спасибі.

– Сьогодні не було стриптизу, вихідний у танцівниць, а в інші дні тут іще веселіше. Прийдеш іще?

– Звичайно! Тільки дай мені номер свого телефону.

Микита залишав приміщення клубу з тугою. Так хотілося ще повеселитися! Він так чудово провів час!

– Додому поїдеш на таксі? – запитав Ян.

– А є інші варіанти? – парирував Микита, і вони дружно й голосно розсміялися. – Чудовий відпочинок повинен закінчитися так само добре, як і почався.

Розділ 21

– Мені час, – повторила Вероніка, – уже пізно.

– А давай махнемо на наше місце! – запропонував Захар. – Пам’ятаєш?

– До джерела? Напевно, зараз вода замерзла й не тече.

– Тоді треба обов’язково перевірити!

– Поїхали, – Вероніка зітхнула й усміхнулася.

Усю дорогу Вероніка мовчала. Навіщо вона погодилася? Захотілося з головою зануритися в минуле? Але воно позаду, до нього можна повернутися хіба що спогадами. Чи захотілося довше побути поруч із цим своїм минулим? Далеко залишилося і життя в селі, і її перше захоплення – Захар, і розбиті ним же мрії. Хіба що дзюрчить, як і раніше, вода джерельця…

«Лексус» звернув із головної дороги й відразу встромив свій «ніс» у велику брилу снігового замету.

– Приїхали! – засміялася Вероніка. – Далі підемо пішки?

– Нерозчищеною дорогою пару кілометрів? Не приваблює мене така подорож.

– Чесно сказати, мене теж, – зітхнула Вероніка, подумавши про те, що тепер уже ніколи не побачить це джерельце і шлях до минулого закритий назавжди.

Вероніці знов стало сумно.

– Ну чого ти така? – Захар обійняв її за плечі.

– Яка?

– Невесела. Всміхнися! У тебе така гарна усмішка.

Вероніка подивилася на Захара, всміхнулася кутиками губ. Назар не обсипав її компліментами, і за роки спільного життя вона звикла до цього. Але як приємно їх чути жінці! Нехай навіть це неправда, але такі слова так пестять слух!

Захар подивився на Вероніку. Невпевнена в собі, змучена щоденною рутиною, роботою, дитячий, наївний, добрий погляд. Він нахилився й торкнувся губами її вуст. Вероніка затамувала подих від несподіванки, але не відштовхнула його, і він поцілував її більш пристрасно. По тілу Вероніки пробігла тепла хвиля. Вона відповіла на його поцілунок, обнявши руками за шию. Було соромно, але приємно. Спогади про першу близькість із чоловіком заповнили свідомість, відключивши всі інші думки. Хвилі ніжності, пристрасті й бажання злилися воєдино, і вони почали швидко звільняти тіла від одягу, який заважав. Їхні руки ковзали по тілу одне одного, немов вивчаючи заново, змушуючи горіти бажанням кожну клітинку. Вероніка забула про сором, про почуття такту, про стриманість, яких навчав її чоловік, і про нього самого, коли тіло запалало від бажання й розум опанувала пристрасть. Захар розклав сидіння й продовжував пестити її, аж поки з вуст Вероніки не злетіло тихе й пристрасне:

– Іди до мене.

Вона насолоджувалася його ніжністю, цілком віддавшись бажанням близькості. Вероніка злилася з ним в одне ціле і знову відчула себе жінкою, уперше за багато років. З чоловіком їй ніколи не було так добре, напевно, тому, що той «виконував свої подружні обов’язки». Робив він це тоді, коли сам вважав за потрібне, встановлюючи терміни, і сам призначав, коли їй «це необхідно для здоров’я», так само, як вирішував, де стояти яким меблям, бути книзі, і навіть визначав місце сковорідці на кухні. Кілька разів Вероніка робила спроби чіплятися до чоловіка в ліжку, але той відсував її руку зі словами: «Спи. Я вчора виконав свій обов’язок. Тобі ж було добре, чи не так?» – «Так, – відповідала вона. – Вибач». Вона відсмикувала руку так, ніби її спіймали на крадіжці.

Зараз їй не треба було брехати й прикидатися. Вона може віддатися пристрасті сповна, до останку, до знемоги, тому що це їхня випадкова зустріч. Завтра вони розлучаться й не побачаться більше ніколи. Їй можна бути легковажною, нерозумною і навіть розпусною. Можна робити те, що підказує не тверезий розум, а охоплене бажанням тіло. Їй не треба боятися осуду і вранці червоніти від сорому. Вероніка язиком провела по його вуху, ніжно прикусила й посмоктала губами мочку. Вона губами то ледь торкалася шиї, то прикушувала, то відтягувала шкіру. Вона заривалася обличчям у «хутро» на його грудях, цілувала нижче пупка, крутила між пальцями соски. Їхні тіла звивалися, спліталися у всіляких варіантах, і не було ніякого сорому. Усе, про що таємно мріялося ночами… Тільки спопеляючий до знемоги пристрасний секс – і жодних табу. Одна пристрасна ніч – і знову будуть роки стриманості. І знову чоловік буде говорити: «Повернись так, тобі буде приємно». «Може, не треба?» – без надії запитає вона. «Я ж знаю, як тобі буде краще», – скаже він. Він усе за неї знає. Вона – його власність. А вона не хоче так! Вона прагне звиватися від пристрасті, зняти всі заборони, забути себе і знати, що секс і любов не підвладні ніяким законам і правилам моралі…

– Кохай мене, кохай! – шепотіла вона, цілуючи гаряче тіло Захара. – Люби так, як ніколи не любив.

– Так, так, так, – шепотів він, покриваючи спрагле, податливе, як теплий віск, тіло запальними поцілунками…

«Лексус» виїхав на дорогу, аж коли розвиднілося. Вероніка не відчувала сорому. Минулої ночі вона пізнала, як то – бути по-справжньому бажаною, розкутою; вона просто була сама собою. Добре, що по телефону в перерві між заняттям сексом знайшла час попередити Кіру, що не прийде до неї додому на ніч. Щоправда, тепер доведеться вигадати, де провела ніч, і не тому, що вона не довіряє подрузі, а тому що де двоє – немає місця третьому. Вона назвала Захару номер свого мобільного телефону, але це не важливо, він його не записував і під час пристрасті навряд чи запам’ятав. Вони зустрілися, щоб розлучитися вже назавжди. Ця ніч залишиться в її пам’яті як найпрекрасніший спогад на всі роки. Кажуть, у кожного в шафі є свій скелет. Тепер і в неї буде таємниця, маленький секрет про ніч божевільної пристрасті без жодних зобов’язань. І совість не буде її мучити. Вона жінка, а не колода чи тіло для задоволення фізіологічних потреб чоловіка. Вероніка це знала точно…

Розділ 22

Дівчинка зустрічає тітку Вероніку в фойє дитбудинку. Їй дуже кортить назвати її мамою, хоча вона знає, що жінка з чорною валізою, яка приїхала до неї, не її мама. Але так хочеться, щоб усі подружки, які з цікавістю спостерігали за нею, позаздрили. У них немає мам, а в Діани є! Нехай ненадовго, на один день, але вона є!

– Мама приїхала! – навмисно дуже голосно кричить Діана й біжить назустріч тітці Вероніці. Дівчинка потрапляє в обійми тієї, на яку так довго чекала. У неї прохолодне пальто (щойно з вулиці!), м’які губи, які цілують дівчинку в щічку, і руки пахнуть апельсинами. Значить, тітка Вероніка привезла «під ялинку» апельсини і, напевно, шоколадні цукерки. Вона дуже добра й ласкава, Діана любить тітку Вероніку.

– Як ти, моя ластівко? – запитує тітка Вероніка, саджаючи Діану на коліна. Діана кидає гордий погляд у бік застиглих із роззявленими ротами подружок. Їх ніхто тут не називає ластівками.

– Добре! – всміхається Діана й обіймає за шию тітку Вероніку, притискається до неї всім тілом. – Я чекала на тебе.

– Знаю, сонечко, знаю.

– Чому ти так довго не приїжджала?

– Не могла. Дуже далеко мені їхати.

– Ти ще приїдеш?

– Звичайно! Обов’язково приїду! А де Тимурчик?

– Я його зараз приведу. А ти не підеш, поки я за ним збігаю? – запитує дівчинка, скоса поглядаючи на важку валізу з подарунками.

– Ні, – тітка цілує Діану, – приведи братика, і ми з вами будемо діставати подарунки, а ви мені розповісте, як ви тут живете.

Діана з нетерпінням чекає, коли тітка розстебне «блискавку» сумки та вручить їм із братом те, що там лежить. Їм дають у дитбудинку на свята подарунки, але вона любить те, що привозить їй тітка. Неважливо, що там: апельсини, яблука, печиво чи домашнє варення. Головне, що це все буде належати Діані, і вона сама зможе розпорядитися подарунками. Вона буде сама вирішувати, кого з дівчаток пригостити, а от своїм кривдникам нічого не дасть. «Це мені привезла мама», – скаже вона їм. І нехай собі говорять, що до неї приїжджала тітка, а не мама. Це вони все від заздрості, тому, що злі. А добрим подружкам вона дасть і цукерок, і печива, і яблук, крім одного…

– А це тобі, Діаночко, нове літнє платтячко! – каже тітка. Вона шурхотить пакетом на дні валізи, і від цього в дівчинки перехоплює подих.

– Мені?!

– Тобі, сонечко, тобі. Подобається?

– Дуже!

Дівчинка приймає в подарунок те, про що мріяла. Вона дуже любить вбиратися. Для того, щоб походити по спальні в чужій, але для неї новій сукні, вона готова віддати найбільший апельсин навіть недобрій, злій дівчинці. А тут нове і її власне плаття! Діана розглядає рюші платтячка, торкає пальчиками тканину й питає:

– Можна приміряти?

– Хочеш зараз?

– Так!

– Вона б цілими днями крутилася перед дзеркалом у нових сукнях, – говорить стриманий і небалакучий Тимур. Він прийняв подарунок, – светр, – але навіть не став розгортати його, обмежившись стриманим «спасибі».

– Гарно? – запитує Діана, вбравшись в обновку. Вона покрутилася на одній ніжці посеред кімнати – і сукня розгорнулася внизу, як парашут.

– Дуже красиво! – каже тітка Вероніка. – Ти в ньому схожа на прекрасну Дюймовочку.

– Не обманюєш? – примружила очі дівчинка.

– Хіба я коли-небудь тебе обманювала?

– Ні, не обманювала. А я наступного року піду до школи!

– Ти будеш добре вчитися? Слухатимешся вчителів? – запитує тітка Вероніка, на руки якої забралася Діана в новій сукні.

– Так, я буду добре вчитися, навчуся рахувати до мільйона й писати букви в зошиті.

– От і розумниця! А потім ти закінчиш школу, у тебе буде випускний бал, і я тобі пошию таке гарне плаття, якого ні в кого не буде!

– Не обдуриш? – Діана міцніше притискається до жінки.

– Хіба я тебе колись обманювала?

Тітка Вероніка завжди від’їжджала ввечері. Діана проводжала її до порога, і завжди хотілося плакати. Тітка розцілувала на прощання Діану й Тимура.

– Не сумуйте, – сказала вона.

– А ти ще приїдеш? – Діана взяла її за руку.

– Приїду.

– Ти точно мені пошиєш найгарніше плаття?

– Точніше не буває!

Тітка Вероніка зникає за дверима, щоб поїхати вже назавжди. Вона більше ніколи не привезе їй новий одяг. І не буде в Діани на випускному вечорі найгарнішої сукні. Тітка Вероніка її обдурила, але Діана стільки на неї чекала! Вона називала її мамою.

– Мамо! – мимоволі зривається з губ Діани, і вона розплющує очі.

Де вона? Чуже ліжко, біла, зі штампуванням підковдра, у вену руки вп’ялася голка крапельниці і, моторошно болить голова.

– Отямилася, – чує вона жіночий голос, який долинає так, немов Діана під водою.

– Мама? Тітка Вероніка? – запитує Діана, намагаючись роздивитися ту, яка схилилася над нею, але чомусь розпливлася, наче розчинилася в густих хмарах туману. Невже приїхала тітка Вероніка й привезла торбу з подарунками? З апельсинами та блакитною вечірньою сукнею для випускного вечора, про який таємно мріяла Діана?

– Ви… Ви привезли мені сукню? – запитує Діана, але майже не чує свій голос. Голос незвично хрипить, від спраги важко ворушити язиком.

– Ні, моя рибонько, плаття я тобі не принесла, а ось халатик прикупила. – Над Діаною схиляється жінка, поправляє подушку. У неї вузькі оченята, пухкі щоки й гачкуватий ніс, який так псує її зовнішність. Вона зовсім не схожа на тітку Вероніку й пахне не апельсинами, а ліками. Ні, це точно не тітка Вероніка.

– Хто ви? – шепоче Діана.

– Я – медсестра, а ти зараз у лікарні. Тобі так зручно?

– У лікарні?

Пам’ять повертається до дівчини. Діана усвідомлює, що вона вже не маленька дівчинка, яка чекає маму-тітку з подарунками, котра поїхала одного разу, щоб ніколи більше не повернутися. Діана згадує, що вони з Тимуром ішли по трасі після того, як попутна машина, якою їх підвозив балакучий дідок, завернула в бік села. Тоді вони рушили з Тимуром пішки в надії спіймати попутку, але Діана захотіла в туалет.

– Сідай тут, – сказав Тимур. – Усе одно жодної машини немає.

– Я так не можу, – запротестувала Діана, і вони звернули на вузьку ґрунтову дорогу, уздовж якої тягнулася посадка. Не встигли до неї дійти, як на цю вузьку дорогу з траси різко звернув легковий автомобіль. Вони майже зійшли на узбіччя і… різкий дикий біль пронизав усе її тіло. Значить, її збила та автівка й тепер вона в лікарні.

– Тимур! – Діану кинуло в піт. – Що з Тимуром?!

– Не хвилюйся. – Медсестра дбайливо підтикає ковдру з усіх боків. – З ним усе гаразд. Його прооперували, уже перевели з реанімації у звичайну палату.

– Він сильно постраждав?

– Травми середньої тяжкості, ногу прооперували, залишається чекати повного одужання. Та ти так не переживай, тобі після операції потрібен спокій.

– Мені зробили операцію? – запитує Діана, торкнувшись вільною рукою голови в бинтах.

– Так. Черепно-мозкова травма. Тебе, лапонько, оперував прекрасний хірург.

– Волосся! Що з моїми волоссям?! – з жахом запитала Діана, уявивши свою голову поголеною.

– Усе нормально, – всміхається їй пані Ніс-гачок. – Доктор акуратненько зістриг пасмо волосся на потилиці.

Діана полегшено зітхнула. Слава Богу! З її професією без волосся ніяк не можна, тим більше, що пишне густе довге волосся було її гордістю й ефектно виглядало розпущеним по спині, і прекрасно лягало в будь-які зачіски.

– Дуже помітно, що немає волосся?

– У зачісці взагалі нічого не видно! Зараз я принесу букет квітів і йогурт, доктор дозволив тобі трошки поїсти, – ласкаво промовляє медсестра, не забираючи привітну усмішку з обличчя.

– Квіти? Від кого?

– Не знаю. – Жінка стенула плечима. – Наказали купити найкрасивіший букет – я й купила.

– Хто наказав?

– Моє керівництво. Навіть у супермаркет послали за свіжим йогуртом.

– Нічого не розумію, – вимовила замислено Діана. – Хто ж про мене так турбується? Чи не той водій, який нас збив?

– Не думаю. Приходили з міліції, так я одним вухом почула, що водій зник із місця злочину. Тільки я про це тобі нічого не говорила. Добре?

– Гаразд. А ви можете дізнатися, хто мій благодійник?

– Менше знаєш – краще спиш. – Жінка розтягує рот у широкій усмішці, і ніс-гачок звисає над її верхньою губою. – Керівництво наказало – я виконую. А велено мені було забезпечити тобі комфортне перебування в нашому лікувальному закладі. До речі, Тимуру зробили складну операцію, яку теж хтось оплатив. Ой! – спохопилася медсестра. Вона поправила білосніжний чепчик, обсмикнула халатик, розгладивши при цьому долонями неіснуючі складки. – Щось я забагато плескаю язиком. За це і з роботи вилетіти можна!

Жінка з гачкуватим носом зникає, залишивши Діану здивовану. Хто може піклуватися про неї й Тимура, якщо в них нікого немає? Вони з дитинства звикли до думки, що можуть покладатися тільки на себе.

Коли вони це усвідомили? Чи не тоді, коли тітка Вероніка не приїхала до них напередодні Нового року й Діана невтішно плакала, відмовившись іти на святковий ранок? Вона не хотіла отримати подарунок від Діда Мороза та Снігуроньки, тому що вже тоді знала, що не буває Дідів Морозів, просто двірник дядько Михайло начепив бороду, а вихователька поклала йому в мішок пакети з цукерками. Це Діана бачила на власні очі. Вона чекала на тітку Вероніку, мріяла не так про цукерки, як про нову сукню. Скільки Діана себе пам’ятає, вона найбільше любила приміряти новий одяг, а потім ходити в ньому, поглядаючи в настінне дзеркало. Як тільки вона не викручувалася, щоб випросити в дівчаток їхні сукні й походити в них хоч кілька хвилин! А коли тітка Вероніка не з’явилася з новою сукнею для Діани, Тимур вкрав плаття якоїсь дівчинки. Звичайно, його за це покарали, зачинивши одного в спальні до обіду, але він пишався своїм вчинком: Діана перестала плакати і встигла покрасуватися в обновці. Вона з Тимуром була одного віку, але з того дня Тимур узяв на себе обов’язки старшого. Так повелося й було досі. Вони мріяли про майбутнє разом, але вирішальне слово завжди залишалося за Тимуром.

Зараз Діані було вже важко пригадати, коли саме Тимур сказав:

– Ти як виростеш, то станеш моделлю.

Діана не противилася такому рішенню – він озвучив її мрію. Тимур сказав, щоб вона не чекала більше на тітку Вероніку (бо та обманщиця й погана тітка!), Діана погодилася з ним. Але в душі й далі жевріла надія, що тітка приїде та привезе на випускний вечір обіцяну найгарнішу сукню. Ночами Діана уявляла, якою вона буде. Щоразу в її уяві виникали сукні різних фасонів і кольорів. Надія розвіялася в день випуску, коли їй довелося вдягти сукню блакитного кольору, яку видали в інтернаті рік тому. Тоді вони з Тимуром довго розмовляли, планували майбутнє, і в ці плани не входила ні допомога тітки Вероніки, ні будь-чия. Вони певно знали, що місце під сонцем у дорослому житті їм доведеться відвойовувати самим, ні на кого не сподіваючись.

Після випуску вони майже силою вирвали у влади міста, куди їх направили на навчання, по кімнаті в гуртожитку. Тимур закінчив училище і мав іти працювати на будівництво плиточником-облицювальником, а Діана отримала професію швачки. У маленькому містечку Діана ніколи не змогла б стати моделлю. Тоді Тимур прийняв рішення: треба перебиратися в мегаполіс. Він переговорив із комендантом гуртожитку, і вона поселила своїх племінників у їхні кімнати на час навчання. Два роки Тимур працював на будівництві з ранку до ночі, а Діана робила кар’єру моделі…

– Ну, як тут наша дівчинка поживає? – Лікар безшумно прослизнув в палату, і його голос вивів Діану зі спогадів.

Чоловік у білому халаті, невизначеного віку, худий і довгий, немов його рік не годували, привітно всміхнувся, помацав пульс пацієнтки, присів на стілець біля ліжка.

– Є скарги? – запитав, продовжуючи огляд.

– Усе добре, – сказала Діана, – тільки болить голова.

– Це нормальне явище після операції, голубонько. – Лікар всміхнувся так, ніби Діана була не його пацієнткою, а давньою доброю приятелькою.

– Лікарю, скажіть, хто оплачує моє лікування?

– У нашій країні медицина безкоштовна… – почав він, але Діана його зупинила:

– Давайте без пафосу! Я знаю, яка вона безкоштовна, а ось хто мій благодійник – не знаю.

– …

– Це Аркадій, мій шеф? – спитала Діана так, про всяк випадок, знаючи, що Аркадій швидше вдавиться, ніж дасть зайву копійку. До того ж він не знає Тимура і навряд чи став би йому допомагати.

– Звідки мені, простому смертному, знати ім’я цієї людини? – Лікар стенув плечима. – Мені керівництво дало вказівку – я її виконую. Моє діло маленьке…

– Тоді я хочу поговорити з вашим керівництвом! – наполегливо мовила Діана.

– Голубонько, у вас немає жодних шансів.

– Це чому ж? – трохи роздратовано запитала Діана.

– По-перше, у завідуючого повно своїх справ, які набагато важливіші, ніж зустрічі з пацієнтами клініки. По-друге, тільки я можу зайти до нього і взяти потрібну суму грошей, необхідну для вашого лікування, харчування й утримання. По-третє, моєму керівництву надійшла вказівка згори, і завідувач сумлінно її виконує. І останнє. Ім’я вашого благодійника, як ви його назвали, тримається в таємниці. Та й навіщо вам усе знати? Хіба не досить того, що про вас піклуються, а Тимуру зроблена операція й має бути друга, дуже дорога, але гроші за неї вже перераховані? Хочете сказати своєму спонсору «спасибі»? А чи хоче він цього? Якби хотів, то сам би прийшов до вас, а так… Таємниця за сімома замками.

– А… А якщо з нас потім зажадають ці гроші зідрати?

– Дурниці! Про це навіть не думайте!

– Я принесла йогурт! – Перед Діаною стояла медсестра з такою радісної усмішкою, немов тримала в руках не пляшку молокопродуктів, а зірку з неба.

– Дайте мені спокій! – майже крикнула Діана й прикрила очі. У неї ще більше розболілася голова. Хотілося спати й нікого не бачити.

Розділ 23

– Ти де ночувала? – запитала Кіра, позіхнувши на весь рот. – Щось я не виспалася! – Вона потягнулася і, струснувши головою, як собака після дощу, потьопала на кухню, не дочекавшись від Вероніки відповіді.

Вероніка прийшла на світанку з готовою легендою. Вона не любила брехати, та й просто не вміла, але зараз їй потрібна була ця «свята брехня» – так вона сама її охарактеризувала.

Вероніка пішла за Кірою, присіла на табуретку біля вікна. Шкода, що звідси не видно їхнього будинку. А може, це й на краще? Навіщо ворушити минуле? Маму не повернути, не побачити, вона приходить до неї тільки в туманних снах.

– Даремно ти пішла так рано, – сказала Кіра, поставивши на стіл дві червоні чашки в білий горошок. – Було весело. Я, щоправда, трохи перебрала, тепер ось головешка тріщить… Та не про те мова. Ти можеш сказати, де провела ніч?

– Можу. Вийшла прогулятися, випадково зустріла давню знайому із сусіднього села, – Вероніка впевнено розпочала свою заздалегідь придуману розповідь.

– А кого? Я її знаю?

– Ні. Ми з нею випадково познайомилися на танцях після дев’ятого класу.

– Ти мені ніколи не розповідала. – Кіра з подивом подивилася на подругу.

– Розумієш, я тоді ходила в клуб без тебе…

– А де ж я була? Ми завжди ходили гуляти разом.

– Кіро, це було давно. Хіба я можу все пам’ятати? Так ось, тоді я не надала значення нашому знайомству, а тепер зустрілися, розговорилися, вона запросила мене до себе в гості, я пішла…

– Дивно якось! Ти своїх однокласників не всіх упізнала, а то якась випадкова знайома…

– Ти думаєш, я її впізнала? Звичайно ж, ні! Це вона мене зачепила, ми розговорилися, і вона мене згадала!

– Не розумію тебе, Вероніко. – Кіра ображено стиснула губи, налила окріп у чашки, помовчала й продовжила: – Раз за весь час приїжджаєш на зустріч випускників, потім раптом зникаєш, а на ранок з’являєшся із сяючим обличчям і розповідаєш небилицю про випадкову зустріч із жінкою, яку бачила раз у житті. Ти мене за ідіотку маєш? Не хочеш признаватися, так і скажи, а то розповідаєш мені казки.

– Кіро, – Вероніка притягнула до себе подругу за руку, – пробач, але я не можу зараз розповісти тобі всю правду. Коли-небудь, добре?

– Проїхали. Пий чай.

– А коли ми підемо на цвинтар?

Вероніка все ніяк не могла піти з кладовища. Кіра залишила її на самоті, і Вероніка довго розмовляла з мамою, погладжуючи долонею її портрет на хресті. Їй було про що розповісти мамі. Тільки коли Кіра підійшла і сказала, що вже змерзла, Вероніка поцілувала портрети матері та батька, встановила вінки на могилах і сказала:

– Ну, от і все. Не ображайтеся на мене, але мені час.

Вероніка трохи пройшла нерозчищеною від снігу доріжкою туди, де біля берези була могила Улі. З почуттям провини, яке стисло їй груди, подивилася на портрет. На ньому невеликою шапкою лежав сніг, який Вероніка змахнула рукою. На неї запитально і з докором дивилися гарні й сумні очі Уляни.

– Прости мене, Улечко, – ледве вичавила із себе Вероніка. Спазми стискали їй горло так, що було важко дихати, але Вероніка проковтнула грудку й продовжила: – Знаю, що винна перед тобою. Не шукаю виправдань, бо їх немає. Коли я давала тобі обіцянку, то не думала, що беру на себе велику відповідальність. Може, ти зрозумієш мене, адже я була молодою й дурною. Я не мала права обіцяти те, чого не могла зробити. Але як інакше я могла вчинити? Я ж не могла відмовити тобі в останньому проханні? А те, що перестала відвідувати твоїх діток… Мені немає виправдання. Звичайно, я повинна була прислухатися до думки свого чоловіка, але можна було щось придумати. Можна й потрібно було, а я не зробила. Тепер ось хочу виправити свою помилку.

Вероніці кожне слово давалося насилу. Вона розуміла, що не може зробити ту саму помилку вдруге. Зараз вона ще раз дасть слово Уляні й тепер уже виконає свою обіцянку, інакше не матиме спокою.

– Улечко, – продовжила Вероніка, – я докладу всіх зусиль, щоб знайти твоїх дітей. Я попрошу в них вибачення й розповім, якою була їхня мама. Я обіцяю тобі.

Вероніка поставила вінок на могилу, торкнулася губами портрета Улі, ще раз подивилася на нього. Здавалося, очі Улі дивилися вже не з докором, а просто із сумом.

У подруг був іще час, і вони пішли провідати тітку Тоню, яку тепер доглядала мама Кіри. Старенька майже зовсім осліпла, але сказала: «Не дам лікарям в очах колупатися», – коли тітка Валя запропонувала їй прооперуватися.

– Це я, Кіра, – сказала жінка, переступивши поріг. – А зі мною Вероніка. Пам’ятаєте таку?

– Думаєш, якщо катаракта з’їла мені очі, то й мізки зжувала? – хрипло відгукнулася старенька.

– Ви, як завжди, любите побурчати! – засміялася Кіра. – Зараз я вам натоплю в хаті, буде тепло. Що тут у вас у холодильнику?

Поки Кіра займалася грубкою, Вероніка протерла пил, витрусила килимки, вимила підлогу. Подруги поснідали разом зі старенькою і вже зібралися йти.

– Не сумуйте, – сказала Кіра, поставивши в підвісну шафку останню вимиту тарілку. – Після обіду до вас зайде мама.

– От і добре, – кивнула старенька, – а я поки кіно подивлюся. – Тітка Тоня навпомацки знайшла пульт телевізора, натиснула кнопку. – У сліпих є своя перевага. Знаєте яка?

– І яка ж? – запитала Кіра вже біля порога.

– Можна телевізор дивитися, сидячи впритул до нього – очі боліти не будуть, і зір не зіпсується.

– А ви молодець, – сказала Вероніка, мимоволі подумавши про те, що тітка Тоня набагато старша за її маму, ще жива, непогано виглядає й навіть жартує. – Так тримати.

– Ага, – буркнула тітка Тоня, вслухаючись у звуки телесеріалу, який транслювали по телебаченню.

– Ходімо, – шепнула Кіра, – вона вже вся в серіалі.

Раптом старенька різко обернулася, подивилася безбарвними очима на Вероніку.

– Улю, – сказала вона виразно, – прости мене, дурепу стару.

Вероніка остовпіла. Їй стало моторошно, бо старенька перевела погляд із неї в кут кімнати і знову повторила:

– Улю, Улечко…

Вероніка обернулася, але там нікого не було. Старенька протягнула руку вперед, підвелася й повільно пішла. Вероніка настільки злякалася, що на голові заворушилося волосся. Вона зі страхом дивилася в кут, куди вказував сухий жовтий палець старенької, немов там справді стояла Уля.

– Ходімо, – Кіра потягла Вероніку за руку, – не зважай. Іноді в неї трапляється помутніння розуму.

Вероніка швидко вискочила на вулицю, на всі груди вдихнула свіже повітря так, що запаморочилося в голові. «Лікар називається, – подумала вона, – злякалася недоумкуватої старенької».

– Не йди, Улю! – донісся до неї несамовитий крик із дому. – Пробач мені!

– Та не звертай ти уваги, – всміхнулася Кіра. – Я впевнена, що старенька вже спокійно дивиться чи, точніше, слухає свій серіал.

Кіра зазирнула у віконце.

– Точно! Уже спокійненько сидить у кріслі!

Вероніка їхала з Кірою додому, а у вухах іще довго відлунював страшний крик тітки Тоні. Чому вона переплутала її з Уляною? Може, справді побачила те, що не бачать зрячі? А ще Вероніці потрібно було повертатися додому, туди, де її родина. Там син і чоловік. Вони її чекають і люблять, а їй треба буде навчитися жити з брехнею в душі. Або треба просто не думати про це…

Вероніка не помітила, як заснула. Їй снилися теплі й чуйні руки Захара, які, наче пальці музиканта, торкалися незайманих струн чи то її тіла, чи то самої душі.

Розділ 24

Захар Єфремович кивнув охоронцеві, який послужливо зачинив ворота за «лексусом», що заїхав у двір. Чоловік швидко вийшов із салону, кинув погляд на вікна свого особняка. У будинку були темні вікна. Який сьогодні день? П’ятниця, субота чи неділя? Якщо в будинку темно, значить, його домогосподарка Аліна вихідна, отже, сьогодні якийсь із цих днів.

– Дожився, – майнула в Захара Єфремовича думка, – цілий день крутишся серед маси людей, а прийдеш додому, нема в кого спитати, який день тижня.

Захар Єфремович увійшов у дім, увімкнув світло майже в усіх кімнатах. Не те що боявся темряви, він її просто не переносив. Удень йому хотілося швидше позбутися товариства, шуму, метушні, турбот – усього відразу – і швидше зануритися в тишу, сховатися за високим парканом, потрапити в стіни рідного будинку і вже спокійно прийняти душ і розслабитися. Та щойно він приїжджав додому, його починало щось пригнічувати. І це щось мало назву «самотність».

Він не любив її. Він ненавидів слово «самотність», але воно було з ним постійно. Він чув його холодний подих навіть тоді, коли в цьому будинку жила Світлана, і коли жили інші жінки до неї. За невимогливими, необтяженими відносинами, серед ілюзії благополучних стосунків була його самотність.

Захар Єфремович не став порушувати свої традиції й довго стояв під душем, кректав, сопів та охав від насолоди. Монотонний шум води його заспокоював, а теплі струмки, які приємно ковзали згори вниз, мили не тільки тіло вони змивали весь той негатив, що обліпив його за минулий день. Захар Єфремович розтер тіло після миття, огорнув його м’яким махровим халатом. Щоб кроки не відлунювали в голові, ввімкнув телевізор, тоді влігся на дивані перед каміном.

У будинку чисто, ніде ні порошинки – постаралася Аліна. Скільки вона в нього вже працює? Десять, ні, десь років п’ятнадцять. Прийшла до нього зовсім молоденькою дівчиною, заляканою й нещасною. Він пожалів її взяв на роботу і ніколи не пошкодував про це. Аліна була невисокого зросту, тиха, безшумна, непомітна настільки, що незабаром він перестав її помічати взагалі. У Захара Єфремовича бувало багато гостей, він жив із різними жінками, незмінною залишалася тільки Аліна. Вона сумлінно виконувала всю хатню роботу чотири дні на тиждень, ні про що не просила, не питала, нікуди не пхала свого носа, прекрасно знала його звички й вимоги і все виконувала. Ось і зараз у будинку ідеальний порядок. Захар Єфремович підвівся, пішов на кухню, відкрив холодильник. Там було повно продуктів. Аліна не забула охолодити коньяк і купити банани. Усе так, як і належить.

Захар Єфремович пройшовся по кімнатах, провів пальцем по бронзових статуетках на каміні, по підвіконнях, навіть став навкарачки й засунув руку під ліжко. Там теж ідеальна чистота. Але не було відчуття задоволення своїм будинком. Він знову приліг на диван з Італії, який недавно придбав за карколомну ціну тільки тому, що той йому відразу сподобався. Захар Єфремович залишився задоволений покупкою, але сьогодні улюблений диван здався незручним і досить-таки жорстким. І взагалі в будинку було чисто, але чогось не вистачало. Чого саме – він ніяк не міг збагнути, і дискомфорт не полишав його.

У цьому будинку він жив не з однією жінкою. Кожна з них, переселившись сюди, першочергово бралася переставляти меблі на нове місце або ж купувати нові. Іноді робилися ремонти, дизайн кімнат змінювався настільки, що будинок ставав невпізнанним. Кожна жінка щось тут міняла, щоб наступна змінила все на свій смак. І зараз усе ніби було: зимовий і літній басейни, більярдний та тренажерний зали, вітальня з каміном та улюбленим диваном, на стінах – дорогі картини, золоті й бронзові статуетки і ще купа всіляких дрібниць. «Повний фарш», як сказала б його колишня подруга Світлана. Та чого тут таки не вистачає?

Захар Єфремович якийсь час перебував у прострації, поки його не осінила думка. Вона була несподіваною, як грім серед сонячного безхмарного літнього дня: ці стіни не були зігріті простим людським теплом, любов’ю й дитячими голосами. Весь будинок був просочений тваринним сексом, криками жінок від бурхливих оргазмів і бажанням мати побільше грошей. У ньому ніколи не горів вогонь кохання, який зігрів би стіни краще за цей камін. Від таких думок неприємно защеміло в грудях. Тільки зараз одному собі він міг признатися, що був маріонеткою в руках красивих, але жадібних жінок, які, цілком можливо, і стогнали в ліжку не від задоволення, а від передчуття, що отримають від нього кругленьку суму або відпочинок на островах. Як вони називали його позаочі? «Грошовий мішок»? Чи «товстий гаманець»? Захар Єфремович нервово розсміявся. Можливо, у нього є роги? Треба підійти до дзеркала й уважно себе роздивитися!

Коли істеричний сміх минувся, Захар Єфремович згадав про Вероніку. Це зустріч із нею перевернула все в його житті. Було відчуття, що він досі ходив в одязі навиворіт, усі бачили це й мовчали, а тепер вдягнувся правильно. Вероніка змогла зберегти свою чистоту, свіжість і щирість. Вона зовсім не схожа на інших його жінок. І нехай вона одягнена в дешевий турецький одяг, але він побачив блиск у її очах, який був не від вигляду зелених купюр, а від зустрічі з ним. Вона така добра й наївна, як дитина, хоча й працює лікарем. Здавалося, роки мало її торкнулися й вона залишилася тією самою синьоокою дівчинкою, яку він колись зустрів у селі. Тоді він був молодий і дурний, але тепер… Тепер він не віддасть її нікому. Ну і що з того, що вона заміжня? Щасливі жінки не зраджують своїм чоловікам. Вона довірилася йому, потягнулася назустріч, і він не має права вдруге не виправдати її надій. Потрібно зробити все, щоб вони були разом. Вероніка – саме та жінка, яка йому потрібна. У ній чудово поєднуються краса, лагідність і доброта. Вона знає, що таке справжнє почуття, перевірене часом. Стільки років пролетіло, а вона не забула його, значить, почуття ще не згасли. Він зможе її любити, не буде пропадати ночами у своєму клубі, а поспішатиме додому, до неї. Вероніка зігріє теплом своєї любові і його серце, і стіни цього будинку. А ще… Ще вона стане матір’ю його дітей. Вона буде гарною матір’ю, і в будинку (нарешті!) буде шумно від дитячого крику…

Захару Єфремовичу від збудження стало спекотно, у роті пересохло. Він майже побіг до холодильника, де в склянці був приготований для нього Аліною свіжий апельсиновий сік. Він залпом випив холодний напій, віддихався, кинув погляд на настінний годинник. Було за північ, а він забув подзвонити Олександру Івановичу.

– Вибач, друже, – сказав Захар Єфремович, набравши потрібний номер. – Спиш?

– Якщо говорю з тобою, то вже ні, – відповів сонний голос у трубці.

– Пробач, друже, що так пізно…

– Кажи, що сталося.

– Хотів дізнатися, як там мої підопічні.

– Через це ти мене розбудив?

– Я просто загубився в часі, – пожартував Захар Єфремович. У нього був гарний настрій, і щоб день закінчився на мажорній ноті, він просто зобов’язаний був поговорити з Олександром Івановичем. – Як вони?

– Дівчисько йде на поправку, її скоро випишуть.

– Потрібні ще гроші?

– Поки що ні. А ось у хлопця проблем більше. Днями йому зроблять другу операцію.

– Я ж оплатив той колінний протез чи як його там…

– Йому знадобиться тривалий час для реабілітації, – продовжив Олександр Іванович, – якийсь час він повинен буде ходити на милицях.

– Я куплю йому найсучасніші гарні милиці!

– Не в цьому річ. Він працював на будівництві плиточником, тепер у нього нога не буде повністю згинатися. Не знаю, чи зможе він повернутися на свою роботу.

– Іншої спеціальності в нього немає?

– Звідки? Він із дитбудинку, без роду й племені.

– Я щось придумаю, – тихо сказав Захар Єфремович чи то собі, чи то другу. – Менти нічого не пронюхали?

– У лікарні – ні. Постраждалі не змогли назвати не те що модель автівки, навіть колір не розгледіли. А твоя тачка не наслідила?

– Та начебто ні. Петрович її відремонтував якісно й швидко.

– Не здасть він тебе?

– Не мав би. Адже він торгує моїм товаром не перший рік. Сам знаєш, що на його СТО обслуговуються мало не всі таксисти міста, а вони – найкращі покупці.

– От вони якраз і можуть щось пронюхати. Цей контингент може першим здати, багато з них працюють інформаторами.

– Стукачі, значить? Ні, все нормально. Коли я приїхав до Петровича, там нікого не було. Ми загнали машину в порожній бокс, я пройшов пішки квартал, зловив таксі й повернувся в клуб. Думаю, що п’яне товариство не помітило моєї відсутності.

– Так, – посміхнувся Олександр Іванович, – вони, як і ти, загубилися в часі.

Розділ 25

Вероніка поспішала до Неллі Сергіївни, щоб зробити їй уколи. Місяць тому вона познайомилася з цією старенькою, коли прийшла до неї на виклик. Увійшовши вперше до однокімнатної квартири на третьому поверсі типової «хрущовки», вона подумала, що старенька зібралася робити ремонт. Уздовж усіх стін рівними рядами однаковими горбками тягнувся рядок сміття, немов зі стін здерли шар штукатурки. І тільки потім Вероніка помітила такі самі горбки під старенькою шафою для одягу, під столом і старим ліжком на скрипучій панцирній сітці. З тактовності вона не стала ні про що питати. Неллі Сергіївна попросила робити їй уколи і крапельниці вдома за окрему плату, Вероніка погодилася – це був її підробіток. Поставивши крапельницю, Вероніка хотіла взяти стілець, щоб посидіти біля ліжка хворої, але не змогла відірвати його від підлоги, наче той був приклеєний. Вероніка присіла і тільки тоді зрозуміла, у чому річ. Усі дивні горбки виявилися спресованим багаторічним шаром пилу. Судячи з того, що ніжки стільця просто вросли в пил, Вероніка з жахом припустила, скільки років цей стілець не зрушувався з місця. Тоді вона сіла на край ліжка й пильно розглянула стареньку. З лікарняної картки Вероніка знала, що в Неллі Сергіївни рак шлунка й вона доживає свій вік. Старенькій було сімдесят два роки, але за зовнішнім виглядом неможливо було визначити її літа. Хвороба перетворила жінку на жовту висохлу мумію, залишивши життя тліти у кволому тілі.

– У вас гарне й незвичайне ім’я, – сказала Вероніка, щоб почати розмову. Вона розуміла, що в цієї літньої жінки не все було райдужно, якщо вона не прибирала у квартирі багато років. Неллі Сергіївна виявилася балакучою й легко пішла на контакт.

– Не знаю, чому мати дала мені таке рідкісне ім’я, але всі кажуть, що воно незвичайне. І знаєте, мене ніхто не називав Нелею, усі так і говорили «Неллі».

– А члени вашої сім’ї як вас звуть?

– Сім’ї? – жінка слабко всміхнулася. – Колись у мене була родина. Мені здається, це було так давно, і водночас пам’ятаю все, немов учора виходила заміж.

Неллі Сергіївна всміхнулася кутиками рота, від чого її загострене підборіддя ще більше видалося вперед. Вероніка не квапила жінку, вона дбайливо поправила краєчок ковдри, витримавши при цьому паузу.

– Я вийшла заміж, коли мені було двадцять вісім, – продовжила старенька. – Працювала на панчішній фабриці, де було багато дівчат, але й хлопців вистачало. Ви не думайте, що я завжди була такою «таранею».

– А я й не думаю. У вас і зараз таке пишне волосся…

– Єврейка я, – всміхнулася Неллі Сергіївна, – от і кучеряве волосся. Та й усе інше було при мені, тому женихів було достатньо. Подружки виходили заміж, а я все сохла за нашим начальником цеху.

– Не звертав на вас уваги?

– Це я вдавала, що його не помічаю. Уся причина була в тому, що він був одружений. Не приховую (та й навіщо зараз про це замовчувати?), бажала в душі, щоб не склалося в них із дружиною, щоб вони розлучилися. Знаєте, – майже прошепотіла старенька, – я навіть Бога молила, щоб вони розійшлися! Хіба тоді я думала, що це гріх? Всевишній почув молитви, вони розбіглися, і вже через рік він був моїм.

– І ви були щасливі? – запитала Вероніка, помінявши крапельницю.

– На чужому щасті своє не побудуєш. Знала, що є така приказка, але завжди здається, що погане тебе не торкнеться, горе обійде стороною, а народна мудрість не для тебе…

Вероніка не знайшла, що сказати, поправила лейкопластир на худенькій, тонкій, немов дитячій руці.

– Я була вже в такому віці, що хотілося мати дитину, але не вагітніла. Минали роки, ми обстежувалися, але нічого не виходило. Народити стало моєю нав’язливою метою. Мені снилося немовля щоночі, шафа була заповнена пелюшками та дитячим одягом, у гаражі вже стояли зачохлені дитяче ліжечко й візочок, а воно не з’являлося на світ. І тоді я стала просити в Бога прощення і, знаєте, випросила! Тоді мені здавалося, що він мені пробачив, влаштувавши таке випробування, але я не знала, що найстрашніше чекало попереду…

– Ви не втомилися?

– Від чого? Від лежання в ліжку?

– І хто ж у вас народився? – запитала Вероніка підбадьорливо.

– Мені було тридцять вісім років, коли на світ з’явилася донечка Лариса. Мені здавалося, що щасливішого за мене немає нікого у світі! Усю свою любов, що накопичилася за роки очікування, я віддавала донечці. Кажуть, що материнська любов сліпа, і це правда. Напевно, моя мати ображалася, що я приділяла їй мало уваги, я навіть не помічала, що чоловік почав допізна затримуватися вечорами й часто приходив додому, хильнувши чарчину. Але я ні про що не шкодую. Єдиною квіткою в моєму житті стала Лариса…

Жінка замовкла. У її погаслих очах з’явилася іскорка життя, живий блиск. Вероніці не хотіло переривати розповідь цієї жінки, якій було просто необхідно вилити комусь душу. Лікарка вимкнула систему й глянула на годинник. Її вже чекав наступний хворий, і вона поспішала.

– Завтра я буду у вас у цей же час, – сказала вона Неллі Сергіївні, – тоді продовжимо нашу бесіду. Добре?

Жінка кивнула. В її очах блищали сльози.

– Може, вам треба щось купити? Мені не важко, – запитала Вероніка вже біля порога.

– Якщо можна, то купіть мені булочку й пакет молока. Я вам дам гроші.

– Не треба. Потім віддасте.

Вероніка не забула купити пацієнтці продукти, але потім зайшла по дорозі в магазинчик побутової хімії і взяла ще й мийний засіб. Навряд чи він був у Неллі Сергіївни, а вона вирішила помити в її квартирі підлогу.

Літня жінка зраділа Вероніці, як давній знайомій. «Напевно, їй дуже самотньо», – з жалем подумала Вероніка.

Старенька лежала під крапельницею, і Вероніка бачила, як тій кортить продовжити вчорашню розмову.

– Ви були щасливі тоді? – запитала Вероніка, немов їхня бесіда перервалася не вчора, а щойно.

– П’ятнадцять років я прожила, як у раю! Я водила доньку на всі дитячі заходи, у різні гуртки, возила влітку на море і в гори. Звичайно, я була дуже щаслива. Мені здавалося, що ніщо не може затьмарити наше життя…

По запалих щоках старенької скотилася сльоза, побігла струмочком по борозенці зморшки й завмерла прозорою крапелькою роси в кутику безбарвних губ.

– Не звертайте уваги, – сказала Неллі Сергіївна й вільною рукою змахнула сльозу. – Думала, що за стільки років я виплакала всі сльози, аж ні, ще ллються… Та це не я плачу, а моя душа… Ларисочці йшов шістнадцятий рік, коли в неї виявили невиліковне захворювання серця. Місцеві лікарі сказали, що вона безнадійна.

– Так і сказали?!

– Так. Але хіба я могла з цим змиритися?! Я була на прийомі в самого міністра охорони здоров’я, оббила пороги всіх клінік і міністерств, не було медичного закладу, де б я не побувала. Якби знала, де дорога на небо, то й у приймальню Всевишнього прийшла б! І знаєте, Вероніко, я добилася того, що один зі столичних світил медицини погодився прооперувати мою доньку!

– Ви – справжня мати.

– А як могло бути інакше? Статус матері не передбачає вихідних, відпусток, тихих ночей і спокою.

– Дівчинку оперували?

– Був уже призначений день операції, але Лариса не дожила до нього два тижні. Вона померла в мене на руках, а разом із нею померла моя душа. Прийнято вважати, що людське тіло вмирає і його покидає душа, а я знаю, що може бути навпаки: моє тіло ще живе, а душа… Вона померла в той день, коли померла моя донька… Ось бачите, я не плачу. Стільки років я не могла вимовити слова «померла донька», а ось тепер змогла. Напевно, скоро мене чекає зустріч із нею, і від цього вже не так боляче. Та й фізичний біль я перестала відчувати, напевно, тому, що душа болить завжди сильніше за тіло. Коли в мене виявили онкологію, то лікар запитав у мене: «Ви дуже потерпаєте від болю?» Я відповіла йому, що взагалі його не відчуваю, а він мені не повірив.

– А чоловік? Ваша мати? Вони були поруч із вами у важку хвилину? – запитала Вероніка й пошкодувала: а що, як раптом це болюче місце?

– Після… Після трагедії чоловік запив, а потім і пішов із дому до іншої жінки. Утім, тоді мені було все одно, де він і з ким. Зі смертю душі померли всі почуття до цієї людини, ніби й не було її в моєму житті.

– А мама?

– Мати померла через півроку після Лариси. Я залишилася одна, зовсім одна у великому світі з мертвою душею. Я не могла жити в тій квартирі, і незабаром мені запропонували обмін нашої двокімнатної на однокімнатну. Я погодилася. Тоді мені здавалося, що на новому місці легше буде впоратися, але нічого не змінилося. Ні-чо-го!

– І скільки років ви живете в цій квартирі?

– Майже вісімнадцять років. Знаєте, думка покінчити із собою з’явилася в той день, коли не стало Лариси, вона досі часто приходить, але я ніколи не зроблю цього.

– І правильно! Кожен із нас повинен прожити стільки, скільки йому відведено.

– Не тому, що легкодуха чи хотілося жити, – продовжила жінка, пропустивши зауваження Вероніки повз вуха. – Тільки через те, що на тому світі не зможу бути поруч із донькою. Моя кровиночка, без сумніву, зараз у раю, а хто пустить туди самогубцю? Але я знайшла вихід! І знаєте який?

– Який же? – запитала Вероніка, звільнивши воскову руку старенької від голки.

– Я щодня просила Бога, щоб дав здоров’я якій-небудь хворій дівчинці, пославши мені її невиліковне захворювання. Він, – жінка вказала кістлявим тонким пальцем угору, – почув мої молитви. Тепер я тішуся, що одна мати на землі не втратить свою доньку, а я незабаром зустрінуся зі своєю Ларисою.

Вероніка не стала сперечатися.

– Неллі Сергіївно, ви не будете проти, якщо я помию підлогу?

– Що ви?! Не треба! Я сама збиралася це зробити.

– Мені не важко! Я вже й мийний засіб прихопила. Ви полежіть, не вставайте, щоб голова не закрутилася, а я швиденько впораюсь. І не заперечуйте лікарю, хвора!

Вероніка насилу набрала відро води у ванній. Кран був старий, і вода текла жалюгідною тоненькою цівкою. Вона додала у воду мийний засіб, під ванною знайшла якусь ганчірку і, намочивши її у воді, заходилася мити підлогу. Виявилося, що зробити це було не так уже й просто. Товсті горбки пилу спресувалися й не піддавалися навіть після того, як вона намочила невелику ділянку. Вероніка взяла кухонний ніж і почала зішкрібати розмоклий бруд, але шар порохняви виявився занадто товстим. Щоб його розмочити до дерев’яних дощок підлоги, потрібно багато часу, а його у Вероніки не було. Тоді вона спробувала піддіти ножем не розмочений водою пил. Він почав відставати від підлоги, немов товстий волохатий килим. Такого Вероніка ще не бачила! Вона згорнула «килим» у рулон по всій квартирі, звільнивши ніжки стільця.

«Скільки ж років не милася підлога?» – спитала себе Вероніка, усе прибравши. Звичайно, долівка була не ідеально чиста, залишилися чорні смуги, які можна буде потім очистити щіткою й мийними засобами, але це вона зробить іншим разом. Вероніка знайшла в комірчині два поліпропіленові мішки, склала туди всю утрамбовану пилюку.

– Завтра в мене не буде часу продовжити прибирання, – сказала Вероніка, кинувши в мішок гумові рукавички, – але післязавтра ми надолужимо.

– Спасибі вам! – сказала жінка тремтячим голосом. – Ви просто не можете собі уявити, як я вам вдячна! Скільки я винна за прибирання?

– Тільки за крапельниці, – сказала Вероніка, забравши зі столу приготовані заздалегідь гроші.

– Я вас не втомила своїми розповідями?

– Що ви?! Мені час, – сказала Вероніка і, попрощавшись із Неллі Сергіївною, потягла важезні мішки до сміттєвих баків.

Дорогою додому Вероніка думала про нещасну жінку. Вона навіть уявити не могла, як було тяжко Неллі Сергіївні, коли вона в одну мить втратила всіх близьких людей. Звичайно, їй потрібно було б звернутися до психіатра за допомогою, тоді б вона не впала в депресію. І все-таки скільки часу не милася підлога? І як усе це витримали легені старенької?..

– Ти де так затрималася? – запитав Вероніку Назар. – Ти повинна була повернутися додому годину тому.

Вероніка могла б послатися на велику кількість викликів до хворих, оскільки перші весняні відлиги, що чергувалися з морозами, завжди збільшують застудні захворювання, але зараз вона не могла брехати. Досить із неї однієї великої брехні. При згадці про зраду її кинуло в жар.

– Так де ти затрималася? – повторив своє запитання Назар.

– Робила крапельницю одній старенькій, а в неї підлога була дуже брудна, – почала Вероніка, але Назар її зупинив.

– Ти найнялася до неї прибиральницею?! – пролунало цинічно й образливо.

– Назаре, у цієї жінки така трагічна доля…

– Що ти, як мати Тереза, вхопилася за швабру? – продовжив Назар.

Вероніка подивилася на чоловіка. На його обличчі грала глузлива посмішка. У неї відразу відпало бажання розповідати про Неллі Сергіївну, наче це могло образити не Вероніку, а нещасну самотню жінку.

– Ти не хочеш мене слухати, тож я не буду нічого говорити, – сказала Вероніка, прямуючи на кухню.

– Стривай! – Назар затримав її за руку. – Ти більше не будеш мити підлоги своїм пацієнткам! – Було сказано звичним тоном, який не приймає заперечення. – Ти мене зрозуміла?!

– Так, – тихо сказала Вероніка, звільняючи руку.

– Тобі хоч пристойно заплатили за таку брудну роботу? – крикнув Назар з іншої кімнати.

– Так, – відповіла Вероніка.

– Треба ж так принизитися! І як тільки можна так себе не поважати?! – почула вона голос Назара. Він ще щось сказав, але його голос заглушив звук увімкненого телевізора.

Розділ 26

Три тижні Діана перебувала в лікарні, і весь цей час її мучили всілякі здогади про те, хто оплачує не тільки її й Тимура лікування, але й надзвичайну турботу й увагу медперсоналу. Якби це була тітка Вероніка, то вона б не крилася. Звичайно, було б дуже приємно, якби ця допомога була від неї. Діана пробачила б їй усе: і свої дитячі сльози, і розбиті мрії про сукню на випускний вечір. Раніше їй здавалося, що зраду дорослої жінки по відношенню до дитини пробачити неможливо, але в останні дні дівчина зрозуміла, що крижина образи почала танути. Лише б тітка прийшла сюди, аби її знову побачити.

Слабка надія була на те, що в ролі благодійника був керівник їхньої групи Аркадій. Але коли той прийшов відвідати Діану з трьома жовтими тюльпанами, яким зараз була копійчана ціна, і двома яблуками, надії не залишилося. Невже таємний шанувальник? Або такий, як Іван Іванович? Від згадки про цього гладкого борова Діану почало нудити.

Коли її взяли на двомісячне стажування в групу моделей, вона була на сьомому небі. Здавалося, така майже неземна мрія – і так легко здійснилася. Вони з Тимуром тріумфували, незважаючи на те, що за навчання довелося віддати майже всі заощадження. Це був перший крок у модельному світі, але відкривалися великі перспективи після того, як Аркадій помітив здібності Діани. Із групи, у якій вони навчалися, він відібрав двох дівчат для свого робочого колективу. Це була майже перемога!

– От бачиш, якщо в тебе є всі дані, – сказав тоді Тимур, – можна потрапити на подіум, минаючи і ліжка, і зв’язки! А я знав, що тебе візьмуть! Ти ж така красуня!

– Навіть не віриться, що з двадцяти дівчат відібрали мене й Оксанку.

– А як могло бути інакше?! – не вгамовувався Тимур. – У тебе приваблива незвичайна зовнішність, довгі рівні ноги, а про волосся я взагалі мовчу!

– Цікаво, на кого я схожа, – сказала Діана, – на матір чи на батька?

– Не муч себе здогадками. – Тимур обійняв Діану за плечі. – Потерпи трошки, і тоді ми все дізнаємося про батьків.

– У нас ні близьких, ні далеких родичів, – із сумом констатувала Діана. – Від кого ми дізнаємося, якими вони були?

– Це в особовій справі записано, що нікого в нас немає. Ми народилися в селі, а там усі одне одного знають, і півсела – родичі. Ось зробимо, що намітили, тоді й поїдемо. Добре?

Діана погодилася з братом. Відтоді минав третій рік, а вони так нічого й не дізналися про своїх батьків. Було б непогано, якби їхнім покровителем виявився хтось із родичів, але це зі світу фантастики. Час звикнути, що в них немає зовсім нікого. Вони самі і вже давно нікого не чекають, ні на кого не сподіваються. Але чому їй досі сниться тітка Вероніка? Уві сні Діана бачить її добрі очі, відчуває, як щоки´ торкаються її теплі губи, а навколо так по-дитячому смачно пахне апельсинами… Діана зітхнула, повернула голову й подивилася у вікно. Схоже, весна вирішила остаточно вступити у свої права. Про це красномовно говорили й бездонна блакить неба, і набряклі бруньки на гілці яблуні, яку Діана могла бачити, не встаючи з ліжка, і невгамовне цвірінькання швидких горобців.

У двері хтось легенько постукав. «Отакої! – подумала Діана і всміхнулася. – Явно в нас із Тимуром багатий і впливовий покровитель, якщо медперсонал не входить до палати без стуку».

– Увійдіть! – крикнула вона.

Лікар приніс важкий пакет, поставив його біля тумбочки.

– Це наказали вам купити, – сказав, привітно всміхнувшись, і відразу почав оглядати хвору.

– Може, ви все-таки зізнаєтеся, хто вам наказує здмухувати з мене пилинки? – спитала Діана вже без надії.

– Голубонько, я вам не раз говорив, що цього ніхто не знає: ні я, ні завідувач відділення. Краще скажіть, що вас турбує?

– Нічого. Я почуваюся добре. Мене скоро випишуть?

– Вам у нас не сподобалося? Щось не так? – стурбовано запитав лікар.

– У мене вже боки болять від лежання в ліжку.

– Якщо так, то завтра здасте всі аналізи. Треба переконатися, що все у вас нормально.

– Які аналізи? – запитала Діана, при цьому її голос злегка затремтів.

– Усі аналізи крові…

– Крові? – перепитала Діана.

– Так, крові. Ви боїтеся уколу голки у вену?

– Лікарю, – схвильовано сказала Діана, – я хочу сьогодні ж виписатися з лікарні. Підготуйте мені, будь ласка, епікриз, поки я зберу свої речі.

– Але, – чоловік здивовано розвів руками, – я не можу вас виписати, не переконавшись…

– Тоді напишіть, що хвора самовільно залишила відділення.

– Мені може за це влетіти.

– Тоді йдіть і підготуйте виписку, – сказала Діана. Вона рішуче підвелася з ліжка й заходилася кидати свій одяг у порожній пакет. Лікарю нічого не залишалося, як вийти з палати.

Діана явно нервувалася. Звичайно, вона не збиралася довго затримуватися в лікарні, щоб не втратити форму. Занадто важким був її шлях на подіум від простого стажиста до супермоделі, а потім і до топ-моделі. Про те, як нелегко їй далися ці сходинки вгору, ніхто не знає, навіть Тимур.

«Треба зайти до нього в палату, – подумала Діана, переодягаючись, – і сказати, що виписалася».

Діана підійшла до дзеркала, за звичкою дбайливо й ретельно розчесала довге волосся, намагаючись не зачепити шрами від швів на потилиці, які ще нили. Звичайно, у неї з’явилася синюшність під очима, талія стала ширша, а обличчя було блідішим, ніж зазвичай. Але це все можна виправити. Головне, щоб Тимур не дізнався про причину її поспіху. А якщо лікар йому все розкаже? Доведеться визнати, що сама наполягла на виписці. Причина? Треба якнайшвидше привести себе у форму, щоб не зірвати намічене портфоліо для одного відомого закордонного глянцевого журналу. Якщо все піде за планом, буде авторська фотосесія, фото на обкладинці, а це – гроші. Їм дуже потрібні гроші. У них із Тимуром великі плани на майбутнє, а для цього необхідна чималенька сума. І годі сподіватися на якусь тітку Вероніку. Вона зрадила її дитячі мрії, грубо все перекреслила. Тепер до своєї мрії вона йде самостійно. Ні, не зовсім. Тимур – її опора. Для сестри він готовий перевернути гори. Отже, вона повинна виправдати його надії. Вона ніколи не вчинить так, як колись мама-тітка Вероніка.

Розділ 27

Уранці Микита вирішив не йти на заняття в інститут. Він старанно вчився, відвідував усі лекції, ходив на практичні заняття, вечорами сидів над підручниками, а потім працював в Інтернеті, намагаючись почерпнути для себе щось нове й необхідне. Він ясно усвідомлював, що знання потрібні йому не для того, щоб отримати «червоний» диплом, а для нього самого. Уже не один рік його родина йде до мети відкрити для сина власну клініку. Звичайно, для цього одного диплома буде замало, потрібні більш досвідчені і кваліфіковані фахівці. Він знайде таких людей, якщо будуть приміщення, сучасна апаратура, ліцензії і, звісно, його знання. Батько й мати пропадають на роботі, наближаючи його мрію.

Усе це Микита розумів, але сьогодні вранці відчув втому і спустошеність. Уперше не хотілося підводитися з ліжка, бігти в душову, щоб прийняти підбадьорливий контрастний душ, штовхатися в переповненому тролейбусі, почуваючись оселедцем у діжці, сидіти на парах. Добре, що батьки вже пішли з дому. Микита накрив голову подушкою, намагаючись ізолювати свій слух від шуму вулиці й трохи поспати. Він пролежав півгодини або більше, але так і не заснув. Хотів поніжитися ще трохи в ліжку, але не було того відчуття приємної знемоги, як у дитинстві, коли прокидаєшся вранці й розумієш, що вихідний, не треба залишати тепле ліжко, а можна просто валятися досхочу під ковдрою.

Микита не пішов приймати душ і чистити зуби, не хотілося чинити над собою навіть таке маленьке насильство. Він дістав із холодильника котлету, знехотя її прожував, запив мінералкою. Було лінь підігріти собі їжу або хоч закип’ятити воду для чаю. Микита побродив із кімнати в кімнату просто так, від нічого робити. Старі шпалери вже посіріли від пилу й набули жовтуватого відтінку старості. По кутах подекуди вони відстали від стін, не витримавши випробування часом, але мама їх старанно знову приліпила на невизначений термін. Їх давно потрібно здерти й замінити на нові, тоді б і кімнати не виглядали так убого, але навіть на це в них немає ні грошей, ні часу. Нічого, усе це він зможе виправити, коли почне працювати. Він не дасть мамі самій робити ремонт, а найме працівників, хороших фахівців, які зроблять усе швидко, якісно, із сучасних матеріалів. Можливо, доцільно буде зробити перепланування. Треба подумати над цим питанням. І звичайно ж, він заборонить мамі працювати так багато. Вона втомилася, це помітно. Вона гарна, і цей простенький, непривабливий одяг їй не пасує, він робить її старшою на вигляд. Звісно, треба буде дати мамі можливість відпочити. Вона – гарний фахівець, зможе працювати в його клініці на півставки й отримувати ті ж гроші, що заробляє зараз. Це буде потім, а зараз Микита хотів розібратися в собі і зрозуміти, чому він у рідних стінах відчуває такий дискомфорт. І ні старі шпалери, ні скрипучий старий диван і допотопний телевізор «Рекорд» у тому не винні. Розрив із Мариною його теж мало хвилював, усе вже перетліло, перегоріло і згасло, наче й не було нічого. Спасибі Яну, це він допоміг впоратися з нудьгою після розставання з нею.

Микита взяв мобільний телефон із полірованого журнального столика і, трохи повагавшись, набрав номер Яна.

– Привіт, – почув він знайомий голос у слухавці. – А ти що, студенте, не на заняттях?

– Ні.

– Захворів?

– Ні. Просто туга смертна якась найшла. Вирішив прогуляти заняття.

– Ну й правильно! Хіба то справжній студент, якщо в нього немає прогулів?! – Ян голосно розсміявся. Його зайва галасливість дратувала Микиту завжди, а сьогодні – тим більше. Він уже хотів попрощатися й продовжити розкопки у своїй душі, коли Ян запропонував: – Може, прошвирнемося кудись увечері, тугу розвіємо?

Микита знав, чим закінчуються ці нічні прогулянки. Клуб. Екстазі. Веселощі. Кайф. На все це потрібні гроші. До того ж Микиту зовсім не приваблювала перспектива присісти назавжди на цю погань.

– Ні, братику, – сказав він Яну. – Я пас.

– Чому?! Життя проходить, не можна, щоб воно пройшло повз тебе.

– Хочу побути вдома.

– Дивись сам, – розчаровано сказав Ян. – Надумаєш – дзвони.

Микита не збирався нікуди йти. Він намагався дивитися телевізор, читати книгу, полазив в Інтернеті, але ніщо не принесло полегшення. Усе тільки дратувало його дедалі більше. Він почав тягати по кімнатах «хобот» пилососа, уявивши, як зрадіє мати – їй не доведеться пилососити ввечері, прийшовши з роботи. Але навіть цей благородний порив не приніс йому задоволення. Хотілося чогось, і це «щось» не мало певної форми, було без запаху й навіть без назви. До самого вечора Микита так і не зміг зрозуміти, де і яке те, чого йому так зараз не вистачає. Він глянув на електронний годинник, який стояв на старенькому телевізорі й безшумно змінював свої червоні цифри, що світяться, відраховуючи безцільно витрачений час. Незабаром має повернутися додому батько. Микита подумав, що його прихід не потішить, не допоможе визначити те невідоме «щось», що внесло плутанину в його почуття. Навпаки, прихід батька, його дійшлість почне його дратувати ще більше.

Микита швидко одягнувся, намочив руку під краном, провів вологою долонею по волоссю і за кілька хвилин уже йшов вулицею в напрямку нічного клубу «Венера». Там він домовився зустрітися з Яном. Грошей у Микити було мало, але Ян пообіцяв позичити. Звичайно, борги треба повертати, але це буде не сьогодні, а потім. Зараз Микита повинен відпочити по повній програмі, а без екстазі відпочинок не може бути повноцінним. Хтось може заперечити, значить, цей хтось не знає, що життя може бути чорно-білим із домішками декількох кольорів, але є можливість побачити всю його палітру, відчути радість від споглядання найпростіших речей і відчути ейфорію нехай ненадовго, але все-таки…

– Агов! – Ян смикнув Микиту за рукав. – Летиш мимо, мало з ніг мене не збив.

– Пробач, – усміхнувся Микита й простягнув йому руку для вітання, – замислився.

– Менше думай, бери від життя все, що можна! – Ян по-дружньому поплескав по плечу. – Я вже про все подбав!

– І мені купив?

– Аякже! Дружба понад усе.

– Ходімо вже, філософе, – нетерпляче сказав Микита.

Микиті було весело, як ніколи. Після безцільно проведеного дня з гнітючим настроєм і даремних розкопок у своїй душі раптом усе стало на свої місця. Світ навколо заграв безліччю нових барв, запахів, відчуттів, так наповнив душу емоціями, що вони то вихлюпувалися назовні у вигляді запального еротичного танцю серед прекрасних дівчат, то виявлялися в нестримному сміху. Хотілося рухатися в такт із гучною, навіть оглушливою музикою, довго, безперервно, інтенсивно, наповнюючи танець радістю й самим життям. Нестримно хотілося сексу. Не того, коли потрібно думати, як не образити дівчину й принести їй задоволення, а необтяжливого, без жодних табу, щоб він був схожий не на першу ніч із дівчиною, а на тваринне злягання. Микита незабаром опинився з такою дівчиною в кінці коридору. Вона була під кайфом і хотіла того ж, що й він. Хіба є щось прекрасніше за те, коли бажання партнерів збігаються? П’ять хвилин грубого сексу здалися їм вічністю. Такого оргазму Микита ще не відчував! Він застогнав, і його крик, схожий на рик дикого звіра, заглушив писк задоволення партнерки. Якась парочка молодих людей захихотіла, наткнувшись на майже голі тіла на підлозі, і віддалилася шукати інше місце.

– Ти була неперевершеною, – пошепки сказав Микита.

– Ти теж звір, – відповів йому жіночий голос, важко дихаючи.

– Ти дуже гарна.

– Тут нічого не видно.

– Неважливо. Красу видно і в темряві. Ти підеш танцювати? – запитав Микита, застібаючи штани.

– Ходімо разом, – відповіла партнерка, – тільки не забудь зняти презерватив.

– Чорт!

Аж тепер Микита зрозумів, що надів труси і штани, забувши про презерватив. Йому стало смішно. Він так сміявся, що на очі навернулися сльози, він їх витирав, сміявся, а сльози знову текли з очей. Було так весело і смішно! А це дівчисько таке кумедне! І взагалі вона кудись втекла, а він навіть не встиг роздивитися її обличчя. Не встиг чи забув? Хіба це важливо?! Життя прекрасне. Навколо всі веселяться, але ніхто не знає, що він одягнувся, забувши зняти презерватив. Якби знали, то сміялися б, як він зараз. До речі, майже готова загадка!

– Яне! – Микита, задріботівши ногами, підбіг до нього. – Відгадай загадку.

– Не зараз! – відмахнувся від нього Ян.

– Ні, зараз! Ну дуже смішна загадка! – сказав Микита, продовжуючи одночасно танцювати й сміятися. – Що потрібно зняти, щоб одягнути штани?

– Шкарпетки! – сказав Ян, тискаючи худу дівчину, яка була на голову вища за нього.

Микита подивився на цю недоладну пару і розсміявся. Він довго не міг заспокоїтися від побаченого й почутого.

– Шкарпетки! – сміявся він, витираючи сльози й піт із лиця. – Ну й сказав!

Микита пішов до барної стійки, купив склянку соку. Холодний напій його трохи охолодив, і він перестав заливатися сміхом. Треба ж, він вигадав загадку! Нехай не смішну, але вигадав! А якщо написати книгу? А чому б і ні?! Він не дурнішій за інших! Але почати треба зараз, а не завтра. Микита схопив у роздягальні джинсову курточку, побіг до автомобіля, на дашку якого світилися цифри, назвав адресу. Незабаром він був удома. Батьки вже спали, і Микита, намагаючись не шуміти, прошмигнув у свою кімнату, але там налетів на стілець, перечепився і впав. На шум зі спальні вийшла мати.

– Що тут сталося? – запитала вона й примружилася від світла – Микита ввімкнув настільну лампу.

– Усе нормально, мамо, – кинув він розгублено, риючись у шухляді стола.

– Ти п’яний? – запитала Вероніка, побачивши перевернутий стілець.

– Мамо! – Микита підійшов до матері, легенько повернув її до виходу. – Ти ж знаєш, що я не п’ю. Іди спати, не заважай мені.

Він зачинив за матір’ю двері, сів за робочий стіл. У новому зошиті він написав заголовок великими друкованими літерами «Сила життя і смерті». Подумавши трохи, він поставив знак питання на цьому рядку, а на новому старанно вивів «Життя і смерть». Повагавшись, поставив у кінці цієї фрази знак питання. Треба ще подумати над назвою, але те, що в його роботі йтиметься про життя і смерть, сумнівів не було. І розгляне він ці питання не з професійного боку, а з незвичайного ракурсу. Він спробує побачити життя і смерть очима тварин і навіть рослин. Це буде ново, несподівано, ексклюзивно. Микита, не вагаючись, розділив чисту сторінку навпіл. Ліворуч написав «Життя», а праворуч – «Смерть». Він нахилився над зошитом і швидко почав писати розгонистим почерком…

Розділ 28

Кіра прокинулася від дзвінка будильника. Як вона ненавиділа цей звук! І чому саме після його дзвінка приходить відчуття, ніби ночі сну не було, і страшенно хочеться спати? Якісь розумники підрахували, що людина уві сні проводить тридцять відсотків свого дорогоцінного життя. А хто-небудь вирахував, скільки відсотків людей мріє від душі виспатися?

Кіра доклала неабияке зусилля волі, щоб скинути із себе таку бажану ковдру й відірвати важку голову від подушки. Щоб добре заробляти, їй доводиться рано вставати й бігати по об’єктах продажу до пізньої ночі. «Більше натопаєш – більше нахлопаєш», – любить повторювати її директор. І вона тупотить, але й нахлопує непогано.

А ранок у неї починається однаково – з тупання на кухню. Кіра вмикає електрочайник. Той видає легке шипіння, сповістивши кухню й домочадців про те, що ранок нового дня розпочався. По ходу в спальню доньки Кіра вмикає душ. Усі рухи продумані до дрібниць. Поки вона розбудить Наталю, закипить чайник і у ванній збіжить холодна вода.

– Наталко, донечко, – хриплуватим після сну голосом протяжно, на одній ноті тягне Кіра. На цей звук чадо ніяк не реагує. Кіра чудово її розуміє – донька, як і вона, «сова»: лягає пізно, а ранковий підйом для неї подібний до тортур. – Час до школи! – голосніше повторює Кіра. Вона знає, що треба повторити ці фрази багато разів поспіль, тому не йде зі спальні, а продовжує співати: – Наталю, уже час! Ти запізнишся! Вставай!

Ковдра заворушилася і знову завмерла.

– Як хочеш, але я йду за кухлем холодної води!

Магічні слова! Ковдра відлітає вбік, і з ліжка вислизає з мученицьким виразом дівчина зі скуйовдженим волоссям.

– Мамо, народи мене заново! – вимовляє вона і, забувши взути пантофлі, тупотить у ванну. – Я перша! – повідомляє вона з коридору.

Кіра бере щоденник, щоб зібрати доньці зошити й підручники. Скільки вона намагається привчити її до порядку – безрезультатно. На столі безлад, немов тут пролетіло торнадо. Кіра відкриває щоденник і бачить запис, зроблений червоною ручкою: «Ваша донька знову прогуляла два уроки математики! Прошу Вас вжити заходів!» У кінці знак оклику. Це вже не прохання, а наказ. І яких вона повинна вжити заходів? Відмовити в кишенькових грошах? Уже зробила. Наказати не прогулювати уроки? Не діє. Заборонити ходити гуляти з друзями? Усе одно піде, коли залишиться одна. Поговорити по душах? Було, і не раз.

Кіра склала акуратним стосом зошити і книги згідно з розкладом, стомлено сіла на стілець. День розпочався невдало. І чому в неї така недолуга дочка? Начебто і не потвора, і не дурна, і не зла, а ось ці прогули, небажання вчитися… Зате бажання виділятися з натовпу, бути не такою, як усі. З цим Кіра могла змиритися, але от що робити з навчанням?

– Уже прочитала послання Гіпотенузи? – запитала Наталя, витираючи волосся рушником. Кіра кивнула. – І що ти скажеш?

– А ти нічого не хочеш мені сказати? – Кіра подивилася прямо в очі доньки – ні крапельки каяття.

– Вона мене не любить, бо я користуюся косметикою. Розумієш, мамо, Гіпотенуза – це згусток епохи розвиненого соціалізму. «Дівчинка повинна мати натуральну красу!» А якщо мені Бог її не дав? Мені треба ходити потворою?

– Ну що ти на себе наговорюєш?! Нормальна в тебе зовнішність.

– Не буду я ходити, як черниця!

Наталя кинула рушник на ліжко.

– Вона мене ненавидить, і це взаємно!

– Донечко, я ж не прошу тебе її любити, – сказала Кіра, заправляючи ліжко дочки. – Я прошу тебе відвідувати її уроки й отримати знання для себе, для того, щоб хоч до технікуму вступити. Зрозумій, вона працювала й буде надалі працювати. Якщо їй усе одно, яка оцінка в тебе, то мені не байдуже, що в тебе ось тут! – Кіра постукала пальцем по голові.

– Якщо я навіть піду на заняття, то все одно отримаю погану оцінку. Ти це розумієш?!

– Добре. Я постараюся знайти час і сходжу до школи. А ти не прогулюй, прошу тебе.

– Ідея відвідати Гіпотенузу мені подобається, – всміхнулася Наталя.

– Чому ти так говориш? Мій візит може що-небудь змінити?

– Звичайно! Віднеси їй подарунок, і на якийсь час у моєму щоденнику з’являться стерпні оцінки.

– Але в голову тобі нічого не додасться, – зітхнула Кіра. – Збирайся до школи, поговоримо ввечері, бо я спізнюся на п’ятихвилинку.

– Мамо, та в тебе склероз! – засміялася Наталя. – Забула, що ти взяла відгул, бо у твоєї подруги сьогодні вихідний і ви зібралися пліткувати в неї на кухні?

Кіра ляснула себе долонею по лобі.

– Це ж треба! Один ранок можна було поспати досхочу, а я, балда, забула! Це ти все винна! – Кіра жартівливо вдарила мокрим рушником доньку. – Була б ти, як Микита, я б горя з тобою не знала!

– А що Микита? Святий або в нього крила на спині виросли? – Наталя невдоволено поморщила ніс.

– Його не треба вмовляти ходити на заняття. Він сам біжить уранці й до вечора в інституті гризе граніт науки.

– Неправда. Останнім часом я його часто бачу вдень, у той час, коли він повинен бути на заняттях.

– Значить, занять не було в цей час.

– Раніше були, а тепер не стало. Цікаво! До того ж заняття завжди скасовують тоді, коли його батьків немає вдома. Та й узагалі він став якимось дивним, – сказала Наталя і повела плечима.

– Як це розуміти?

– Раніше було зустріне мене, привітається, спитає, як справи, пожартує, а тепер може пройти повз мене й не помітити, наче я якийсь привид.

– Не вигадуй!

– Я серйозно! То ходить, як зомбі, то смиканий якийсь весь, нервовий.

– Не знаю, – похитала головою Кіра. – Сьогодні зустрінуся з Веронікою, поговорю. А ти біжи на кухню, снідай і на заняття!

– Слухаюся! – Наталя приклала випрямлені долоні до скроні, витягнулася у стійці «струнко».

– До порожньої голови руку не прикладають! Ми так у дитинстві говорили, – всміхнулася Кіра.

– Ми теж так казали в дитинстві! – засміялася Наталя і дзвінко поцілувала матір у щоку.

Кіра добровільно взяла на себе обов’язки закупівлі продуктів на дві сім’ї. Вона скупила все необхідне в найближчому супермаркеті. Звичайно, був варіант усе це купити в одному з численних невеликих продуктових магазинчиків, розташованих недалеко від будинку, але тут можна було при бажанні знайти продукти за акційними цінами і скористатися знижками по картці постійного покупця. Усе було добре, поки Кіра не перевантажила вміст візка в пакети. Вийшло три важкі торби, з якими їй належало пхатися цілий квартал. Через пару сотень метрів Кіра вже пошкодувала, що пішла сама, а не з Веронікою. Один із пакетів не витримав вантажу, і його ручка відірвалася.

«Нічого страшного, – сказала вона собі, – що не може витримати пакет, повинна витримати жінка».

Вона вже зібралася подзвонити Вероніці, щоб та прийшла їй на допомогу, але передумала. Вероніка останнім часом виглядала такою змученою, втомленою й роздратованою, що Кірі перехотілося дзвонити. Вона зв’язала порвану ручку і, не поспішаючи, потягла пакети.

Займаючись приготуванням страв, Кіра розповіла про прогули доньки й намір купити подарунок учительці математики.

– Може, й треба так зробити, – сказала Вероніка, помішуючи ополоником борщ у великій п’ятилітровій каструлі. – Яка там зарплатня в учителів? А якщо подивитися з іншого боку, то кожен має право вибору. Не влаштовує зарплатня – шукай підробіток. Я теж мало заробляю, але не вимагаю від хворих хабарів, а йду після роботи робити уколи, практично виходить, що працюю ще й маніпуляційною медсестрою.

– Так і не навчилася продавати лікарняні листи? – всміхнулася Кіра.

– Ні. І навіть не збираюся. Я дорожу своїм дипломом і роботою. Краще я по трьох квартирах побігаю, три крапельниці поставлю й зароблю те саме, що за один хабар, зате совість моя буде чиста. До речі, хочу тобі розповісти про одну літню жінку, – сказала Вероніка. Вона заходилася чистити картоплю й розповідати про Неллі Сергіївну.

– Уявляєш, – сказала Вероніка, відправивши очищену чергову картоплину в каструлю з водою, – я навіть не припускала, що пил із роками може спресовуватися. У фільмах показують, що в занедбаних порожніх приміщеннях він піднімається стовпом, як на ґрунтовій дорозі після автомобіля, але це неправда.

– Який жах! Я навіть не можу собі уявити! – сказала Кіра, округливши очі.

– А вчора, – продовжила Вероніка, – я принесла продукти з дому, щоб зварити їй легкий супчик. Заходжу на кухню й починаю шукати каструлю і сковорідку. Відкрила стіл, там стоїть картонна коробка в целофановому мішку й більше нічого немає. У настінній шафі та сама картина. Я зазирнула в холодильник, він увімкнений, але там нічого немає. Подивилася в духовці – і там порожньо. Нічого не розуміючи, запитую бабусю: «Неллі Сергіївно, а де мені взяти каструльку і сковорідку?» Вона відповідає, що весь посуд у коробці в столі, вона ще не встигла його розпакувати після переїзду.

– Як не встигла? Ти ж сказала, що вона переїхала в цю квартиру майже вісімнадцять років тому? – здивовано запитала Кіра.

– Саме так! Я потягнула мішок із коробкою на себе, а целофан розсипався в мене в руках від старості. Дістаю коробку, а там усе так акуратно складено, усе ідеально чистеньке. Весь посуд перекладений старими газетами, помітно, що жінка була справжньою господинею, навіть дно каструль вичищено до блиску. Там я знайшла все, що потрібно.

– Я не зовсім зрозуміла, – сказала Кіра, – у чому тоді вона готувала всі ці роки?

– Ти правильно зрозуміла. Вона вісімнадцять років нічого не готувала.

– Як це?

– А ось так. Час для неї зупинився зі смертю доньки. Вона не змогла оговтатися від втрати, а поруч не було близької чи рідної людини. Я чула, що самотність вбиває, але не знала, що вона здатна змінити плин часу. Зауваж, вона сказала, що ще не встигла розпакувати речі. Це означає, що вона повністю втратила зв’язок із життям, згубила відлік часу. І я не можу, та й не маю права її засуджувати. Їй здається, що вона переїхала недавно, хоча минуло вісімнадцять років!

– У мене мурашки по шкірі! Як вона жила всі ці роки без гарячої їжі?

– Щось їла всухом’ятку, ось і заробила рак шлунка, – зітхнула Вероніка й опустила у воду останню картоплину.

– А в старенької все в порядку з головою?

– Так. Вона розумна й мудра. Ти знаєш, Кіро, мені її так шкода. Скоро закінчу їй ставити крапельниці, але все одно буду навідувати. Напевно, дуже страшно ось так на старості залишитися самотньою й нікому не потрібною, – задумливо сказала Вероніка.

– Не приведи Господи, таке пережити й до такого дожитися, – сказала Кіра. – А давай приготуємо чого-небудь більше, і ти її почастуєш, – запропонувала вона. – Нехай хоч останні дні смачненько поїсть.

– Давай. Якби ти бачила, з яким апетитом вона їла мій пісний суп!

– Що ми їй приготуємо?

– Треба щось легке, – сказала Вероніка. – Її організм уже відвик від нормальної їжі. Тепер важливо не нашкодити.

– Може, курячий бульйон, пюре на воді та парову курячу котлетку?

– Підійде, – погодилася Вероніка.

Подруги ще довго намагалися зрозуміти, як жила ці роки самотня, усіма покинута й забута жінка. Одне було незрозуміло: як могло вийти так, що за всі ці роки не знайшлося жодної людини, яка б підтримала Неллі Сергіївну, допомогла впоратися з бідою.

– А кому потрібні самотні й знедолені? – підбила підсумок Кіра. – Я не знаю, що мене чекає на схилі років, але я й ворогу не побажаю такої долі, як у цієї нещасної жінки.

– Давай не будемо про сумне, – попросила Вероніка.

– Добре. Розкажи тепер про Микиту.

– Усе по-старому. Навчається.

– Наталка казала, що бачила його вдома в навчальний час, – обережно мовила Кіра.

– Виключено! Микита сумлінно відвідує заняття. Так, мало не забула похвалитися! Він у мене почав писати книгу!

– Книгу? Що це на нього найшло?

– Натхнення, Кіро, натхнення!

– Тобі давав читати?

– Поки що ні. Сказав, що напише частину до логічного завершення, тоді дасть почитати.

– А ти, Вероніко, запитай Микиту на всяк випадок, чому він став бувати вдома, коли ви на роботі.

– Спитаю, – сказала Вероніка, намагаючись не показати свою образу. Просто Кіра їй заздрить. І є чому. У неї росте неслухняна, примхлива донька, а Микита зовсім інший, з ним немає жодних проблем. Правда, коли він пише ночами, то стає надто збудженим. Напевно, так буває у всіх письменників, коли їх відвідує муза.

Розділ 29

Перший гарячковий запал у Захара Єфремовича після зустрічі з Веронікою охолов уже через день. Чоловік так закрутився на роботі, що приходив додому втомлений і спустошений. До того ж треба було отримати в Олександра Івановича, як вони між собою називали, «товар» і передати Сені для виготовлення наркотиків, а в цей час у медсанчастині міста була перевірка зі столиці. Захар Єфремович був на межі, нервував страшенно і не менше від Олександра Івановича. Якщо виявиться джерело витоку «товару», то весь їхній бізнес полетить до біса.

Іноді Захара Єфремовича мучили сумніви. А що, як потягнуть за ниточку, а вона приведе до нього? Чи не здасть його Олександр Іванович? Ніби не повинен. Вони давно вирішили: якщо хтось із них попадеться, інший мусить залишитися на волі, щоб і забезпечувати захист, і накопичити гроші на майбутнє. Напевно, зв’язки в прокуратурі та інших органах, причетних до їхньої «годівниці», зіграли свою роль. Перевірка була жорстка, але закінчилася благополучно. І тільки тоді, коли високопоставлені столичні гості після пригощання в клубі «Венера», п’яні, як чіп, були відправлені додому, Захар Єфремович зітхнув із полегшенням. Пронесло! Тепер треба буде отримати «товар» і напружити Сеню, щоб не було збоїв у роботі. Але передусім друзі поїхали в будинок Захара Єфремовича. Потрібно було відійти від метушні та заспокоїтися.

Після сауни друзі сіли перед каміном і змогли повністю розслабитися за чаркою коньяку. Якийсь час вони мовчки спостерігали за танцем полум’я в каміні. Сухі поліна приємно й неголосно потріскували, коли їх облизував своїм язиком ненаситний вогонь.

– А ти знаєш, – Олександр Іванович першим порушив мовчанку, – я вперше допустив у голову думку про те, що час покінчити з цим нашим бізнесом, поки ми не погоріли.

– Злякався? Чи згадав про клятву Гіппократа? – з легкою насмішкою запитав Захар Єфремович.

– Уяви собі, що вперше стало лячно.

– І яке ти прийняв рішення?

– Я вирішив, – Олександр Іванович зробив маленький ковток і відчув, як приємне тепло поступово заповнює його зсередини, – що влада грошей сильніша за будь-яку клятву.

Захар Єфремович засміявся.

– А я й не сумнівався, що ти приблизно так відповіси, – сказав він.

– А що робити? Доводиться крутитися. То одне треба, то інше. Так уже людина влаштована, завжди їй чогось не вистачає.

– Ще пару років, і будемо закруглятися, – сказав Захар Єфремович. – Треба вміти вчасно зупинитися.

– А потім що? Зуби на полицю покладемо? – посміхнувся Олександр Іванович.

– Накупимо нерухомості, будемо здавати в оренду.

– І жити на ті копійки? Ні, не вийде в нас так. Хтось звик їсти вранці вівсянку, і його це цілком влаштовує. А чому? – міркував Олександр Іванович. – Тому, що він не бачив іншої їжі. А хто звик їсти чорну ікру, той не захоче вівсянки. Чи не так?

– Ти маєш рацію. Ми з тобою обов’язково що-небудь придумаємо. Це буде потім, а зараз треба ще трохи назбирати грошей. Згоден?

Олександр Іванович кивнув.

– І все одно рано чи пізно приходить час, коли хочеться спокійно пожити, спати і не думати, що наступну ніч можеш провести вже на нарах.

– Давай не будемо про це, – попросив Захар Єфремович. – Ти мені краще скажи, як мої підопічні? Досить того, що я сплачую?

– Цілком! Я тебе не розумію. Чому ти так ними опікуєшся? Оплатив лікування, і досить. А то там і апельсинчики, і халатики, і навіть кімнатні капці.

– Напевно, щоб совість свою заспокоїти.

– Нехай вона в тебе спить спокійно, – посміхнувся повеселілий від випитого Олександр Іванович, – з потерпілих порошинки здувають. Задоволений?

– Спасибі тобі.

– Це вони тобі повинні ноги й руки цілувати.

– За те, що я їх покалічив?

– Та про дівчисько не турбуйся, там усе нормально. А хлопець – я вже тобі говорив – залишиться калікою. Але ти не переживай, вони з дитбудинку, тому живучі. Знайде собі легшу роботу, і все.

– Ти мені повідомиш, коли їх будуть виписувати?

– Хочеш зустрітися?! Не роби дурниць. Раптом вони тебе впізнають?

– Усе буде нормально, – всміхнувся Захар Єфремович і налив іще коньяку в маленькі чарки. – Пам’ятаєш, я тобі розповідав, що зустрів Вероніку?

– А-а-а! Ту, із села, – протягнув Олександр Іванович. – Село пам’ятаю, а її саму – ні. Ти тоді півсела дівок перепсував, – розсміявся він, – хіба всіх пригадаєш?!

– Вона працює десь дільничним лікарем. Мені треба знати, де вона живе, домашній телефон і так далі.

– Не питання! Тільки навіщо тобі це треба?

– Напевно, приходить час, коли починаєш замислюватися про створення родини.

– Ха-ха-ха! – Олександр Іванович голосно розсміявся й поплескав у долоні. – Браво! Нарешті ти заговорив про родинне вогнище! А до цього ти з жінками жив просто так?

– Намагався, але все було не те.

– А от зі старіючою заміжньою лікаркою – це те, що треба?

– Не йде вона мені з голови. Засіла думка, що вона повинна бути поряд зі мною, і все! – зізнався Захар Єфремович.

– Ловлять ту, яка тікає, та, що поруч, почекає. Тобі вона потрібна тільки тому, що вона не твоя? Тебе це заїло? Спочатку подумай гарненько, навіщо вона тобі треба? Хіба мало навколо жінок, молодших за неї та самотніх?

– Мені хочеться нормальну сім’ю.

– Друже мій, – Олександр Іванович обняв його за плечі, – перш, ніж сказати «одружуся», згадай Менандра, який говорив: «Якщо хочеш прожити без смутку, не одружуйся».

– Я часто думаю про Вероніку, – не відреагувавши на зауваження друга, промовив Захар Єфремович, – і все частіше доходжу висновку, що вона саме та жінка, яка мені потрібна.

– Мені здається, ти це говорив уже не раз.

– А тепер усе більш серйозно. У ній є те, чого не було в моїх колишніх жінках, – замислено сказав Захар Єфремович.

– І все одно, – зауважив Олександр Іванович, – я б тобі порадив не поспішати. Вона заміжня. Ти хочеш зробити її своєю коханкою?

– Ні. Дружиною.

– Тоді подумай, чи варто руйнувати родину? А раптом вона зовсім не така, як тобі здалося при зустрічі? Розбити її життя заради своєї примхи? Озирнися навколо! У тебе є вибір!

– Я прислу´хаюся до твоєї поради і ще раз усе зважу. Справді, треба заспокоїтися, зняти стрес, розібратися в собі і вже потім визначитися з подальшими діями.

– Ось тепер я тебе впізнаю! Розважливий, мудрий, розумний!

– Годі базікати, – всміхнувся Захар Єфремович, – може, поплаваємо в басейні? Там чудесна водичка!

– Ходімо, бо якось я швидко захмелів, – погодився Олександр Іванович.

Розділ 30

Тимур був дуже здивований тим, як поспішно Діана залишила відділення. Тільки вчора заходила до нього в палату, весело щебетала про те, що їм випала чудова нагода відпочити, наїстися досхочу й відіспатися і що вони не будуть квапитися додому до повного одужання. А сьогодні забігла вже з речами й повідомила, що виписується.

– Тебе так несподівано й поспішно відпустили, – зауважив здивований Тимур.

– Я сама так вирішила, – зізналася Діана.

– Куди ти поспішаєш? У тебе зараз немає показів.

– Я почала набирати вагу, – сказала Діана.

– Та ти така худенька, що ще хоч п’ять кілограмів додаси, не буде помітно.

– Це тобі так здається. До того ж мої м’язи від постійного лежання ослабнуть, і всі старання й тренування зійдуть на «нуль». Ти хочеш, щоб я перетворилася на товстого лежебоку тюленя? – всміхнулася Діана, але Тимуру усмішка здалася натягнутою й неприродною.

– Ти мене не обманюєш? – він подивився їй в очі.

– У мене все гаразд, – сказала Діана, погладивши його руку. – Ти одужуй, а я краще вдома тиждень посиджу. Я буду приходити до тебе щодня, – пообіцяла вона й незабаром пішла.

«Можливо, вона має рацію, – подумав Тимур. – Удома їй буде спокійніше й комфортніше, ніж у лікарняній палаті». Він і сам був не проти повернутися додому на доліковування, але після складної операції на колінному суглобі доведеться ще якийсь час бути в лікарні під наглядом.

Тимур уже мав розмову з лікарем щодо свого майбутнього. Той не став приховувати, що Тимуру доведеться пару місяців полежати тут, потім протягом року ходити з милицями, а в кращому випадку з паличкою, щоб зменшити навантаження на коліно. І все одно він залишиться кульгавим на все життя. Але не це лякало Тимура. Зрештою, йому не ходити по подіуму, як Діані. Непокоїло те, що його коліно не буде до кінця згинатися, як раніше. Лікар сказав прямо, що він не зможе більше працювати на будівництві, треба подумати про зміну професії. Про це Тимур ще не говорив Діані. Тепер він мав вирішити, як їм жити далі, адже на нього Діана покладає великі надії. Через рік він, усупереч усім рекомендаціям лікарів, повернеться на будівництво, а ось де заробляти гроші в період реабілітації? Є над чим подумати.

Тимур спробував лягти на бік, але коліно відгукнулося сильним болем. Він глухо застогнав і ліг на спину. Його думки знову й знову кружляли навколо Діани. Це він підкинув їй думку стати моделлю, помітивши з дитинства її слабкість вбиратися й поважно походжати перед дзеркалом. Він працював на будівництві, відкладаючи гроші на навчання Діани в групі моделей. Він бачив її королівську гідність і поблажливість, коли вона потрапила до гарного наставника і вперше вийшла на подіум не як стажер, а як модель. Він пишався і був безмірно щасливий, коли через рік Діана стала супермоделлю, а незабаром – топ-моделлю. Вони разом раділи кожному її успіху. Тимур цілував обкладинку глянцевого журналу, де була Діана в розкішному вечірньому платті. Йому хотілося плакати від щастя, але не міг – він не звик плакати, адже в дитбудинку жорсткі закони і слабкість не віталася.

На випускному вечорі в дитбудинку Діана заговорила про те, що тепер можна з’їздити в село й дізнатися все про своїх батьків. Вони нічого не відали про батька, знали, що мати була незаміжня й померла в день їхнього народження. Але Тимур порадив не поспішати.

– Але чому? – здивувалася Діана. – Ми так чекали того часу, коли станемо самостійними.

– Уяви собі таку картину, – сказав тоді він. – Ми приїжджаємо голі, босі, без копійки в кишені. Напевно, у селі живуть якісь наші родичі. Що вони про нас подумають? Приїхали з простягнутою рукою? Чи приймуть нас такими? Чи захочуть визнати?

– І що ми будемо робити? – запитала Діана з наївністю скривдженої дитини.

– Спочатку ми отримаємо своє житло, щоб родичі не подумали, що ми приїхали до них просити кут. Потім здобудемо професії й заробимо свої гроші, щоб відчути незалежність. А в ідеалі було б так, щоб ти з’явилася в селі відомою моделлю, а не заляканою дівчинкою в інтернатській курточці.

– Ти, як завжди, правий, – погодилася Діана й додала: – Мені дуже хочеться замовити мамі на могилу красивий пам’ятник. Я хотіла б зробити його за індивідуальним проектом. Я про це давно мріяла, але не зізнавалася тобі.

– І як ти його собі уявляєш? Розкажи негайно! – Тимур жартівливо ущипнув Діану за плече.

– Жінка, схожа на нашу матір, сидить на траві, простягнувши руки вперед, немов захищаючи від бід своїх двох дітей, – мрійливо сказала Діана, втишивши голос.

– А ти можеш собі уявити, скільки це буде коштувати?

– Поки що ні, але я ж буду моделлю, поїду за кордон із показом, привезу багато грошиків, – засміялася Діана, а тоді серйозно додала: – Ти в мене віриш?

– Якби не вірив, то навіщо б ми стільки мріяли? Будували плани на майбутнє? Дурненька ти!

Найбільше Тимур боявся того, що Діані доведеться йти вгору кар’єрною драбиною через ліжко, але все обійшлося. Інакше бути не могло. Діана мала неординарну, незвичайну зовнішність. У неї були великі розкосі очі зеленого кольору. Саме не зеленуватого відтінку, а зелені! Тимур ніколи не бачив таких очей. На світ вона дивилася незіпсованим поглядом не дорослої жінки, а милої дівчинки-підлітка. Їй можна було не наносити грим. Навколо красивих очей – пухнасті довгі чорні вії, а брови мали форму тонкої чорної нитки, наче крила птаха в розмаху. Світле волосся вона найчастіше розпускала по плечах, і воно весело пружинило по спині, від чого і так тонка талія Діани здавалася зовсім осиною. Коли Діана укладала волосся у високу зачіску, її шия видовжувалася. Здавалося, що сама королева йде на важливу церемонію, гордо піднявши голову.

Тимур мріяв про те, щоб у Діани був хороший, добрий хлопець. На свою біду, він одного разу зайшов із роботи зі своїм колегою Геною. Той нічим не вирізнявся, але Діані сподобався, і молоді люди почали зустрічатися. Тимур був проти, вважаючи вибір сестри не гідним її. До того ж він знав Гену як любителя вечорами сидіти з пляшками пива, а іноді і з іншими дівчатами. Тимур сподівався, що в Діани рано чи пізно відкриються очі, і це сталося приблизно рік тому. Вона сама була ініціатором припинення відносин, а Гена вже наступного дня зустрічався з іншою. Після нього Діана якось замкнулася в собі й не поспішала заводити нові знайомства.

Ідея накопичити грошей, продати кімнати в гуртожитку та купити квартири в цьому місті прийшла їм обом одночасно. Порадившись, вони вирішили відкласти поїздку на батьківщину.

– Ось тоді ми приїдемо вже точно не з простягнутою рукою, – радісно сказав Тимур.

– Ми з гордістю зможемо розповісти всім, що маємо, – натхненно виголосила Діана, – і доб’ємося всього самі, своєю працею. Як ти думаєш, мама пишалася б нами? – запитала вона, уважно подивившись йому в очі.

– Як вона може нами пишатися?

– Вона все бачить звідти. А якщо ні, то я прийду на її могилу і все їй розкажу.

– Добре, – погодився Тимур. Йому не хотілося засмучувати сестру, хоча вони не раз говорили про те, що нічого не знають про свою матір. Можливо, вона була питущою або гулящою? Чи були в неї ще діти? І чому вона народила їх, будучи незаміжньою?

Зараз вони були на півдорозі до досягнення своїх цілей. Якщо продати кімнату Діани, додати їхні заощадження, то вистачає на однокімнатну квартиру в спальному районі. Звичайно, хотілося б, щоб сестра мала житло в новобудові, але потім можна буде накопичити грошей і зробити доплату при обміні.

– Чорт! – Тимур вилаявся, згадавши, що тепер нескоро повернеться на свою роботу. Добре, що до цієї аварії вони встигли зібрати потрібну суму для купівлі житла Діані. А він може поки винаймати квартиру. Хіба йому багато треба? Головне, щоб у сестри було і своє житло, і робота, і місце під сонцем…

Розділ 31

Діана увійшла в кімнату, поставила в куток пакет із речами. Ось вона і вдома. Пройшла до своєї кімнати, провела рукою по письмовому столу. На долоні залишилися сліди від пилу. Треба пройтися пилососом, протерти всю пилюку у своїй кімнаті та в Тимура. Але спочатку треба прийняти душ. У лікарні вона перебувала в палаті підвищеної комфортності, де були і телевізор, і холодильник, і мікрохвильова піч, і душова кабіна. Але там були не її шампунь і мило, а вона не звикла до чужих запахів. Лікарняний шампунь був не з дешевих, але він не підходив для її волосся. Після миття воно погано розчісувалося й не мало того блиску, до якого дівчина звикла. До того ж вона завжди користувалася бальзамами після миття голови, а в лікарні їх не було. Звичайно, вона могла б попросити і їй би принесли те, чого вона зажадала, але Діана не стала нахабніти. Тепер можна митися тим гелем, який вона вважає найкращим, натерти тіло «молочком» і висушити волосся не феном, а природним чином – розпустити його й дати просохнути.

Дівчина довго ніжилася під краплями води, вдихаючи улюблені запахи свого шампуню. Після душу вона обмоталася великим банним рушником, сполоснула за собою ванну і стала перед дзеркалом. Воно було великим і доходило до самої підлоги. Це дзеркало купив для неї Тимур, сказавши, що вона повинна бачити свою красу на повен зріст. Він дуже її любить. Як би вижила в дитячому будинку без нього? Та й після випуску не змогла б без нього зробити й кроку в самостійному житті. Він покладає на неї великі надії. Як не підвести брата? Не розчарувати його сподівання? Діана важко зітхнула, задивившись у дзеркало. Доведеться трохи попрацювати в тренажерному залі, щоб підкачати м’язи. А про зайву вагу вона сказала Тимуру, щоб пояснити свою термінову виписку з відділення.

Діана, не поспішаючи, пасмо за пасмом розчесала волосся, підпушила його руками. Вона пройшла на кухню, відкрила холодильник. Цього і слід було очікувати! Приготовлена їжа мала неприємний, тухлий запах. Діана викинула геть усе, помила каструлі. У морозильнику знайшла пачку пельменів. Вони завжди самостійно готували їжу, але пакет магазинних напівфабрикатів зазвичай лежав на «чорний день». Іноді їм доводилося затримуватися на роботі або приходили додому втомлені, тоді Тимур говорив словами з «Маски-шоу»: «Чорний день настав!» – і діставав пакет. Діані подобалося господарювати на кухні. Приємно було усвідомлювати, що на новенькій блискучій каструльці немає номера й вона належить тобі. Не треба гадати, що дадуть на вечерю, – можна приготувати те, чого хочеться їм. Вона раділа, як дитина новій іграшці, кожній купленій чашці і тарілці. Усе це було їхньою власністю, а не державною. Іноді вона говорила Тимуру:

– А давай подивимося наш посуд!

Вони йшли на кухню, і Діана, як скарби зі скрині, діставала зі столу все кухонне начиння, дбайливо витирала неіснуючий пил, захоплюючись квіточками на тарілках, мисках і чашках. Хто міг їх зрозуміти? Хіба тільки той, хто все життя не мав нічого свого, лягав спати, коли належить, їв те, що подавали в їдальні, а не те, що хочеться, носив те, що видають. Тепер усе було інакше. Зараз вони купили все необхідне для побуту, потім буде своє житло…

Діана здригнулася, коли пельмені спробували виповзти на грубку зі скипілою водою й піною. Вона зменшила вогонь, перемішала їх шумівкою.

Пельмені вона з’їла без апетиту. «Їмо зайві калорії?» – запитав би Аркадій, побачивши, що Діана їсть борошняне. Від спогаду про Аркадія в Діани закрутилося в голові, зашуміло. Вона не стала мити за собою тарілку, як це робила завжди, поставила її в мийку, пішла до своєї кімнати й сіла в крісло, закинувши волосся за його спинку. Це крісло для неї теж купив брат. Він довго бігав по всіх меблевих салонах, розшукуючи таке, щоб їй було і зручно сидіти, і можна було відкинути волосся назад для сушіння. Хороший, добрий, турботливий Тимур! Він досі не знає всієї правди!

Коли настав час відбору двох дівчат у групу, Аркадій запросив Діану до свого кабінету.

– Діано, одягни купальник, належне взуття та продемонструй мені ще раз французьку та італійську школу, – сказав він.

Діана дуже хвилювалася, адже вирішувалося її майбутнє. Може, через це вона не надала значення тому, що Аркадій вирішив влаштувати перегляд не на подіумі, а в себе в кабінеті. Вона не звернула увагу, що на низенькому скляному столику стояла відкоркована пляшка коньяку, а біля неї – дві чарки та коробка цукерок «Вечірній Київ».

Діана знайшла вільне місце й виконала всі прохання наставника.

– Непогано, – сказав він, пом’явши між пальцями свою цапину борідку. – Але…

– Що не так? – запитала розгублена Діана.

– Іди сюди. Сядь зі мною поруч.

Вона скорилася, сіла на краєчок дивана, де напівлежав Аркадій.

– Випити хочеш? – запитав він, кивнувши в бік пляшки.

– Я не п’ю.

– Правильно робиш. А я, свиня, іноді вживаю.

– Скажіть, над чим мені попрацювати, – попросила Діана, – я все виправлю.

– Ти розумієш, що зараз вирішується твоя доля? – запитав Аркадій, подивившись на Діану хтивим поглядом.

– Звичайно, – сказала вона тихо, передчуваючи недобре.

– У тебе може бути велике майбутнє, а може його й не бути!

– Я буду старатися, – пробелькотіла перелякана Діана. Якби він сказав «ні», вона б зомліла.

– Якщо будеш слухати мене й робити все так, як я тобі скажу, незабаром станеш топ-моделлю, будеш добре заробляти, їздити на покази за кордон. Я все можу!

– Я буду вас слухати, – сказала вона ледь чутно.

– От і розумниця! Люблю слухняних дівчаток! Ось побачиш, що Аркадій не кидає слів на вітер.

– Я буду вас слухати, – повторила Діана.

– Тоді роздягнися й підійди до мене, – сказав Аркадій…

Діана намагалася не згадувати той день, коли втратила цноту в кабінеті свого вчителя. Вона не розповіла про це Тимуру, просто не могла – і все! Він вірив у неї, у її здібності, він навіть не міг уявити, що відчувала вона, віддавши себе в брудні руки Аркадія.

Варто віддати належне, той дотримав слова і взяв Діану у свою групу. Після цього він іще кілька разів спав із нею, але в основному його цікавили не дівчата, а чоловіки, і це радувало Діану. Потім вона почала зустрічатися з Геною. Коли вони переспали вперше, Гена був добре напідпитку й не зрозумів, що Діана вже втратила цноту. Усе було добре до того дня, як Аркадій запросив Діану в кабінет після демонстрації нової колекції рік тому.

– Від тебе зараз залежить і моє майбутнє, і нашої групи, – сказав їй Аркадій. Він нервово ходив із кутка в куток, натикаючись на меблі.

– Що я маю зробити цього разу? – запитала Діана.

– Один високопосадовець… Це високопоставлена людина, – почав плутано Аркадій. – Він був присутній зі своєю дружиною на показі… Я не знаю, чому він зупинив вибір саме на тобі, – розвів руками Аркадій. Він потріпав борідку і знову задріботів по вузькому проходу кабінету. – Діано, повір мені, я пропонував йому інших дівчат, які не проти за гроші розважитися самі і його розважити, але він…

– Що він?

– Він нікого не хоче! Він хоче тільки тебе!

– Ні! – сказала Діана категорично. – Про це не може бути мови.

– Ми всі пропали! – Аркадій театрально почав заламувати руки.

– Досить ламати комедію! – Діана намірилася піти. Тоді Аркадій наобіцяв їй, що всі пристойні покази і зйомки будуть її, що з таким проханням він звертається вперше і востаннє.

– Добре, – сказала Діана, – але ти повинен виконати свої обіцянки.

Іван Іванович повіз тоді Діану в сауну. Там були його колеги чи друзі. Усі напилися, але найбільше Іван Іванович. Діана мужньо терпіла і всміхалася, коли товсті пальці старого кнура безсоромно обмацували її тіло, коли він навалився всією своєю свинячою тушею на неї. Щоб усе це пережити, вона думала про брата. Він ніколи не дізнається про її приниження, зате перед нею відкриються нові можливості.

«Аркадій раз дотримав свого слова, дотримає й тепер», – заспокоювала вона себе, коли над нею кректав і сопів Іван Іванович. Діана з полегшенням зітхнула, коли товстун відвалився набік і відразу захропів. Вона вдяглася й пішла шукати вихід. Залишалося викликати таксі, швидко виїхати звідси й забути про цей день. Але вхідні двері виявилися замкнені. Діана пішла пошукати кого-небудь, щоб вийти з цього кубла.

Їх було четверо. Вони були п’яні й голі. Чоловіки затягли її в кімнату, не зважаючи ні на крики, ні на благання відпустити додому. Вони, як звірі, сміючись, здерли з неї одяг і ґвалтували по черзі. Діана кричала від болю, а вони вливали їй у відкритий рот спиртне і знову ґвалтували. Здавалося, що цей кошмар продовжувався вічність. Зрештою вона вибилася із сил. Прийшли байдужість і отупіння. Вона перестала відчувати біль і чинити опір. Вранці її в одному банному халаті привезли до Аркадія. Він заніс її на руках до свого кабінету, поклав на диван, прикрив ковдрою.

– Тварюки! Бидло! Нелюди! – обурювався він, побачивши Діану в такому стані.

Два дні він доглядав за Діаною, приводячи її до тями, і просив пробачення. На третій день Діана зрозуміла, що повинна зробити все, аби брат нічого не довідався. Він ніколи не дізнається про її ганьбу. Нехай думає й далі, що вона сама домоглася успіху. Тільки треба було сходити до лікаря на перевірку – сильно боліло внизу живота. Благо, що є приватні клініки, де не потрібно пред’являти паспорт і називати прізвище й місце проживання. Лікар призначив їй лікування й порадив здати аналізи на перевірку.

– Раптом ґвалтівники занесли вам якусь заразу, – сказав він і підказав звернутися із заявою до міліції.

– Я нікуди не піду, – сказала Діана, – але обстежуся.

Тоді вона дізналася, що лікар мав рацію – її заразили. Вона розуміла, що треба лікуватися, але відклала це на потім. Вони з Тимуром куплять квартири після турне до Франції на показ нової зимової колекції. Можливо, її запросять на роботу в іншу групу, а якщо ні, то вона візьме відпустку й піде на лікування. Головне – протриматися до показу, тим більше, є надія, що вона стане брендовим обличчям однієї відомої торгової марки…

Задзвонив телефон, вирвавши Діану з пелени спогадів. Дзвонили з агентства нерухомості, запропонували подивитися квартиру. За нею заїхала жінка на «опелі», і вони поїхали на огляд. Квартира Діані сподобалася. Вона знаходилася на третьому поверсі п’ятиповерхового будинку. Звичайно, потрібно було зробити косметичний ремонт, але дівчину влаштувала і квадратура кімнати, і просторий квадратний коридор, і немаленька кухня, і лоджія на всю довжину кімнати. Найголовніше, що квартира була виставлена на терміновий продаж за стерпною ціною. Діана не сумнівалася, що кімнату в гуртожитку вони продадуть швидко, щоб вистачило грошей на покупку квартири.

– Мені все сподобалося, – сказала Діана агенту, – але остаточне рішення я вам скажу завтра вранці.

– Добре, – погодилася жінка, – у разі позитивної відповіді вам доведеться залишити завдаток.

Повернувшись додому, Діана подзвонила Тимуру.

– Не хочу купувати квартиру без тебе, – сказала вона братові.

– Тобі вона сподобалася?

– Так. Дуже! Усе як мені хотілося б.

– Тоді залиши завдаток і терміново їдь, шукай покупця на кімнату в гуртожитку.

– Добре, – сказала Діана. – Я швидко повернуся. Ти ж знаєш, скільки охочих її купити. А як ти без мене?

– Я буду чекати тебе з доброю новиною, – відповів Тимур.

Розділ 32

– Вероніко, ти готова? – запитала Кіра просто з порога.

– Уже біжу, – відповіла Вероніка. Вона вибігла з кухні з пакетом, у якому дзвеніли скляні банки. – Встигла наготувати і своїм чоловікам, і Неллі Сергіївні. Ходімо швидше, поки Назар не повернувся, – швидко промовила вона, і подруги поспішили з дому.

Кіра їхала на зустріч із клієнткою в той район, де жила Неллі Сергіївна, тому запропонувала Вероніці підвезти її туди. Вони домовилися зідзвонитися, коли Кіра буде повертатися додому, щоб та підкинула її назад. Назар і так останнім часом почав висловлювати невдоволення тим, що Вероніка вечорами буває вдома менше, а грошей на спільну справу віддає стільки ж. Вероніка не зізнавалася чоловікові, що переважно пропадає в Неллі Сергіївни. Навіщо йому знати? Спровокувати ще один скандал? Якби навіть вона йому все розповіла про самотню хвору жінку, Назар не схвалив би її благородні пориви.

Вероніка поступово приводила житло старенької до належного стану. Після тижня мук Вероніці вдалося надати дерев’яній підлозі пристойного вигляду. Виявилося, що стара червона фарба непогано збереглася під килимом спресованого пилу. Потім Вероніка вимила вікна, підвіконня та радіатори опалення. Звичайно, усе вимагало фарбування, але у Вероніки не було вільного часу. Вона довго думала, що робити зі шпалерами, які повідставали від стін, особливо по кутах кімнати. Щоб зробити повний ремонт, у неї не вистачило б сил, не кажучи вже про час. Вона купила шпалерний клей, але папір уперто не хотів лягати на стіни. Не залишалося нічого іншого, як відрізати звислі частини шпалер ножицями. Це було краще, ніж вони висіли хвилями, порушуючи пропорції стін. Самі шпалери Вероніка примудрилася протерти вологою мочалкою, знявши з них пил. На все це Вероніка витратила місяць, але не шкодувала. Вона не замислювалася над тим, скільки вклала особистого часу.

Непомітно жінки здружилися. Вероніка розповідала Неллі Сергіївні про своє життя, починаючи від дитинства до сьогодні. Старенька оживала в прямому сенсі на її очах. Вона зустрічала Вероніку так, немов та була її рідною донькою. Неллі Сергіївна вже не лежала в ліжку, чекаючи свого кінця. Виявилося, що вона дуже жива, швидка і з почуттям гумору. Дружба з Веронікою ніби впорснула в неї цілющі сили та енергію. Жінка без угаву щебетала, згадуючи цікаві й смішні історії зі свого життя. Вероніка відзначила, що жінка вже менше говорить про втрати у своєму житті. Нормальне харчування, яке їй забезпечила Вероніка, зробило свою справу. Неллі Сергіївна, звісно, не могла набрати вагу при такому захворюванні, але її губи порожевіли, на щоках з’явився нехай не рум’янець, а легкий відтінок, але, найголовніше, в очах жінки не було того розпачу й безвиході, як раніше. Коли вона про щось розповідала, Вероніка все частіше ловила в Неллі Сергіївні блиск життя. Іноді Вероніці здавалося, що лікарі помилилися з діагнозом, настільки саме життя відчувалося в цій худенькій невисокій жінці.

– Я тут вийду, – сказала Вероніка Кірі, попросивши зупинитися біля арки між двома будинками.

– Тебе де забрати?

– Тут же. Ти тільки попередньо зателефонуй, щоб я встигла попрощатися з Неллі Сергіївною й дійти сюди, – сказала Вероніка.

Неллі Сергіївна чекала на Вероніку, стоячи біля вікна. Так було щоразу. Коли Вероніка підходила до будинку й дивилася на вікна, у ньому незмінно бачила завмерлу в очікуванні людську фігуру. Це було улюблене місце старенької. Про це Вероніка здогадалася, коли мила батареї опалення. На них в одному місці були липкі й чіткі відбитки рук. Скільки ж днів і років вона ось так стояла, споглядаючи життя за вікном із квартири, де цього життя не було вже вісімнадцять років?!

Вероніка привітно помахала рукою самотній фігурці у віконному отворі. Тюлева занавіска колихнулася, і силует зник. Поки Вероніка підніметься сходами на третій поверх, Неллі Сергіївна відчинить двері і буде чекати на неї в коридорі.

Вероніка нагодувала жінку, залишки їжі поставила в холодильник.

– Коли захочете їсти, – сказала Вероніка, – підігрієте. Добре?

– Звичайно! Спасибі вам велике! Я ніколи не їла таких смачних страв. Ви так добре готуєте!

Звичайно, вона не буде не те що їсти, але й не відкриє холодильник. Щоразу Неллі Сергіївна обіцяла Вероніці їсти, але все залишалося недоторканим до наступного візиту, немов при її появі життя в цих стінах оживало й знову зупинялося на тій самій точці, коли вона покидала квартиру.

– Сьогодні ми з вами дістанемо вміст цього мішка, – сказала Вероніка.

У кутку за ліжком стояли не розпаковані два поліетиленові мішки з речами та валіза. Вероніка діставала речі з мішка. Усе було ідеально випране та випрасуване.

– Ой! – Неллі Сергіївна раділа кожній речі, як дитина. – Це ж моя нічна сорочка! – сплеснула вона руками. – Мені вона дуже подобається. Подивіться, Вероніко, які ніжні блакитні квіточки! І головне, що це не синтетика, а справжня бавовна. Таких зараз уже немає!

Вероніка питала, на яку поличку шафи покласти ту чи іншу одежу.

– Що ви! Не треба. Я сама! – заперечувала старенька, але Вероніка наполягала на своєму. Вона знала, що все залишиться так, як є, за її відсутності нічого не зміниться.

– А це мої улюблені шкарпетки! А я лежу якось вночі і думаю: куди я їх приткнула? – вигукнула старенька, побачивши вовняні шкарпетки.

Частина речей із синтетики не витримала випробування часом – вони просто розламувалися, як вафельні коржі. Їх Вероніка склала в шафу окремо, щоб непомітно викинути. Із самого дна витягла червону водолазку.

– Це Ларисочки, – сказала жінка. Вероніка злякалася, що мимоволі розтривожила душевну рану старенької, але та досить-таки спокійно продовжила: – Я їй подарувала на чотирнадцятиліття. Правда, красива кофтина? Я хочу її зараз одягти! Допоможете мені?

Вероніка допомогла жінці переодягтися.

– Мені так в ній зручно, – сказала вона задоволено. – Я люблю, коли комірець під горло.

– А що там? – Вероніка кивнула в бік зав’язаного мотузкою для білизни мішка.

– Там усі речі Лариси, – тихо сказала жінка. – Усе від народження до…

– Може, хай постоїть іще? – обережно запитала Вероніка.

– Я не змогла їх викинути…

– А що у валізі?

– Ви знаєте, не можу пригадати. Усе дивлюся на неї й думаю, що я туди склала?

– Щоб не губитися в здогадах, давайте її відкриємо! – запропонувала Вероніка.

Там вони знайшли теплу ковдру з верблюжої вовни, щільні фіранки, комплект постільної білизни й кілька майже нових рушників.

– Я забула, що в мене там ціле придане, – веселим голосом сказала Неллі Сергіївна. – А сама мерзну взимку під тонкою ковдрою!

– Давайте поміняємо постільну білизну, – запропонувала Вероніка.

– І ковдру теплу покладіть мені, будь ласка, – попросила жінка. – Не знаю чому, та останнім часом я почала дуже мерзнути. Навіть у теплу погоду в мене руки, як у жаби.

– Тепер вам буде тепло, – сказала Вероніка, розправивши долонею складки підковдри.

Подзвонила Кіра, і Вероніка заквапилася йти. У коридорі вона зустрілася з поглядом Неллі Сергіївни, яка з благанням і надією в очах дивилася на неї.

– Я прийду, – сказала вона те, що чекала від неї старенька, – обов’язково завтра заскочу, правда, ненадовго.

– Зайдіть, будь ласка, хоч на одну хвилинку, – попросила жінка. У її очах блищали сльози.

– Я обов’язково прийду, – пообіцяла Вероніка.

Вона вийшла на вулицю й мимоволі згадала, як колись уже давала таку обіцянку. Вона обіцяла маленькій дівчинці приїхати ще, але не дотримала свого слова.

«Не треба було давати слово, якщо не була повністю впевнена в тому, що його дотримаю», – дорікнула вона собі. Тепер вона дала слово Неллі Сергіївні й мусить його дотримати. Одного разу вона зробила помилку, тепер не повинна її повторити.

Від спогадів про дівчинку, якій вона багато чого наобіцяла, настрій у Вероніки погіршився. Не полишало почуття провини. Напевно, дуже боляче, сумно й прикро усвідомлювати, що обдурили твої надії. І як тепер знайти ту дівчинку, щоб попросити у неї вибачення? Пошуки можна й потрібно відновити, питання в тому коли. Не кидати ж напризволяще Неллі Сергіївну?

– Ти що така похмура? – запитала Кіра, помітивши задумливість Вероніки. – Зі старенькою все нормально?

– Так.

Кіра почала розповідати про клієнтку, яку сьогодні знайшла, але Вероніка майже не слухала її балаканину.

– Змоталася я не марно, – торохтіла Кіра, – принаймні, я так вважаю, а мене інтуїція рідко підводить. Завтра вранці вона мені пообіцяла передати завдаток. А чому б не купити таку квартиру? Кімната двадцять один квадрат, кухня – десять, труби з металопластику, пластикові вікна, подвійні вхідні двері і те-де і те-пе. Але не це я хотіла тобі розповісти. Якби ти бачила мою клієнтку! Уяви собі, я ніколи не зустрічала таких гарних жінок! Вона йде так величаво, голову тримає так рівно, немов на ній корона. А хода! А очі! Я їй кажу: «З вашою зовнішністю тільки в моделі йти», – а вона мені: «А я і є модель». Уявляєш, вона їздить із показами за кордон! От життя в людей, не те, що в нас із тобою! Така молоденька, а вже заробила собі на квартиру! Ти мене не слухаєш?

– Пробач. Задумалася.

– Хочеш, завтра вранці поїдемо до неї, я заберу завдаток, а потім підкину тебе на роботу?

– Кіро, – всміхнулася Вероніка, – ну навіщо мені їхати до незнайомої людини? Мені більше робити нічого?

– Мені хотілося, щоб ти побачила цю дівчину.

– Навіщо?!

– Дуже вже вона красива. І все при ній: і груди, і попа, і талія, і ноги. Дивишся на неї і почуваєшся не жінкою, а жабою. Може, таки подивишся? Де ще побачиш справжню модель?

– Ні, Кіро, не хочу.

– Не пошкодуєш, що не захотіла побачити таку красуню?

– Сподіваюся, що ні, – відповіла Вероніка, думаючи про щось своє.

Частина третя

Розділ 33

Другий день Микита не виходив із дому. Літа він чекав із величезним нетерпінням не тільки тому, що природа балує теплом, а й через те, що закінчується навчання й настає час відпочинку. Він завжди сам складав усі заліки й іспити, робив курсові та контрольні роботи, але зараз йому довелося платити викладачам. Прогули та нічні розваги були причиною того, що він не встигав засвоїти навчальну програму, але потрібно було попри все закрити курс. Він не хотів ні розлучатися з мрією про власний лікувальний заклад, ні втрачати довіру батьків. Кишенькових грошей у нього було недостатньо, щоб оплатити екзамени. Його знову виручив Ян, у якого завжди можна було позичити потрібну суму.

За останній місяць борг Микити помітно збільшився. Ян уже не раз оплачував баловство Микити в нічному клубі, куди вони зачастили останнім часом. Але вчора Микита, подивившись на список свого боргу, подумав, що треба йти на роботу, тому що з тієї суми грошей, які виділяє йому батько на кишенькові витрати, не вистачить і півроку, щоб розрахуватися з Яном.

Микита давно перестав харчуватися в студентській їдальні, щоб хоч якось заощадити, але розваги віднімали набагато більшу суму. Хлопець твердо вирішив на пару місяців влаштуватися на роботу. Після недовгих роздумів він вибрав роботу на будівництві, де підсобним робітникам оплачували кожен вихід. Але спочатку треба було відпочити. Останнім часом він схуд, загальний стан погіршився й відчувалася сильна втома. Микита до останнього часу не скаржився на здоров’я, але часті запаморочення, головний біль і нудота виводили його із себе, він нервувався й погано спав. Іноді він починав без причини обливатися потом, немов його обдати окропом, серце прискорювало свій ритм, а пальці дрібно тремтіли. Благо, що такі напади тривали недовго і вже за півгодини все припинялося, паніка відступала. Мати помітила зміни в Микиті, але списала це на звичайну перевтому.

– Ти виглядаєш втомленим і змученим, – якось сказала вона синові.

– Якби ти знала, мамо, скільки зараз доводиться вчити! – відповів він.

– Ти втомлюєшся на заняттях, сидиш допізна в бібліотеці, а потім по ночах іще пишеш книгу. Твій молодий організм не справляється з такими навантаженнями. До того ж ця книга… Може, відкладеш її написання до канікул? – запитала вона, стурбована здоров’ям сина.

– Я впораюся, але не писати не можу.

– Тоді візьми гроші й купи в аптеці гарні вітаміни, вони тобі не завадять.

Мати дала йому гроші, але до аптеки Микита не потрапив. У той же день вони з Яном пішли відпочивати в клуб…

Микита поколупав виделкою вермішель. Розігрівати не хотілося, а холодна не лізла в горло. Сосиски він не став відварювати, й уперта плівка ніяк не хотіла відставати від них, що жахливо розлютило Микиту. Тоді він розрізав сосиску навпіл і виїв вміст. Усе було прісно та несмачно, як і цей, здавалося б, багатообіцяючий, залитий яскравим сонцем день. Микита запив їжу водою з-під крана. Настрій був гнітючий настільки, що він не мав сил натиснути на кнопку електрочайника.

Микита спробував поспати, але сон не приходив. Після декількох годин насильства над собою зрозумів, що повноцінно відпочити вдома не вийде. Він пішов гуляти містом. Сподівався, що, поштовхавшись у натовпі, розвіє тугу, і прийде бажання просто радіти тому, що ти – частина не тільки маси людей, а жива частинка земного життя, навіть Усесвіту. Але після годинної прогулянки нічого не змінилося. Микита повернувся додому, по дорозі купивши собі улюблене морозиво, яке, як потім виявилося, теж не принесло йому радості. Незадоволений всім і вся, Микита то лежав на дивані, то дивився телевізор, то спостерігав із вікна за метушнею дітлахів у пісочниці. Потрібно було зробити перерву в загулах, бо він не зможе розрахуватися з Яном. Сьогодні вони ще раз гарненько погуляють, щоб зняти депресію, а потім він влаштується на роботу. Додому приходитиме втомленим настільки, що не буде сил гуляти цілу ніч у клубі.

– Привіт, братику! – весело сказав Ян, зателефонувавши ввечері Микиті. – Як настрій?

– Огидний, – зізнався Микита.

– Які плани на вечір?

– Хочу відірватися на повну!

– Ха-ха-ха! – Ян так голосно розсміявся, що Микиті довелося відсунути слухавку від вуха й почекати, поки той пересміється. – Це по-нашому! Гуляти – так гуляти, а спати – так із королевою!

Клуб «Венера» зустрів Микиту і Яна звичним гуркотом музики, мерехтливими різноколірними вогнями й напівоголеними дівчатами-стриптизерками біля жердин. Тільки тут Микита міг відчути справжні веселощі! Тут не треба було прикидатися, можна бути самим собою і на собі відчути всю красу життя.

– То ти кажеш, хочеш гарненько погуляти перед початком трудової діяльності? – запитав Ян, намагаючись заглушити голосом гуркіт музики.

– Хотілося б!

– Може, «федора» спробуєш? – Ян нахилився до вуха Микити.

– Кого?

– Не кого, а що, – поправив його Ян. – Амфетамін. У нас його ще називають «феном», іноді – «снідом». Він встромляє ще крутіше.

Микита погодився, і незабаром вони з Яном у туалеті тримали в руках по пакуночку порошку.

– А чому він такий жовтий? – поцікавився Микита.

– Село! «Фен» буває білим, але в ньому може бути і сода, і штукатурка, і яку тільки туди гидоту не додають! Так що дивися й запам’ятовуй: він має бути жовтуватого відтінку. А як приймати будеш?

– А як краще? Носом?

– Можна, якщо не сильно пече. Так кайф настає швидше, але щипає носоглотку до жаху! Я віддаю перевагу ковтанню. Так ефект настане пізніше, зате годин шість повного задоволення. Вибирай сам.

Микита, не роздумуючи, проковтнув порошок.

– Ти помітив, що «фен» був сируватий? – запитав Микита, прикуривши сигарету.

– Справжній «фен» повинен бути вологим. Це говорить про його якість. Якщо хочеш нюхати, то для зручності можна трішки підсушити. Я тобі скажу, що в Сені не буває поганого товару. Одного разу мені вдалося в нього дістати рожевий «фен». Оце річ! Рідкісна і для справжніх гурманів, – сказав Ян голосом старшого наставника. – Так, запиши сьогоднішній боржок.

– Ти думаєш, я забув про борг?

– Не думаю, але нагадую. До речі, завтра мені конче потрібні гроші.

– Яне! Ми ж домовилися, що за літо я з тобою повністю розрахуюся.

– А я й не прошу все повернути, але хоча б третину завтра мені поверни. Гаразд?

– Добре, – зітхнув Микита.

Він іще не знав і не міг припустити, де завтра візьме таку суму. Не хотілося забивати голову проблемами завчасно. Сьогодні він вирішив погуляти від душі. Йому потрібно розслабитися й не думати про погане. І Микита веселився, як міг. Він – вільний! Він – повний сил і невичерпної енергії! І світ навколо такий прекрасний! Чому він повинен пропускати життя повз, якщо навколо стільки знайомих облич, прекрасних дівчат і чарівної музики?!

Микита вивалив вміст кишень. З дріб’язком йому вистачило розрахуватися за проїзд у таксі.

– Почекай мене тут, – сказав він Яну, який розвалився на задньому сидінні й розгойдувався в такт музиці, яка приємно лилася з динаміків автомобіля, – я швидко!

Микита, намагаючись не розбудити батьків, відчинив двері. Навшпиньках пройшов у кінець коридору, де стояло старе трюмо. Він відкрив верхній ящик і витягнув звідти маленьку дерев’яну шкатулку. Там лежали материні прикраси. Микита відсунув срібні сережки із синіми камінцями і взяв золоту обручку. Усе одно мати її не носить, тому пропажу помітить не скоро. До того часу, коли вона сюди добереться, він купить їй нову, ширшу і, можливо, з якимось коштовним каменем. Їй навіть буде приємна така турбота сина, а зараз він погасить частину боргу.

Микита поставив скриньку на колишнє місце, передав кільце Яну і, перестрибуючи по дві сходинки, швидко повернувся додому. Здавалося, він весь наповнений невичерпною енергією.

«Вічний двигун, – подумав Микита й уголос розсміявся. – Ой!» Він прикрив рот рукою. Не хотілося, щоб батьки прокинулися. Хіба вони зрозуміють його? Цілі дні віддаватися роботі й не помічати, яке прекрасне життя?! Ні, він так не може! Це неправильно! Вони бачать тільки сірі відтінки життя, а воно таке різнобарвне, строкате, яскраве, наповнене позитивними емоціями, любов’ю зрештою!

Микита швидко ходив по кімнаті, нездатний зупинитися. Руки рухалися самі по собі, не знайшовши застосування. Він повинен щось робити! Не може ж він лягти і спати, коли в душі вулкан почуттів та енергії?! Писати! Потрібно писати!

Микита сів за стіл, розгорнув зошит і почав швидко записувати думки, які накотили теплою хвилею й самі просилися на папір. Він писав, не замислюючись про правила граматики та орфографії, не помічаючи, як стопи ніг невгамовно рухаються в такт кожному руху ручки.

– Фух! – видихнув він задоволено, коли закінчив роботу. Глибока ніч, а про сон навіть не думалося. Хотілося з ким-небудь поспілкуватися, але навколо була тиша. «Треба мамі почитати написане! – прийшла в голову рятівна думка. – Вона буде здивована і рада з того, що в неї такий не просто розумний, а талановитий син!»

Микита пройшов до спальні. У тьмяному світлі, що прокралося з коридору до спальні, він побачив сплячу матір.

– Мамо, – тихо покликав Микита.

– Що сталося? – Вероніка підвела голову.

Микита жестом руки покликав її за собою.

– Чому ти не спиш? – запитала Вероніка, увійшовши до синової кімнати.

Микита прикрив за нею двері, посадив у крісло.

– Мамо, ось послухай, що я написав!

Він узяв свій зошит, почав із ним ходити по кімнаті.

– Спочатку про життя, – заговорив він швидко, наче боявся, що його не дослухають. – Адже життя важливіше за смерть, хоч і це питання залишається спірним. Адже не було б смерті без життя, і навпаки: немає життя без смерті. Чи не так?

– Синку, мені завтра рано вставати, а ти мене розбудив, щоб подискутувати?

– Мамо, ну не будь такою нудною! – говорив Микита, продовжуючи ходити туди-сюди. – Дивися на життя простіше! Воно прекрасне, незважаючи ні на що!

– Та ти п’яний! – сказала Вероніка.

– Ма, ну ти й справді зануда! – засміявся Микита.

– Підійди до мене, дихни, – наказала Вероніка. Микита скорився. Він підійшов до матері й нарочито довго видихував їй в обличчя.

– Ну що? – уїдливо запитав він. – Є запах спиртного?

– Ні, але я тебе не впізнаю, Микито.

Вероніка була здивована. Перед нею був її син, але якийсь інший. Вона намагалася вловити те, що так змінило Микиту, але не могла.

– Чому в тебе такі зіниці? – запитала вона, професійно глянувши синові в очі.

– Які? – Микита відійшов убік.

– Покажи мені очі.

Вероніка підійшла до сина, але він повернувся до неї спиною. Микита підійшов до вікна, оперся руками об підвіконня.

– Вічна проблема: батьки і діти, – сказав він, не обертаючись. – Я розбудив тебе, тому що на мене найшло натхнення. Я записав свої думки, щоб ти першою їх почула. І що натомість отримав? «Ти п’яний!» А тепер, виявляється, у мене очі не такі, зіниці, бачте, не відповідають стандартам. Та мені начхати на всі стандарти й еталони! Я просто щасливий, але цього не хоче зрозуміти навіть рідна мати! Я злочинець?

– Микито, вибач, якщо… Мені здалося, що ти змінився, – тихо сказала Вероніка.

– Так! Я, мамо, змінився! Але тобі мене не зрозуміти!

– Може, ти закохався?

– Можливо, – сказав він. – Усе можливо…

Розділ 34

Пішов четвертий місяць після зустрічі Вероніки із Захаром. Спочатку вона здригалася від кожного дзвінка, боячись, що він їй зателефонує. Кілька разів готова була поділитися своїми побоюваннями й тривогою з Кірою, але щось зупиняло. З часом вона почала заспокоюватися. Швидше за все, Захар не запам’ятав її номер. Тепер можна забути про ту ніч, заховати спогади глибоко в душу, туди, куди ніхто не зможе зазирнути. Зрештою, у кожного є свій скелет у шафі.

Коли відгукнувся її мобільний телефон мелодією з кінофільму «Циган», Вероніка не здригнулась, як раніше. Дзвонили з незанесеного номера, але їй часто телефонують пацієнти з приводу ін’єкцій і крапельниць.

– Алло, – сказала вона.

– Доброго дня, Вероніко, – почула голос і обімліла. Це був він, Захар.

– Добридень, – відповіла тремтячим голосом.

– Упізнала?

– Так.

– Нам треба зустрітися й поговорити.

Вероніка хотіла вимкнути телефон, але передумала. Зараз Назара немає вдома, але Захар може зателефонувати іншим разом. Що тоді? Їй стало спекотно від однієї думки, що може статися, якщо слухавку візьме чоловік.

– Кажи, я слухаю, – видихнула вона.

– Це не телефонна розмова. Скажи, куди мені під’їхати, я приїду.

Вероніка була в паніці. Не можна допустити, щоб Захар дізнався, де вона мешкає. В одну мить безліч думок пронеслися в її голові. Вона могла б сказати, щоб він їй більше ніколи не телефонував, але де гарантія, що не подзвонить? Потрібно зустрітися і сказати, що та близькість була випадковою. Про неї треба забути. У неї нормальна родина, і не треба заважати їй жити. Це все вона скаже при зустрічі. Але де її призначити? Не біля свого будинку?

– То куди мені під’їхати? – перепитав Захар.

– Я буду чекати у сквері, – Вероніка назвала адресу. – Буду за півгодини, – сказала вона й натиснула на червону кнопку.

Вероніка сіла в сріблястий «лексус». Усе було як у тумані. Вона могла б поговорити із Захаром у скверику, але її охопив панічний страх, що їх зможе побачити хтось зі знайомих. Вона сиділа на задньому сидінні автомобіля, немов намагаючись сховатися за тонованим склом не тільки від знайомих, але й від себе самої. Була перелякана й розгублена, коли Захар припаркував автівку та повів її кудись за собою. Вони увійшли в якусь будівлю, минули фойє, піднялися сходами, вистеленими дорогою килимовою доріжкою. Вероніці здавалося, що вона йде на ешафот, підкоряючись долі й безсила щось змінити. У голові шуміло, у скронях пульсувала кров, коли вона зрозуміла, що опинилася в готельному номері, напевно, класу «люкс». Їй дуже хотілося пити. Вероніка присіла на краєчок широкого ліжка, попросила:

– Дай мені води.

– Може, сік-фреш, віскі або шампанське? – запропонував Захар.

– Дай води, – повторила вона, ледве повертаючи язиком, який прилипав до піднебіння.

Захар приніс склянку води, у якій плавав шматочок льоду, мовчки простягнув Вероніці. Вона залпом випила, повернула йому склянку.

– Ще, – сказала, відчувши, як до неї повільно повертається самовладання.

Другу склянку води випила невеликими ковтками. З останніми краплями вилила на долоню крижинку, приклала її до гарячого лоба. Їй здалося, лід зашипів, миттєво розтанувши на гарячій шкірі. Захар мовчки подав рушник, натиснув на пульт, і на Вероніку потрапив прохолодний струмінь повітря кондиціонера.

– Так краще? – запитав Захар.

– Так, дякую, – вимовила Вероніка вже спокійно.

– Може, приляжеш?

– Ти хотів зі мною поговорити, – сказала вона. – Я – теж.

– Я тебе уважно слухаю, – Захар усміхнувся й присунув ближче до Вероніки столик, на якому в триярусній вазі були майстерно викладені фрукти. Чуттєва, невпевнена в собі й перелякана Вероніка вабила його надзвичайно.

– Наша зустріч була випадковою.

– Згоден.

– Я про неї забула й хочу, щоб ти теж забув, – сказала вона, не дивлячись на Захара.

– Забути?

– Так! – пролунало впевнено й наполегливо.

– Навіщо? Знову скажеш: «У мене сім’я, чоловік, син, квартира, машина»?

– Так.

– Ти хочеш сказати, що задоволена своїм життям?

– Так.

– Своїм одягом?

Вероніка обсмикнула на колінах сукню, зігнула ноги, намагаючись заховати босоніжки, на яких їй тільки вчора пришили порвану пряжку.

– Мій одяг повинен приносити задоволення мені, а не іншим, – сказала вона невпевнено.

– З’їж персик, – сказав Захар, сівши поруч із нею.

Вероніка відкусила персик. Він був солодким і прохолодним. Скільки разів, проходячи по базару крізь стрій із викладених гіркою всіляких фруктів, вона замірялася купити персики, але так і не зважилася – було шкода витрачати гроші. Вона з таким задоволенням їла, що не звернула уваги на те, що Захар присунувся до неї ближче й поклав руку на плече.

– Смачно? – запитав він.

– Дуже! – кивнула Вероніка. Вона доїла, і в руках залишилася кісточка. Вероніка подивилася на Захара, не знаючи, куди її треба покласти: на стіл чи у вазу. Захар зупинив свій погляд на маленькій крапельці соку. Він дивився, неспроможний відірвати погляд від бурштинової крапельки на яскравих без помади губах. Захар пригорнув Вероніку до себе і, ледь торкнувшись, зняв губами завмерлу крапельку. Її губи були солодкі і м’які. Він чув, як здригнулося чи то з переляку, чи від збудження її тіло. Йому захотілося притиснути Вероніку до себе й не відпускати. Не давши їй отямитися, Захар почав пристрасно цілувати губи, обличчя, шию…

Від його дотиків Вероніку миттєво накрила тепла хвиля. Спочатку вона ще усвідомлювала, що потрібно відштовхнути Захара, але спокуса відчути ще хоч раз те, чого ніколи не було з чоловіком, затьмарила тверезий розум. Він пристрасно покривав її поцілунками, а їй було соромно, але так приємно. Вона прикрила очі і всім тілом потягнулася до нього, забувши про пристойність. Її охопила хвиля ніжності й пристрасного бажання злитися в одне ціле. Вероніка відкинула геть свою стриманість, віддавшись бажанню знову відчути себе жінкою…

Захар зупинив автомобіль біля того самого скверика, де забрав Вероніку.

– Коли ми зможемо побачитися знову? – запитав він.

– Ніколи, – відповіла вона тихо. Почуття провини за свій вчинок знову охопило Вероніку. Тільки тепер вона усвідомила, що зробила помилку, піддавшись спокусі. – Я не хочу більше тебе бачити, – сказала вона, не дивлячись на Захара. – Прошу тебе, не дзвони мені.

– Я не можу обіцяти те, чого не зроблю.

– Це моє прохання.

– Я можу зробити не все, але багато чого. Пообіцяти не телефонувати тобі? Не можу. Пробач.

– Я не буду з тобою бачитися й відповідати на твої дзвінки, – сказала Вероніка й вийшла з машини, голосно грюкнувши дверцятами.

Вона йшла, не озираючись. Почуття провини так на неї навалилося, що здавалося, усі навколо знають, чим вона нещодавно займалася. Їй хотілося одного: прийти додому раніше за чоловіка та прийняти душ, повністю змивши із себе запах коханця.

Проклинаючи себе за хвилинну слабкість, Вероніка минула скверик і на розі будинку побачила натовп людей. Там грала музика, а вхідні двері на першому поверсі оточували різнокольорові повітряні кульки. Дівчина у фірмовому одязі закликала відвідати відкриття нового магазину й придбати товари зі знижками та за акційною ціною.

– Тільки сьогодні ви можете купити два товари за ціною одного! – дзвінко, голосом зразкової піонерки викрикувала дівчина. – І це ще не все! Другий товар по чеку ви зможете придбати зі знижкою п’ятдесят відсотків! Ми відкрилися! – проголосила вона урочисто й відчинила перед покупцями двері.

Вероніка згадала, що через два тижні буде день народження Назара. Щороку вони з чоловіком дарували одне одному що-небудь потрібне з парфумерії. Найчастіше вона купувала «Аrko» для й після гоління. Недорого, і Назара це влаштовувало.

Вероніка попрямувала відразу в чоловічій відділ.

«Цікаво виходить, – подумала вона, розглядаючи полички з красиво та зі смаком виставленою продукцією, – у чоловічому відділі одні жінки. Невже немає самостійних чоловіків?»

Мимоволі згадався запах Захара. Він вирізнявся і тоді, і зараз добрим смаком і акуратністю. Від нього пахло так приємно, що паморочилося в голові. І навіть запах сигарет не був таким нестерпним, як від…

– Вам допомогти? – Перед нею виникла продавчиня.

Дівчина пропонувала всілякі приладдя для й після гоління, але Вероніка відразу визначилася. Вона купила два флакони туалетної води «Isana men».

– Прекрасний вибір! – вигукнула продавчиня. – Можете взяти два види з неперевершеними запахами! Є «Blaсk energy» і «Blue steel». Що бажаєте?

– І те, і інше, – відповіла Вероніка і за півціни купила ще станок для гоління. Вона поспіхом вийшла, позбувшись настирливої продавчині. Іншим разом Вероніка ніколи б не дозволила таку розкіш, але зараз, немов бажаючи спокутувати свою провину перед чоловіком, вона не думала про витрачені гроші. Нехай Назар розглядає подарунок і не дивиться на неї хоча б доти, доки вона не вийде з душу.

У Вероніки підкошувалися коліна, коли вона піднімалася сходами. На її нещастя, Назар був уже вдома. Вона простягнула йому пакет із подарунками, не забувши сказати:

– Це тобі на день народження. Вибач, що купила заздалегідь, так уже вийшло.

Вона прошмигнула у ванну, зачинила за собою двері й тільки тоді помітила, що забула залишити сумочку й ключі в коридорі.

Цілий вечір Назар ходив із загадковим виразом обличчя. Вероніка була майже впевнена, що він знає про її зраду. Було страшно й соромно настільки, що вона перебувала на межі нервового зриву. Муркотіння під ніс якоїсь невизначеної пісеньки чоловіком, його пильні погляди, що свердлили її, постукування кісточками пальців по столу – усе це до вечора перетворилося для Вероніки на справжні тортури. У неї розболілася голова, і вона пішла спати раніше, ніж зазвичай.

– Ти так виглядаєш сьогодні… – двозначно сказав їй Назар.

– Як? – У Вероніки завмерло серце.

– Немов ти щось накоїла.

– У мене просто болить голова.

– А ти сьогодні… – сказав Назар і зробив паузу. Вероніка відчула, як каруселлю закрутилося під нею ліжко. – Писала в зошиті? – запитав він.

– Звичайно, – видихнула вона.

– І що ж? Можеш прочитати?

– «Найбільша образа, яку можна заподіяти чесній людині, – це запідозрити її в нечесності», Вільям Шекспір, – сказала вона, немов шукаючи собі слова виправдання.

– Ти дуже нервова, – сказав Назар, – тобі треба розслабитися. Микити немає вдома…

– Ні! – нестримано й майже істерично вигукнула Вероніка. – У мене критичні дні!

– Це чому ж? Наскільки я знаю…

– Якщо ти все знаєш, то повісь над нашим ліжком графік моїх критичних днів, і свій не забудь!

Назар був настільки ошелешений сміливістю й нахабством дружини, що застиг на місці з розкритим ротом. Давно вона не подавала голос протесту, так давно, що він уже відвик.

– Так, саме свій графік виконання подружніх обов’язків. А то, не дай то Боже, зіб’єшся з графіку.

– І це говорить моя дружина? Хамка! А ще називається інтелігенцією! – шипів він. – Недарма кажуть, що дівчина може покинути село, але село її – ніколи. Село!

Вероніка не мала бажання вступати в словесну перепалку.

– «Язиката дружина – це справжнє пекло», Менандр, – театрально виголосив чоловік і вийшов зі спальні. Вероніка полегшено зітхнула.

Розділ 35

Увечері Тимур вийшов на прогулянку. Було тихо й безвітряно. На зміну денній спеці прийшов вечір, принісши на вулиці міста прохолоду та пожвавлення. Сквери і дитячі майданчики наповнилися голосами дітей. У такі спекотні дні мами рідко виводять дітей і лише ввечері дозволяють прогулянки. Закохані парочки неспішно бродили вулицями. Часто можна було побачити групи молодих людей, які квапилися в численні кафе, бари та кав’ярні, щоб випити келих пива або просто приємно провести вечір у компанії друзів.

Тимура нічого не тішило. Він був у тому пригніченому настрої, коли навіть жарти Діани його не веселили. Після трьох місяців, проведених на лікарняному ліжку, він повернувся додому, зрозумівши, що втратив роботу. Якби він був влаштований офіційно, то йому б оплачували лікарняний до повного одужання. Але він пішов на роботу, де не оформлювали трудовий договір, зате платили більше. Хіба він міг тоді припустити, що незабаром стане кульгавим і не зможе пересуватися без допомоги милиць?

На колишню роботу він сам не пішов. Який тепер із нього плиточник? Без роботи йому ніяк не можна було залишатися, хоча Діана наполягала, щоб він побув удома ще пару місяців. Але після покупки квартири довелося оплатити ремонт і купити кондиціонер. Стояла моторошна спека, а Діані потрібно було ночами гарненько висипатися, тому Тимур наполіг на купівлі цієї необхідної техніки. Після цього в них майже не залишилося заощаджень. Звичайно, пізньої осені та взимку в Діани буде непоганий заробіток. Її обрали обличчям однієї відомої торгової марки у Франції і вже уклали контракт. Вона залишиться там на пару місяців після показу нової колекції зимового одягу, але доти вони повинні на щось жити. До того ж Діана від народження мала блідуватий колір обличчя, а після аварії стала зовсім Білосніжкою. Їй потрібно їсти багато фруктів й овочів, а на все потрібні гроші.

Тимуру пощастило – він майже відразу влаштувався на роботу. На автомийці його поставили виписувати чеки клієнтам і відчиняти-зачиняти ворота за автомобілями на території підприємства. Звичайно, оплата була мінімальна, але краще вже щось, ніж зовсім нічого. Він з ентузіазмом взявся до виконання своїх обов’язків, але через тиждень зрозумів, що треба йти звідти, і якомога швидше. Хлопці з мийки вечорами іноді брали дорогі чужі автомобілі, щоб «покатати дівчат». Тимуру потрібно було пропускати авто у ворота, а він не хотів відповідати за наслідки таких прогулянок, тому написав заяву на звільнення.

Робочі руки скрізь були потрібні, але як тільки роботодавці бачили його на милицях, відмовляли в прийомі. Після двох тижнів митарств Тимур зрозумів, що їм не буде чим оплачувати його наймане житло.

– Будемо жити разом, – сказала Діана.

Тимур недовго пручався – це був єдиний правильний вихід. Він перебрався до квартири Діани й поставив собі кушетку в коридорі. Діана обурювалася, кричала, що вона на знак протесту перейде спати на лоджію, але потім усе владналося. Вона змирилася, а ось Тимура мучила совість, що він не може купити Діані нормальні меблі й платити за своє житло.

Кілька днів тому Тимура прийняли сторожем на автостоянку. Працював він добу, потім дві відпочивав, але заробляв менше прожиткового мінімуму. Він бачив, що Діана з кожним днем виглядає все гірше й гірше, і звинувачував у цьому тільки себе. Це він не може забезпечити їй нормальне харчування та відпочинок. Їй би зараз поїхати на море, позасмагати, відіспатися, поїсти вдосталь фруктів, а нема за що. Іноді йому в голову приходили зовсім божевільні думки.

Одного разу він не міг заснути до ранку, розробляючи план пограбування банку. Перші промені ранкового сонця розсіяли його маревну думку, як нічний туман. Дурнішого нічого йому до цього в голову не приходило. Адже в разі провалу він залишив би Діану напризволяще. Вона сама не змогла б вижити в цьому жорстокому світі. І хоча вони однолітки, вона дивиться на світ очима незіпсованої дитини. Хіба зможе вона за себе постояти? І хто про неї подбає, якщо вона раптом захворіє? Їй нікому буде й склянку води подати. Проте Тимур часто ловив себе на думці, що готовий піти на злочин заради благополуччя сестри.

В один із вечорів Тимур гуляв містом й випадково опинився біля входу в нічний клуб, куди стікалася на гуляння молодь. Він зупинився і заздро спостерігав, як паркувалися дорогі автомобілі, як із них виходили молоді люди та йшли до клубу. Під’їхав блискучий доглянутий «лексус» сріблястого кольору. З нього вийшов уже немолодий чоловік у дорогому костюмі й попрямував до дверей. Тимур зауважив, що чоловік не поставив автівку на сигналізацію. Високий бритоголовий молодик послужливо відчинив перед ним двері. Вони перекинулися кількома фразами, і чоловік увійшов до приміщення.

Незамкнений «лексус» не давав Тимуру спокою. Чому чоловік так безтурботно залишив автомобіль? Чи була це випадковість, чи він робить так завжди? Тимур гнав від себе думку про те, що такий автомобіль можна здати на розбирання за непогані гроші, якщо, звичайно, вдасться непомітно вигнати його за місто й десь на пару днів приховати. Але бажання швидко виправити скрутне матеріальне становище взяло гору. Усі вільні вечори він проводив у нічному клубі. Тимур оглянув усе навколо й ніде не помітив камер спостереження. Це додало йому впевненості. А водій «лексуса» постійно залишав свій автомобіль незамкненим і надовго йшов у клуб.

Тимура все ще терзали сумніви, коли в один із вечорів власник дорогого автомобіля залишив свого «коня» незачиненим, але раптом на хлопця накотилася рішучість. Тимур якомога швидше підійшов до дверцят водія, ще раз озирнувся. На його щастя, на зазвичай галасливій вулиці нікого не було. Дверцята легко відчинилися, і Тимур побачив ключі в замку запалювання. Усе складалося якнайкраще, коли б не милиці, які зачепилися за сидіння, і Тимур забарився. Він не помітив, як ззаду підскочив бритоголовий парубок і спритним, швидким, досвідченим рухом заламав йому руки назад.

– Сеню, тягни його до мене, – дав команду власник «лексуса», що з’явився невідомо звідки.

Тимур зрозумів, що це був крах. Крах не його життя – про себе він не думав. Усі його думки були про Діану. Він не опирався, піддавшись волі долі, яка зіграла з ним злий жарт…

Розділ 36

Останнім часом Вероніці почала снитися маленька Діана. Майже щоночі сон повторювався. Дівчинка притискається до неї своїм теплим маленьким тільцем, а Вероніка пригощає її цукерками. Дівчинка їсть одну, а другу ховає в кишеню платтячка.

– Це Тимурчику, – говорить мала, а сама не відводить очей від валізи.

– Їж, я й братику привезла, – каже Вероніка.

– А що там? – Дівчинка вказує пальчиком на валізу.

– Сукня.

– Мені?! – радісно вигукує Діана, і Вероніка бачить, як блищать радістю її великі зелені очі.

Вероніка відкриває перед дівчинкою валізу. Маля починає ритися в ній, потім швидко розкидати весь вміст.

– Що ти робиш? – запитує здивована Вероніка.

І раптом дівчинка повільно повертає до неї голову, і Вероніці стає страшно. В її очах сама злість.

– Де сукня на випускний вечір?! – каже дівчинка страшним голосом старої жінки.

– Пробач мені, так вийшло, – виправдовується Вероніка.

Дівчинка зі спритністю пантери стрибає до Вероніки, обхоплює кістлявими пальцями Неллі Сергіївни її шию й стискає. Вероніка хоче крикнути, покликати на допомогу, але сильні й холодні пальці здушили горло так, що нічим дихати…

Вероніка після такого сну прокидалася в холодному поту і вже не могла заснути до ранку. Удень вона шукала очима в натовпі зеленооку дівчину, схожу на Уляну. Чомусь було передчуття, що вона живе в цьому ж місті, причому зовсім поруч. Образ Тимура в пам’яті Вероніки відкарбувався нечітко. Вона запам’ятала його кремезним хлопчиком, не по роках серйозним і зовсім несхожим на свою сестру. Яким він став зараз, Вероніці було важко уявити. І почуття провини в неї було не перед ним, а перед зеленооким дівчам.

Вероніку так змучили нічні жахіття й думки про Діану, що вона вирішила вилити душу Кірі. Останнім часом Назар часто не ночував удома, посилаючись на те, що багато замовлень, доводиться мотатися за фурнітурою для меблів, а також налагоджувати роботу в області. Вероніка почувалася комфортніше, коли чоловіка не було вдома.

– А тобі не здається, що твій очкарик надто часто їздить у відрядження? – запитала Кіра, коли Вероніка покликала її увечері до себе.

– Що ти хочеш сказати?

– Здогадайся з трьох разів, – усміхнулася Кіра.

– Ти думаєш, він завів собі коханку? – хмикнула Вероніка.

– Можливо, можливо, – протягнула Кіра якось загадково.

– Хто його, педанта, крім мене, витримає? – засміялася Вероніка.

– Це точно. Яка ще дурепа буде записувати розумні фрази в зошит, а потім, як зразкова школярка, завчати їх напам’ять? Це можеш витримати тільки ти! А ти чула, як він вітається із сусідами з під’їзду?

– Не звертала уваги.

– Несе так гордо свої окуляри на носі й так недбало вичавлює із себе: «Пс-с-с!» – сміялася Кіра, копіюючи Назара.

– Як?

– Пс-с-с! Це означає: «Будьте здоровенькі!»

Вони сміялися від душі, адже були вдома самі. Микита, як завжди, пішов гуляти, а повернеться пізно, коли Вероніка буде бачити третій сон.

– Майже не бачу Микиту, – на продовження думок сказала Вероніка.

– Молодість! Хочеться погуляти, поки не одружений.

– Ну а ти як? Теж гуляєш по ночах? – жартівливо запитала Вероніка.

– Іноді, – серйозно відповіла Кіра. – Буває, сплю з батьком Наталії.

– Чому ви не разом? – вирвалося у Вероніки.

– Тому що для життя мені потрібен багатий, щедрий, красивий і розумний! – перевела на жарт Кіра. – А таких немає, а якщо і є, то обов’язково одружені.

Кіра замовкла, і по її обличчю пробігла тінь смутку. Вероніка вже пошкодувала, що торкнулася болючої для подруги теми, і розповіла про свої сни.

– Менше думай – краще спати будеш і жахи не будуть снитися, – порадила Кіра.

– Легко тобі говорити, а я мучуся. Зовсім спокій втратила.

– Ну де ти їх тепер знайдеш? Ти ж їздила до них у гуртожиток, дізналася, що вони там не живуть. Де їх шукати? Якби ти знала, де вони, то можна було б дізнатися через Дена адресу прописки.

– До речі, як там Ден?

– Працює слідчим. Подзвонила б сама й дізналася, як він.

– Мені Назар заборонив із ним спілкуватися. Вітаємо одне одного СМСками з Новим роком, і все.

Вероніка зрозуміла, що Кіра не підтримує її поривання знайти дітей, і більше не стала повертатися до цієї теми. Про дітей Уляни вона розповіла Неллі Сергіївні.

– Не ображайтеся, але я скажу те, що думаю, – мовила старенька.

– Я не маю права на вас ображатися, – відповіла Вероніка.

– Мені справді шкода цих дітей. Важко, коли вбивають надію.

– Ви вважаєте, що мені потрібно їх знайти?

– Я б на вашому місці знайшла й попросила вибачення. Не знаю, чи зможуть вони пробачити, але ви б очистили душу. Упевнена, вам стало б легше. А так почуття провини з роками буде вас тиснути більше й більше. І не тільки через те, що обдурили дітей. Ви вбили в них віру в людську доброту. До того ж ви дали слово їхній вмираючій матері. Ось вона бачить вас звідти, – старенька вказала пальцем угору, – і немає її душі спокою, знемагає нещасна.

– Але мені чоловік не дасть грошей на поїздку. Він не завжди мене розуміє.

– Я дам вам гроші. Відкладала собі на смерть, але вона хай почекає. Поруч із вами мені захотілося ще хоч трошки пожити. На той світ усі знають шлях, але ніхто не повернувся звідти, – зітхнула Неллі Сергіївна.

– Я не візьму у вас гроші, – категорично заявила Вероніка. – Про це не може бути мови!

– Ви для мене стільки зробили!

– Якщо ви вважаєте, що я вам допомагаю через гроші…

– Я багато років жила, не приносячи нікому ні шкоди, ні користі. Від якоїсь травинки й то користь – корівка поїсть, молочком дитинку нагодують… А від мене що? Я існувала, занурившись із головою у своє горе, а могла б допомогти якій-небудь мамі-одиначці доглянути за дитиною. Або можна було б піти в інтернат і навчити дітей вишивати, наприклад. Я нічого після себе не залишу. Покину цей світ – ніхто й не згадає, що була ось така Неллі Сергіївна.

– Ну що ви?! Я вас ніколи не забуду!

– От і візьміть гроші. Навіщо вони мені? Нехай вони підуть на добру справу.

Вероніка взяла гроші, пообіцявши відпрацювати, роблячи старенькій уколи. Удома вона поділилася своїми намірами з Назаром.

– У нас немає грошей на твої дурні витівки, – відразу сказав він.

Вероніці довелося збрехати, що вона накопичила потрібну суму.

– Начебто свого сина немає, – сказав Назар, побачивши, що Вероніку вже не зупинити. – Теж мені мати називається, – пробурчав він і зачинився у спальні.

Розділ 37

– Вибачте мені, не знаю, що на мене найшло, нечиста сила підбила, – сказав Тимур, опинившись у кабінеті власника «лексуса». Його охопив відчай, коли він згадав про Діану. Треба бути повним ідіотом, щоб піти на злочин, не зваживши всі «за» і «проти». Було мало надії на милосердя чоловіка в дорогих, начищених до блиску черевиках, у костюмі, явно зшитому на спецзамовлення, зі швейцарським годинником із хронометром. Але треба спробувати, і Тимур продовжив: – Я не злодій, а тут найшла якась мара…

– Легких грошей захотілося? – запитав чоловік. За його незворушним голосом важко було здогадатися, що він задумав. Він не кричав, не кипів від злості й не поспішав викликати міліцію.

– Важке матеріальне становище… Воно затуманило мені розум. Ви залишали машину незамкненою, і я піддався спокусі, – плутано пробелькотів Тимур, скоса зиркнувши на застиглого, мов статуя в парку, бритоголового хлопця біля дверей.

– А заробити гроші не пробував? – іронічно запитав чоловік.

– Мене збила автівка, ось тепер не беруть на нормально оплачувану роботу.

– І що мені тепер із тобою робити?

– Не знаю, але йти за ґрати за дурницю? Не хотілося б. Це була моя велика помилка, яку я ніколи не повторю.

– За все в цьому житті треба платити, і за помилки теж.

– Я заплачу! – пожвавішав Тимур. – Скільки я винен?

– Чим?

– Я зароблю! Обіцяю вам.

– Де? Хто тебе такого, – чоловік кивнув у бік, де під стіною стояли милиці, – візьме на роботу?

– Не знаю, – стенув плечима Тимур.

– Я візьму тебе до себе на роботу, – сказав чоловік, уважно подивившись на Тимура. – Ти будеш пристойно заробляти.

– А як же моя нога?

– Робота не курна, – продовжив він, – та є одне «але». Ти повинен уміти тримати язика за зубами – це головна умова. Де ти працюєш, чим займаєшся і скільки заробляєш, ніхто не повинен знати, навіть твої близькі та друзі.

– Що я повинен буду робити? – глухо спитав Тимур, передчуваючи недобре.

– Продавати розважальні порошки в моєму клубі, – відкрито сказав чоловік.

– Наркотики?!

– Або «так», або… – Чоловік схрестив чотири пальці, зобразивши решітку. Він повільно підніс «зображення» до очей і подивився на Тимура крізь схрещені пальці.

Тимур зрозумів, що в нього є один вихід.

– Я згоден, – сказав він. – А що я повинен буду продавати? Героїн?

– І «травку», і «білий», і кокаїн, й іншу погань – у нас повний фарш. До речі, як тебе звати?

– Тимур.

– Мене – Захар Єфремович, а це – Сеня. У нього весь товар, він тебе ознайомить із повним асортиментом, назвами, якими користуються наші клієнти, розповість, скільки коштує один «чек».

– Треба ще виписувати чеки? – здивувався Тимур. Захар Єфремович розсміявся, а на обличчі Сені з’явилася подоба посмішки.

– «Чек» мовою наркоманів означає «доза». Видно, сам не вживаєш, тому тобі потрібне стажування. Два тижні вистачить?

– Але… Мені треба за щось жити цей час, – зауважив Тимур.

Захар Єфремович дістав із портмоне п’ять стодоларових купюр, поклав на стіл.

– Це тобі підйомні. Вважай, що вони за вміння тримати язик за зубами. Стажування теж буде оплачене. Про все інше тобі розкаже Сеня.

Тимур поклав гроші в кишеню.

– Будеш мовчати, дам добре заробити, а базіки в нас позбавляються не тільки язика. Ти мене зрозумів? – запитав Захар Єфремович, коли Тимур потягнувся за милицями.

– Не хлопчик. Я все зрозумів, – сказав він і вийшов із кабінету разом із Сенею.

Захар Єфремович вийшов на вулицю, перевірив ще раз сигналізацію автомобіля. Він дістав мобільний, набрав потрібний номер.

– Вітаю тебе, Олександре Івановичу, – сказав він. – План спрацював навіть швидше, ніж я думав.

– Прилаштував хлопця? Тепер ти спокійний?

– Так. Він зможе непогано заробляти. До того ж минулого тижня довелося одного баригу здати ментам. Хороший хлопець був, п’ять років пропрацював, нехай тепер побуде трохи у «відпустці».

– Не шкода було здавати? – запитав Олександр Іванович, хоча прекрасно знав, що зараз відповість його друг.

– Виробничі збитки, – зітхнув Захар Єфремович. – Без них ніяк. Менти теж повинні збільшувати відсоток розкриття злочинів. Маємо ж ми виручати одне одного?

– Тебе хоча б не здасть цей барига?

– Та облиш ти! Слідчий – своя людина. Там усе гаразд, – відповів він. Стало якось неприємно від того, що друг сказав не «нас», а «тебе».

– Ти впевнений на всі сто?

– На сто відсотків я не впевнений навіть у собі, – сказав Захар Єфремович. Він попрощався і вимкнув телефон.

Розділ 38

У Діани день не задався від самого ранку. Усе почалося з того, що вона прокинулася від жахливого сну. Їй снилася тітка Вероніка, яка тікала від неї, несучи атласну червону вечірню сукню. Діана намагалася угнатися за жінкою, щоб відібрати сукню, бо на носі був випускний вечір, але та тікала все далі, дражнячи і сміючись над безпорадністю Діани. У якусь мить Діана зуміла наздогнати тітку і вже відчула в руках приємну шовковистість тканини, але жінка різко її відштовхнула, і Діана полетіла в темну прірву. Вона закричала зі страху й прокинулася, уся спітніла.

Останнім часом дівчина часто прокидалася вночі від того, що була вся мокра, наче на неї вилили відро води. Потім уранці вона почувалася розбитою і втомленою, наче не було сну й відпочинку. Тимур помітив зміни в її стані і всю провину за нездужання Діани брав на себе. Він звинувачував себе в тому, що не може добре заробити. Усі аргументи Діани про те, що тимчасові труднощі – це маленькі випробування, їх потрібно пережити з гідністю й дочекатися осені, були марні. Таким упертим Тимур був із дитинства. Хіба тепер він зможе змінитися?

Діана сходила на заняття в тренажерний зал і відчула ще більшу втому. Але подітися було нікуди, вона поїхала на роботу. Її зустрів Аркадій.

– Треба поговорити, – сказав, запросивши до свого кабінету.

– Що ще? – запитала Діана з нехорошим передчуттям.

– Розумієш, тут така справа… – Аркадій почав походжати й смикати борідку.

– Не тягни. Говори, як є.

– Дуже потрібна й порядна людина…

– Знаю я твоїх порядних, – перебила його Діана. – Моя відповідь – ні!

– Ну чес-слово порядна! Я його вже сто років знаю. Він користується послугами наших дівчаток дуже рідко і, повір мені, жодного разу нікого не скривдив. Розумієш, старіючий одружений чоловік, зразковий сім’янин, при грошах. Дружина вже не збуджує так, як у молодості, а так хочеться відчути себе чоловіком!

– Для цього є повії.

– Саме так! Але він принципово не хоче користуватися їхніми послугами.

– Його проблеми. Послухай, Аркадію, мені потрібно йти на тренування, а я марную час. Я ж чітко сказала «ні», – Діана збиралася піти.

– Звичайно, я можу домовитися з будь-якою іншою дівчинкою, старий не буде проти.

– Чому ж ти тоді викликав сюди мене?

– Хотів хоч якось допомогти тобі. Я ж знаю, скільки грошей потрібно на лікування, на відновлення сил і взагалі на життя. Адже тобі потрібні гроші? Ось я й подумав… Діано, скажи мені чесно, чому ти не хочеш за вечір заробити пристойну суму? Старий щедрий і не просить залишатися на ніч. Та що там йому треба в такому віці?

– Аркашо, мені дуже потрібні гроші, – сказала Діана, виділивши слово «дуже». – Спасибі за таку «турботу» про моє матеріальне благополуччя, але є невелика проблемка: у мене жіночі негаразди після твоїх знайомих. Гінеколог настійно рекомендував півроку не жити статевим життям. Так що забудь про своїх клієнтів мінімум на найближчі шість місяців, – усміхнулася Діана своїй легенді, яку вигадала на ходу.

Неприємності Діани мали продовження, коли в кінці робочого дня вона пішла в душ. Вона завжди займала крайню кабінку, і цю її звичку знали всі. Діана пустила воду й пішла роздягатися. Повернувшись, вона не помітила в клубах пари на підлозі бите скло й порізала ногу. З рани моментально хлинула кров. Діана, кульгаючи, схопила з гачка свій рушник і хотіла обмотати ногу, аж тут побачила на ньому напис чорним фломастером: «Діана – сука».

– Що дивитеся?! – крикнула вона дівчатам із групи, які мовчки спостерігали за нею. – Принесіть мені бинт!

Даремно Аркадій закликав дівчат до совісті. Він биту годину хотів домогтися зізнання, хто скоїв цю мерзоту. Спочатку пригрозив:

– Якщо не зізнаєтесь, я взагалі скасую показ у Франції. Будете сидіти тут на копійчаних заробітках до весни.

Коли це не подіяло, він дав слово, що винуватиця не буде покарана в обмін на зізнання, але всі мовчали.

– Ну добре, – втомлено сказав Аркадій. Він перестав смикати борідку, дістав хусточку й витер із лоба піт. – Скажіть мені навіщо? Навіщо вам потрібно було капостити Діані? Якщо розраховували, що вона не зможе поїхати з групою і на її місці буде хтось інший, то це просто нерозумно. Часу на поправку в неї цілком достатньо. Те, що вона стала обличчям відомої торгової марки – неспростовний факт, контракт уже підписано. Тоді поясніть мені, тупому створінню, навіщо ви це зробили?

Аркадій затримав погляд на кожній із дівчат, але на їхніх обличчях був незворушний спокій.

– Я знаю відповідь, – сказала Діана, і всі подивилися на неї. – Звичайна людська заздрість. Так-так. Тільки той, хто це зробив, не подумав, що всі ми йдемо в одній упряжці. Від злагодженості нашої роботи залежить успіх усієї групи. Якщо хтось сподівається, що історія може повторитися і я не зможу поїхати, то можу з упевненістю сказати: я поїду за будь-яких обставин, навіть якщо в мене залишиться одна нога. А заздрісні люди можуть захлинутися у власній жовчі. Таке іноді буває.

– По норах, – махнув рукою Аркадій. Він викликав таксі й відправив Діану додому.

Удома на Діану чекала приємна звістка. Тимур сказав, що влаштувався на роботу барменом у нічний ресторан.

– А як ти будеш подавати з милицями? – поцікавилася Діана.

– Я сьогодні пробував ходити з однією – виходить. Думаю, що через тиждень зможу пересуватися за допомогою палички. Поки що я на стажуванні, а коли приступлю до роботи, буду вже носитися, як лось лісом. Так, мало не забув. Мені видали аванс, – сказав Тимур і виклав на стіл гроші.

– Нічого собі! – скрикнула Діана, перерахувавши купюри. – І скільки ж тобі доведеться його відпрацьовувати?!

– Недовго, – сказав Тимур, витримавши погляд сестри. Заради її благополуччя він усе витримає. – Це елітний ресторан, там добре платять.

– Можна я прийду до тебе? Я ніколи не була в пристойному закладі!

– Ні! – вирвалося в нього різко й навіть грубо.

– Чому?

– За умовами контракту, заклад не мають право відвідувати близькі родичі.

– Але ніхто не дізнається, що я твоя сестра.

– Діано, мені було дуже важко знайти роботу, тому я не хочу її втратити через твої капризи.

– Добре, – зітхнула вона, – але ти мені повинен дещо пообіцяти.

– Що саме?

– Коли я приїду з Франції, я запрошу тебе в найшикарніший ресторан міста! Добре?

– От і домовилися, – сказав він, вичавивши усмішку. На душі шкребли кішки. Діану так легко обдурити. Вона довірлива й наївна, як дитина. Не хотілося її обманювати, у цьому була підлість. Але ж буває свята брехня? Не можна ж їй сказати, що він невдаха-злодій, а тепер ще й барига на прізвисько Кульгавий?

Розділ 39

Вероніці відчинив двері незнайомий молодик. Від нього вона дізналася, що Діана продала свою кімнату в гуртожитку й поїхала. Куди? Невідомо. Вони з братом жили відокремлено, знайомств особливо не заводили, виїхали теж разом. Якщо хто й може пролити світло, то комендант.

Вероніка зраділа, коли застала коменданта гуртожитку в кімнаті вахтера. Вона пояснила, що їй потрібно зустрітися з Діаною або Тимуром.

– Діана зовсім недавно продала свою кімнату, – сказала комендант. Було помітно, що ця жінка, яка чимось нагадує бабу-ягу з дитячих книжок, не дуже налаштована на бесіду.

– Мені сказали, що вона кудись поїхала, – наполягала Вероніка, твердо вирішивши, що не повернеться додому, поки все не дізнається. – Ви знаєте куди?

– Діана мені не доповідала, – холодно відповіла комендант.

– Можливо, хтось знає?

– Я не збираю плітки.

– А її брат Тимур? Кімната ще числиться за ним?

– А хто ви така, щоб вести допит? – В очах жінки-яги блиснули незадоволені іскри. – Ви з податкової чи з паспортного столу?

– Що ви?!

– Тоді йдіть, жіночко, звідки прийшли, не заважайте мені працювати!

– Я їхня тітка. Я багато років не бачила своїх племінників. – Вероніка спробувала достукатися до холодного, як їй здалося, серця коменданта. – Мені дуже потрібно їх побачити чи хоча б дізнатися, де вони живуть.

– Тут ви їх не знайдете, це я точно знаю. Ні Тимур, ні Діана тут не живуть.

– Я приїхала здалеку. У мене немає можливості часто приїжджати. Скажіть хоча б, Тимур тут прописаний?

Комендант оглянула Вероніку з ніг до голови, немов оцінювала товар у магазині. Вероніка зрозуміла цей погляд по-своєму. Вона дістала з гаманця першу-ліпшу купюру, стиснула її в долоні й засунула в кишеньку кофтини коменданта. Обличчя баби-яги не виявило ні здивування, ні обурення, ні подяки.

– Ну і що з того, що він тут прописаний? – зволила вона вимовити після затяжної паузи.

– Він приїжджає сюди?

– Ні. Місце прописки з місцем проживання може не збігатися – це не заборонено законом, а що не заборонено, то дозволено, – на одній ноті протягнула жінка-яга.

– Дорогенька, прошу вас… – почала Вероніка, усе ще не втрачаючи надії.

– Я вам не «дорогенька», – зупинила її комендант. – І я не знаю, де живе Тимур.

– Мені дуже треба їх знайти. Розумієте, я втратила слід своїх племінників давно.

– Я не приватний детектив і не німецька вівчарка, щоб узяти слід.

– Знаю, – зітхнула Вероніка. – Тільки ви мені можете допомогти, більше ніхто. На вас уся надія.

– Я насправді не знаю, де вони живуть. І ніхто тут не знає.

– Шкода, – сказала Вероніка і вже зібралася йти, як її осяяла думка.

Вона дістала маленький блокнот із відривними листочками й написала: «Подзвоніть мені», записавши номер свого мобільного телефону.

– Ось, – простягнула вона записку жінці, – передайте, будь ласка, Тимуру, коли він тут з’явиться. Можна і Діані, якщо раптом…

– Добре, – сказала жінка. Записка зникла в тій самій кишені сірої в’язаної кофти, – я передам, коли хтось із них тут з’явиться.

Вероніка подякувала жінці й попрощалася з нею. Вона не чула, як комендант, вийшовши з вахтерської, пробубоніла собі під ніс:

– Тітка, бачте, знайшлася! А де вона була раніше? Слід вона втратила… Чи прописаний тут Тимур? Либонь, дізналася, що в сиріт житло є, от і приперлася. Напевно, чоловік із дому вигнав, жити ніде. Дулю тобі, а не кімнату Тимура!

Жінка, не глянувши на записку, порвала її на дрібні шматочки й викинула в смітник. Кімнату Діани купив її племінник – це вона знайшла йому дешеве житло, а кімнату Тимура купить її хрещениця, коли він буде продавати. Ось це називається турботою, а не «візит ввічливості», тітонько…

Вероніка так просто не здалася. До самого вечора вона сиділа за рогом будинку. Коли почали повертатися додому жителі гуртожитку, вона підходила до них, сподіваючись дізнатися що-небудь про від’їзд Діани і Тимура. Комендант сказала правду. Ніхто не знав, куди й навіщо виїхали Тимур і Діана, знали тільки, що Діана навіщось поспішно й дешево продала своє житло, Тимур цього разу з нею не приїжджав. Це видалося дивним, оскільки зазвичай брат завжди був поруч із сестрою. Ще Вероніка дізналася, що Діана й Тимур були дуже замкнуті й не розповідали про свої плани. Близьких друзів у них не було – у своє особисте життя вони не впускали сторонніх.

Пригнічена, засмучена невдалою поїздкою, втомлена й голодна, Вероніка приїхала на автовокзал, але останній автобус вирушив півгодини тому. Їй не залишалося нічого, як їхати на залізничний вокзал. Вона взяла квиток і кілька годин чекала поїзд. Уранці поїхала не додому, а до Неллі Сергіївни.

– Ну що? – запитала старенька з порога, забувши привітатися.

Підсумки поїздки красномовно відобразилися на обличчі Вероніки. Вона попила чай із Неллі Сергіївною, розповівши про подорож.

– І знову я повернулася до вихідної точки, – Вероніка підбила підсумки. – Не знаю, чи правильно я діяла, чи ні, але мені й далі належить жити в невіданні й бачити жахливі сни. Усю дорогу думала: чи все я зробила, щоб їх розшукати?

– Ви ж записку з проханням зателефонувати залишили?

– Так, залишила.

– Пробачте, – Неллі Сергіївна з незручності смикала куточок халата, – я хотіла запитати…

– Питайте що завгодно.

– Я не зовсім зрозуміла, чому ви не вказали в записці, хто ви є.

– Спочатку хотіла, але потім подумала, що вони можуть тримати на мене обра`зу або зовсім мене не пам’ятають. Хіба мало яка там жінка назвалася тіткою Веронікою? Коли зателефонує Тимур, я зустрінуся з ним та Діаною і все поясню. Не знаю, чи зрозуміють вони мене, чи пробачать, але мені треба висловитися, попросити вибачення, полегшити душу. – Вероніка помовчала, а потім додала: – Я хочу їм розповісти про їхню матір, Уляну. Гадаю, що вони нічого про неї не знають. Вона була дуже добра, душевна та красива. Цікаво, Діана така ж красуня?..

Розділ 40

До початку занять в інституті залишалося два тижні, а Микита так і не влаштувався на роботу. Щоранку він казав собі, що завтра обов’язково піде працювати. Приходив вечір, і його магнітом притягували розваги в нічному клубі. Він ішов туди, і всі проблеми та турботи залишалися позаду. Там було багато друзів і подруг, багато музики й веселощів. Коли екстазі втратив свою магічну силу, Микита перейшов на прийом амфетаміну. Звичайно, безкоштовно його ніхто не давав, постійно потрібні були гроші. Щоб розрахуватися з Яном, Микита після маминої обручки продав свій фотоапарат і відеокамеру. Добре, що батьки зайняті роботою настільки, що не помітили пропажу. Потім із дому непомітно зник новий столовий набір на дванадцять персон. Благо, гості до них не приходили вже сто років, тому нікому не спало на думку перевірити вміст великої коробки, що стояла тихо-мирно на шафі для одягу. Щоб пропажа не виявилася під час прибирання, Микита поклав туди цеглину. Вага була та сама, коробка ретельно закрита й перев’язана мотузкою. Як стояла, так і стоїть на своєму місці, стоїть і мовчить. І нікому до неї немає діла.

Далі Микита «приробив ноги» старовинній іконі, яка дісталася матері від предків. Ця ікона припадала пилом у шафі. Напевно, усі про неї забули, а ось Микиті виручена за неї сума була дуже до речі – він був тоді зовсім на мілині. Звичайно, буде неприємно, коли мати побачить, що ікона зникла. Тоді сліз і істерик не уникнути. Зрештою, не буде ж вона вічно тримати на нього зло через якусь картинку на дошці? А помолитися можна і в церкві.

Дещо довелося продати з особистих речей. До зими ще далеко, тому в шафі Микити не залишилося верхнього зимового одягу. Його батьки не зрозуміють, їм неможливо пояснити, що є речі, які дорожчі за всі тарілочки у квіточку або зимові куртки. Після прийому «фену» весь світ наповнюється яскравими, насиченими кольорами, яких стає більше, ніж у звичайному житті. Немов потрапляєш в інший, прекрасніший світ. Музика сприймається по-іншому, її звуки стають чистішими, вона наповнює всю душу, проникає в кожну клітинку тіла, розтікається приємною знемогою. Час змінює звичний плин. Він немов сповільнює свій біг, і за короткий проміжок всього відбувається набагато більше. Це ж так чудово – відчути, як змінюється плин часу! В одну мить танцювальники можуть рухатися швидше, потім, як за помахом чарівної палички, уповільнюють свої рухи, а ти можеш прискорити свої.

Єдине, що іноді викликало тривогу в Микити, – це усвідомлення того, що з кожним днем посилювалося бажання все частіше і частіше відчувати кайф від «фену». Він не хотів і не збирався потрапити в залежність від «федора», вважаючи, що зменшить частоту його вживання з початком навчального року. Тоді не буде стільки вільного часу, як зараз, і можна буде ловити кайф тільки по вихідних. Та й де брати стільки грошей? Батько буде виділяти йому гроші на проїзд, харчування та кишенькові витрати, а ще треба купити до зими нову куртку. А поки літо. У нього є ще два тижні для повноцінного відпочинку.

З наближенням вечора Микита пожвавився, немов прокинувся після зимової сплячки.

– Мамо, тату! – крикнув він. – Я йду! Буду пізно!

– Може, час уже кидати роботу? – спитала мати з кухні. – Скоро почнуться заняття, а ти не відпочив. На тебе вже страшно стало дивитися, шкіра та кістки залишилися.

Микита посміхнувся. Коли предки почали йому дорікати за нічні походеньки, він скромно опустив очі і «зізнався», що працює офіціантом у нічному барі. Мати була розчулена до сліз, батько схвалив його благородний порив, а Микита подумав про те, які довірливі в нього батьки. Нехай уже мати, вона виросла в селі, нічого в житті не бачила, бо рано вискочила заміж, але батько…

– Ні, мамо, – сказав Микита, – ви працюєте без відпустки, без вихідних, а я повинен сидіти склавши руки?

– Правильно, Микито, – заступився за нього батько, – хочеш жити нормально – треба гарувати день і ніч.

– Що я й роблю, – сказав Микита вже біля порога.

Серце радісно застрибало в грудях від передчуття приємного вечора, коли Микита переступив поріг «Венери». Ян сьогодні не прийде, але не велика біда. У Микити тепер багато друзів. Він не знав, де вони живуть, навчаються або працюють. Усе це було неважливо. Головне, що вони тут і з ними весело. До того ж уже не треба просити Яна принести йому «чек». Він познайомився з Тимуром, якого всі називали Кульгавим через те, що той таки сильно накульгував на одну ногу й ходив із паличкою. Микита до нього звертався на ім’я, називаючи пестливо «Тимурчик».

– Тимурчику, салют! – привітався він із Кульгавим.

– Як справи? – поцікавився той.

– Усе відмінно! Мені як зазвичай, – зробив замовлення Микита.

Тимур добре знав свою справу. Кульгаючи, він пірнув кудись у натовп, приніс замовлення, і Микита знав, що все сьогодні буде чудово…

Микита, повернувшись додому, звично дістав свій зошит і сів писати.

«Не я сам думаю, але мої думки думають за мене», – прошепотів він слова Ламартіна.

І справді, йому не доводилося напружувати думки. У моменти найсильнішого збудження він писав інстинктивно, ледве встигаючи записувати міркування, які навалювалися на нього лавиною. У такому шаленому стані вони самі бризкали, як іскри з палаючої головешки. Його розгнуздана уява не стримувалася здоровим глуздом. Жива уява й швидке генерування ідей, пристрасне збудження – усе це викликало непереборну потребу викласти свої думки на папері.

«Коли починається новий день, то ніхто не знає, чим він закінчиться, – почав швидко писати Микита. – Прихід нового дня – немов нове народження. Песиміст бачить у ньому тільки схід сонця, очікуючи нових неприємностей. Оптиміст наче заново народжується щоранку. У його житті новий день – це щось нове, як свіжий весняний вітер. Молодий Карась своїм риб’ячим розумом не міг філософствувати й визначити, до якої категорії він себе відносить, але перші промені сонця в ясний день принесли радість: у них із Карасихою з ікринок народилися діти. Вони були зовсім маленькі та беззахисні, як і всі діти. Усі мальки були здоровенькі і спритно плавали, виляючи маленькими хвостиками. На радощах тато Карась поцілував своїми великими губами маму Карасиху. Звичайно ж, день почався з радості, значить, має й далі поталанити. Поки мама перераховувала поповнення сімейства, Карась вирішив підкріпитися. Він поплив ближче до берега, туди, де течією води зносило твань, листя, дрібні корчі, а разом із ними – їжу. Наспівуючи про себе якусь веселу пісеньку, Карась швидко дістався до потрібного місця. Днями він знайшов тут багато хлібних крихт і наївся так, що цілий день провалявся у твані, лежачи то на одному, то на іншому боці. Сьогодні йому пощастило більше. Він помітив великого й жирного хробака. Зараз він його заковтне і попливе назад, до дружини, запросивши її сюди на сніданок. Де є один черв’ячок, повинен бути й інший. Потім він навчить дітей шукати собі їжу. Треба буде обов’язково показати їм це місце! Карась, радісно вильнувши хвостом, схопив хробака й миттєво відчув різкий біль не тільки в горлі, але й у всьому тілі, немов у нього увігнали гостру голку. Він різко смикнувся назад, щоб сховатися в прохолодному баговинні й угамувати біль, але миттєво злетів угору, виринувши з води. І тут він зрозумів, що опинився на гачку. Карась зібрав усі сили й забився, затріпотів, звиваючись усім тілом, але його чіпко схопили людські руки. Вони боляче обпекли прохолодне тіло, немов до нього приклали розпечене вугілля. І тут Карась побачив перед собою усміхнене обличчя. Чому людина так радіє його загибелі? І які страшні зуби! Якби був у Карася голос, він би закликав людину змилуватися над ним хоча б у цей день, день народження його дітей, але він був рибою, не мав голосу, тому тільки безпорадно відкривав рота, задихаючись від повітря. – Микита писав швидко, не замислюючись, не перечитуючи написане. – Чоловік задоволено хихикнув, кинувши його в порожнє відро. Карась гепнувся, боляче вдарившись правим боком, потім, зібравши сили, знову забився, намагаючись вистрибнути з пастки, поки чоловік не відійшов далеко від рятівної води. Але, напевно, це був не його день. Удома чоловік, наспівуючи пісеньку, поставив сковорідку на вогонь, виклавши Карася поруч на дерев’яну дощечку. Карась задихався, він позіхав, хапаючи повітря й намагаючись зловити хоч крапельку води. Людина ножем провела по його лусці. Карась не знав, що біль буває таким нестерпним. Чому людина не вбила його, а вирішила піддати такій екзекуції?! Адже люди завжди були розумнішими за риб – це Карась знав, але він не знав, що люди такі безжальні та жорстокі істоти. Карась уже не хотів жити, він мріяв швидше померти, тому що навіть його крик від нелюдського болю ніхто не чув. Він не знав, що це тільки початок. Чоловік всадив ніж йому в черево, і Карась зітхнув з полегшенням: нарешті довгоочікувана смерть, коли не буде болю. Він тріпнувся вже рефлекторно, але смерть не прийшла від розпанаханого черева. Чоловік запустив у його плоть гарячу долоню й живцем вирвав усі нутрощі, викинувши їх у відро. Разом із кишками туди шльопнулося його серце, яке зовсім недавно любило і цей світ, і воду, і дружину, і маленьких діток. Карась думав про своїх мальків, які ще не встигли добре розгледіти батька. Зараз усе закінчиться, і Карась втішав себе думкою про те, що він може ще думати про дітей. Людина кинула його все ще живе тіло в миску з водою. Карасеві не хотілося жити, усе тіло горіло так, немов його обсипали вугіллям, але вода, його рідна стихія, остудила пекуче тіло, освіжила зябра, і він зітхнув. Можливо, це сон і людина змилостивилася й знову подарувала йому життя? Але людина була винахідливою. Чоловік придумав ще більш витончені тортури. Він вмочив його змучене тіло в борошно, яке відразу забило зябра, і поклав у киплячу олію. Карась підстрибнув, зібравши останні сили, намагаючись позбутися болю. Але олія була така гаряча, що він почув запах своєї смаженої плоті. Останнім, що промайнуло у свідомості Карася, була картина, де чиста та свіжа вода, а в ній він, його дружина й діти. Усе навколо затуманилося, попливло, і Карась зробив останній подих із полегшенням, вирішивши, що вже відмучився, але життя не поспішало покидати його тіло. Він відчув, як від болю його очі полізли з орбіт. Він кинув останній погляд на людину, яка вигадала для нього ці тортури. Карась подумав, що своєю смертю він продовжить життя своєму катові, але прийде час, коли тіло людини буде горіти в пеклі в киплячій смолі, а вона буде кричати: „Чому?!”».

Микита закінчив писати. Тільки тепер помітив, що весь спітнів і піт капав прямо на аркуші зошита. Хвилини екстазу минули, і він уже не міг писати. Утомлений, ліг на ліжко, не роздягаючись – на це в нього, як у героя його розповіді, не залишилося сил. Микита знав, що завтра він не буде перечитувати написане, щоб відкоригувати або щось змінити в тексті. Він так само знав, що прихід наступного дня його не радуватиме. Як завжди, буде жахлива депресія, у роті буде сушити, не захочеться навіть їсти. Та й як їсти, коли світ навколо не милий, а ще нудить і болить шлунок?

Розділ 41

Захар Єфремович нагадав Вероніці про себе раптовим дзвінком. Добре, що вона саме йшла на виклик. Дзвінок її так налякав, немов телефонували з того світу. Серце тривожно затріпотіло в грудях, як у загнаного в пастку звіра. Вона усвідомлювала, що зробила помилку, за яку тепер розплачується. Надалі вона буде обачнішою, бо жити весь час у напруженні і здригатися від кожного дзвінка ставало нестерпно.

– Я ж просила тебе більше не телефонувати, – сказала вона замість привітання.

– Пробач, що потривожив, – прозвучало для неї несподіванкою, – я не збирався втручатися у твоє особисте життя, але дещо трапилося.

– Що?

– Мені потрібна твоя допомога, – сказав він.

– Моя?! І чим же я можу тобі допомогти? – запитала Вероніка, трохи заспокоївшись.

– Я не можу все пояснити по телефону – це довго і в мене залишилося мало грошей на рахунку. Зараз телефон вимкнеться, і я залишуся сам на сам зі своїми проблемами.

– Захаре, я ніяк не зможу вирішити твої проблеми, – сказала вона. – Так що бувай!

– Вероніко, – попрохав він, – почекай, не відмовляйся! Мені справді дуже погано!

– Виклич «швидку», – порадила вона. – У мене все одно немає транспорту.

– Я зараз пришлю за тобою машину. Де ти зараз знаходишся?

– Краще сам їдь до лікарні, – порадила Вероніка.

– Не знаю, чи допоможуть мені там. Мені потрібна твоя порада. Я тебе ніколи ні про що не просив, а зараз дуже прошу. Не відмов у моєму проханні, і я обіцяю, що більше тебе не потривожу.

Вероніка задумалася. У його голосі були тривога й невпевненість. Можливо, варто приїхати, щоб раз і назавжди обірвати цей ганебний зв’язок…

– Кажеш, що більше мене не потривожиш? – перепитала.

– Даю слово.

– Ніколи?

– Ніколи!

– У мене залишився ще один пацієнт.

– Назви адресу, де ти будеш, – сказав Захар Єфремович.

Вероніка з неприхованим хвилюванням переступила поріг будинку Захара Єфремовича.

«Як ніч і день, зима й літо», – подумала вона, порівнявши своє убоге житло з розкішшю будинку, у якому опинилася. Їй здавалося, що вона жебрачка, яка не працює, а живе тільки тим, що Бог пошле. Але ж вона все життя працює не покладаючи рук, намагаючись побачити світло в кінці темного тунелю, а воно все віддаляється.

Захар Єфремович не міг не помітити, як захоплено Вероніка дивиться і на картини в золотій оправі, і на багато оформлений камін із гордо завмерлими на ньому бронзовими статуетками, і на дорогі італійські меблі з натурального дерева. Увійшовши до будинку, вона зняла біля порога свої стоптані чорні дешеві босоніжки й тепер виглядала трохи безглуздо серед цієї розкоші.

Захар Єфремович мимоволі згадав своїх колишніх жінок, які жили в цих стінах. Вони були доповненням до інтер’єру, а Вероніка – зайвий елемент, який випадково потрапив сюди і готовий зникнути будь-якої миті. Але Захару Єфремовичу не хотілося, щоб Вероніка зникала. У своїй розгубленості, вражена побаченим, вона приваблювала його все більше й більше. Він уже уявив собі, як вона входить до цієї кімнати на високих підборах, витончена, красива, доглянута, з макіяжем і новою зачіскою. Такою він хоче її бачити. І так буде, бо Захар Єфремович завжди домагається того, що намітив. Він не любить недоведених до кінця справ. Йому довелося багато чого переосмислити й передумати. Підсумком його роздумів було те, що саме Вероніки йому не вистачає в цьому будинку. Її майже дитяча наївна усмішка повинна прикрасити стіни його будинку не гірше за дорогі картини. Не так просто змусити її змінити свій звичний плин життя. Вероніка належала до тієї категорії людей, які, вдягнувши одного разу на себе хомут, звично будуть ходити в ньому, так і не пізнавши всі принади життя. Для того, щоб змусити її розлучитися з минулим, Захар Єфремович придумав нехитрий план, для здійснення якого йому потрібно було під будь-яким приводом виманити Вероніку з дому, щоб зустрітися з нею саме тут. Зробити це виявилося навіть простіше, ніж він думав. Наївна простота! Вона справді повірила, що він, Захар Єфремович, який може не все, але дуже багато чого, потребує її допомоги. Йому подобалося бачити захоплення в її очах, і він вирішив показати їй будинок і садибу.

– Т-а-а-к, – протягнула Вероніка, – шикарно ти живеш!

– Намагаюся жити не гірше, ніж інші.

– Я теж стараюся, – сказала вона із сумом у голосі, – але в лікарів дуже навіть скромна зарплатня.

– Працювати можна двома руками, а заробити однією головою. Утім, це я так, до слова. Значить, тебе не влаштовують ні зарплатня, ні твій побут?

– Напевно, – сказала вона невизначено.

– Це добре, що в тебе є мужність подивитися правді в очі. Я зустрічав таких людей, які їдять хліб із сіллю й кажуть, що все їх влаштовує.

– Можливо, у них запити невеликі.

– Ні, у них просто погано з фантазією.

– Усе пізнається в порівнянні, – сказала Вероніка. – Поки не бачиш ось такої розкоші, здається, що живеш нормально, не гірше й не краще за всіх. Важко? А кому зараз легко? А побувавши в такому ось будиночку, розумієш, що народився сірою мишею, доля котрої – гризти сухар, який зронили пани при обіді. Так і проживеш у злиднях, відмовляючи собі у всьому, – сказала вона сумно. – Але кожному своє.

– Це все може стати твоїм хоч зараз.

– У тебе своє життя, у мене – своє. Я вже це казала.

– Тебе не влаштовує твоє життя? – Захар Єфремович подивився їй прямо в очі. – Зміни його, ти ж не дерево.

– На жаль! – Вероніка всміхнулася. – Пізно щось міняти. У мене є родина…

– Чув. Знаю, що є квартира, чоловік, син. Може бути набагато більше. Знаєш, що я тобі скажу, Вероніко? Якщо хочеш пити, то форма посудини з водою не має значення. Усе у твоїх руках. Ти можеш почати нове життя, у якому в тебе буде й родина, і діти, і багатство, – з жаром виголосив Захар Єфремович. – Не поспішай сказати «ні». Подумай гарненько, щоб потім не шкодувати.

– Я ні про що не шкодую. Я не зовсім задоволена своїм життям, але в мене є мета: я хочу добитися, щоб мій син не жив так, як живу я зараз. Коли він стане на ноги, буде легше. Того, що я заробляю, мені буде достатньо.

Вона загадково всміхнулася, змусивши Захара Єфремовича будувати всілякі здогади. Він намагався зрозуміти, що в неї на думці і як можна добровільно йти по життю у злиднях, якщо випадає шанс усе в ньому змінити на краще. Може, вона хоче більшого? Він і сам подумував про новий, сучасний будинок. Каміни, басейни, більярдна – це вже пережиток минулого.

– Вероніко! – Він важко дихав від хвилювання. – Я кохаю тебе! – сказав, поклавши руки їй на плечі.

– Мене? – перепитала вона. У її голосі пролунала легка іронія. – Ти мене зовсім не знаєш.

– Я покохав тебе тоді, коли вперше зустрів у селі. Ти була такою гарною, милою дівчиною. Просто я був молодий і дурний. Хто з нас не робив помилки в молодості? Якщо є такий, нехай кине в мене камінь. А потім, коли я зустрів тебе через багато років, зрозумів, що саме таку жінку я шукав усі ці роки, – говорив він пристрасно.

– Я зараз допомагаю одній самотній літній жінці, – сказала Вероніка спокійним голосом, немов не почула освідчення в коханні, – то вона сказала розумну фразу: «Люди бачать те, що хочуть бачити». Я не та людина, яка тобі потрібна, а ти – не моя доля. Ми різні, як два протилежні полюси, і в нас не може бути нічого спільного.

– Але ж нам було добре, коли ми зустрічалися!

– Не варто плутати секс і любов. Це різні речі, – сказала Вероніка й хотіла прибрати його руки зі своїх плечей. Не треба було мати великого розуму, аби здогадатися, що Захар шукав зустрічі з нею, щоб освідчитися. – Ми поговорили про все, розставивши крапки над «і», тепер мені час повертатися додому.

Вероніка почувалася чужою, бо не вписувалася в блиск розкоші цього великого будинку. Їй дуже захотілося повернутися додому й зануритися у вир звичного вечора.

– Я хочу додому, – сказала вона.

Захар пропустив ці слова повз вуха. Він нахилився й поцілував її ніжно, як тільки міг.

– Не треба, прошу тебе, – прошепотіла Вероніка, відчуваючи на собі магічну силу його дотиків.

– Останній раз, – прошепотів він.

Вероніка хотіла його відштовхнути, але його теплі й ніжні трепетні пальці вже вміло вивчали всі вигини її тіла. Вона подумала, що це відбувається з нею востаннє. Адже він підтвердив:

– Так. Востаннє.

І нехай це підло, але у Вероніки не вистачило сил сказати рішуче «ні». Вона знову потрапила під чари його пристрасних поцілунків, і ця пристрасть спалила всі думки, які ще залишилися в її голові.

Вероніка була п’янко ніжна. Її зворушлива сором’язливість періодично переходила в умілу звабу. І це все збуджувало в ньому таку пристрасть, якої він не відчував уже дуже довго…

– Зараз я піду, щоб ніколи не повернутися, – сказала Вероніка, одягнувшись. Сором палив її зсередини, уникала зустрічі з його поглядом.

– Тобі не сподобався цей будинок? – Захар схопив її руки. – Ми поїдемо звідси й побудуємо наш, новий. У нас із тобою буде великий будинок зі скляним дахом і висадженими всередині деревами. Хочеш такий? – говорив він палко, швидко й пристрасно. – А навколо будинку буде міні-Версаль або, ще краще, нам зроблять під замовлення «дворик Джульєтти». Так-так! Саме в такому дворику ти й наші діти будете почуватися затишно, як у раю. А хочеш домашній креатив? Можна зробити підлогу-акваріум. Усе, що ти захочеш! Можна навіть зробити копію римського фонтана Треві. Або кінотеатр у санвузлі! Або інтер’єр у стилі нічного клубу з річкою-струмком. Я можу все! У мене є гроші! Багато грошей!

– Мені від тебе нічого не треба, – сказала Вероніка, карбуючи кожне слово. Вона відсунула Захара Єфремовича від себе, попрямувала до виходу.

Він сів у крісло, відкинувся назад.

– Кажеш, нічого не треба? – Від його слів повіяло холодом.

– Нічого.

– Маєш мене за хлопчиська? Погралася, а тепер згадала, що час іти додому?

Вероніка обернулася, подивилася на Захара. Упевнений у собі, він розвалився в кріслі й дивився на неї з презирливою посмішкою.

– Іди! Кому ти потрібна? Шарпачка!

Обличчя Вероніки спалахнуло від люті та приниження. Вона ошпарила його зневажливим поглядом.

– Я була про тебе кращої думки, – сказала вона. – Сподіваюся, що ми вже все сказали одне одному й більше наші шляхи ніколи не перетнуться.

– На твоєму місці я не був би таким категоричним, – відповідь прозвучала холодно, немов і не було ні пристрасті, ні освідчення в коханні, ні обіцянок.

Вероніка ще раз подивилася на Захара, маючи намір щось сказати, але стрималася, побачивши його відсторонений вираз обличчя. Вона швидко вибігла на вулицю, зловила перше-ліпше таксі. Найбільше їй зараз хотілося додому, у звичний для неї світ, який вона не збиралася руйнувати.

Розділ 42

Початок навчального року для Микити був як грім серед безхмарного неба. Звичайно, він прекрасно знав, що прийде час, коли треба буде братися за навчання, але літо пролетіло так швидко, немов метеорит на небі. Зустріч з одногрупниками, метушня перших навчальних днів, загальне збудження – усе це вплинуло на нього позитивно. Його знайомі всі до одного помітили, що він дуже схуд за літо.

– Довелося гарувати, як папа Карло, – віджартувався Микита від їхніх зауважень. Він і сам помітив, що на ремені штанів довелося пробивати одну дірочку, а за нею й другу. До того ж клубний жаргон став таким звичним, що йому було важко розмовляти з хлопцями й дівчатами, які хоч і сипали жартами, але ті були пристойними й нешкідливими, без специфічних слів, які з’явилися в його лексиконі.

Поміркувавши, Микита твердо вирішив, що час припиняти і загули, і своє баловство. Погуляв, дурістю постраждав, і досить. Його позитиву вистачило на кілька днів. Микита вирішив не ходити гуляти ночами. Ближче до вечора він заскочив у «Венеру», прийняв «фен» і вже мав намір повернутися додому, як ді-джей оголосив виступ відомих саксофоніста та піаніста. Микита глянув на годинник. У нього було ще достатньо часу, щоб послухати музику і вчасно повернутися додому. Поки музиканти готувалися до виступу, Микита розшукав Тимура і купив іще один «чек». При бажанні його можна буде використати вдома і не бігти до клубу. Пакетик Микита сховав у портмоне, у потаємний відділ.

Першим на сцені з’явився піаніст. Тонкі пальці музиканта забігали по клавішах, наповнюючи музикою простір. Микита не любив звуки піаніно, але зараз воно зазвучало по-новому. Микита спочатку подивився на одухотворене обличчя піаніста, потім прикрив очі і вслухався в чарівні звуки музики. Здавалося, музика ніжно гладила обличчя, то заколисувала, то обіймала, то падала на нього золотими розсипами, ваблячи за собою в невідому далечінь. Микита розплющив очі, уже не розуміючи, звідки ллється музика: із самого повітря чи з пальців піаніста. Він повільно витягнув руки вперед – музика була настільки чіткою, ясною, матеріальною, що її хотілося помацати. І він чіпав її золоті струни, а вона примушувала його плакати й страждати, і водночас наповнювала все єство новою енергією й життєвою силою. І вже його сльози злилися воєдино зі звуками музики…

Якби не зміна музикантів, Микита б до кінця, до останньої клітини розчинився в музиці. Але зазвучали переливи саксофона. Його магічні звуки дзюрчали весняним струмком, іскрилися в повітрі. Пульсуюча мелодія саксофона захопила Микиту в танець. Це було запальне аргентинське танго. Микита любив потанцювати з друзями, а сьогодні тут було багато гарних дівчат. І він почав рухатися в такт музиці, яка не могла залишити його байдужим. А все інше вже не мало ніякого значення…

Микиті стало душно в багатолюдному приміщенні, і він вийшов на вулицю подихати свіжим повітрям. Вирішив трохи пройтися, бо все ще відчував прилив енергії, яка вирувала в ньому, не даючи можливості бути бездіяльним чи бодай постояти на одному місці. Він пройшов повз магазин електроніки, який блищав вогнями вивісок із рекламами, минув пару п’ятиповерхових будинків, звернувши увагу на те, що майже всі вікна були темними й тільки деякі з них підморгували відблисками увімкнених телевізорів. У будинку на розі вулиць на першому поверсі знаходилися ощадна каса та ломбард. Микита вирішив дійти до перехрестя й повернутися в бар, але тут до його слуху долинув жіночий крик. Спочатку він подумав, що дівчина дуріє, але потім почув виразне: «Пустіть мене!» За рогом хтось явно волав про допомогу. Микита підбіг і у світлі ліхтаря під стовпом побачив, як два хлопці напідпитку нахабно чіплялися до дівчини. Вона пробувала від них утекти, але ті сміялися і смикали її за одяг.

– Ну куди? Куди ти так поспішаєш? – Один із хлопців грубо схопив дівчину за руку, намагаючись пригорнути її до себе.

– Прошу вас, – почала благати перелякана дівчина, – не чіпайте мене! Мені треба додому!

– Матуся насварить? – запитав другий і схопив дівчину за руку, яку вона тільки-но звільнила. – Пропоную по-хорошому розважитися з нами. Не пошкодуєш!

– Якість гарантуємо! – сказав перший, обхопивши дівчину за талію.

Вона зібрала всі свої сили, намагаючись вирватися, але нахабні парубки притиснули її до стіни будинку. Микита зрозумів, що потрібно втрутитися. Він побіг до дівчини.

– Дякувати Богу, – гукнув він, підбігши до них, – люба, ти тут? А я тебе скрізь шукаю! Зараз я подзвоню твоїм братам, нехай підходять сюди, бо вони зі своїми тренуваннями з боксу зовсім мізки один одному повідбивали.

Слова Микити подіяли швидко. Хлопців як вітром здуло, а перелякана дівчина пригорнулася до Микити й розплакалася, ткнувшись йому в плече. Вона була висока, на підборах майже одного зросту з Микитою. Він обійняв незнайомку за плечі.

– Не треба, – сказав він, погладжуючи її худенькі плечі, – не треба плакати. Ці ідіоти вже пішли.

– Я так злякалася, – схлипнула дівчина, – якби не ви…

Вона подивилася на свого рятівника. У неї був такий чистий і ясний погляд, аж у Микити від хвилювання голова пішла обертом. Він дивився в її зелені очі, нездатний відірвати свій погляд. У них – безодня океану, у якій можна потонути і ні про що не шкодувати.

– Діана, – представилася дівчина і всміхнулася. Від її усмішки променіло ясне й чисте світло, як від джерельної води.

– Микита, – сказав він, намагаючись упоратися з душевним хвилюванням, яке хвилею облило його з ніг до голови. Таке було з ним уперше. Він бачив Діану лише кілька хвилин, але вже готовий був стрибнути в геєну вогненну, якби вона попросила.

Дівчина легенько відсторонилася від Микити.

– Спасибі вам, – сказала вона, а Микита відзначив про себе, що в дівчини приємний голос.

– Нема за що, – всміхнувся він. – І як така гарна дівчина зважилася на прогулянку нічним містом?

– Розумієте, мій брат влаштувався на роботу барменом, але не сказав, куди саме. Я через свою дурість вирішила за ним прослідкувати. У якусь мить він зник з очей, а я опинилася одна вночі в незнайомому місці, – сказала вона й винувато всміхнулася.

– Навіщо вам треба було знати, де він працює?

– Він почав приносити додому великі гроші, – майже пошепки, наче розкриваючи таємницю, сказала дівчина. – Барменам стільки не платять.

– Чому ви так вирішили? Їм залишають непогані чайові.

– Сумніви мене здолали. Мені здалося, що брат мене обманює.

– Можливо, він батькам сказав правду?

– У нас їх немає.

– Пробачте.

– Нічого. Ще раз спасибі. Мені час.

– Більше не будете влаштовувати стеження за братом?

– Не буду! – Діана засміялася. – Мені далеко до міс Марпл!

– Якщо вже я врятував вас від хуліганів, то просто зобов’язаний провести додому, – сказав Микита і завмер в очікуванні відповіді. Якщо вона йому відмовить, то може статися так, що він її більше ніколи не побачить.

– Я далеко живу.

– Тоді я піймаю таксі.

Діана погодилася. Микита поїхав із нею. Прощаючись, вони обмінялися телефонами й домовилися зустрітися на вихідних. До самого ранку Микита був у такому збудженні, що не міг заснути. Він то підхоплювався з ліжка і сідав за стіл писати, то різко відкидав ручку, вимикав світло і знову лягав. Перед очима стояв образ Діани – прекрасної незнайомки, яка внесла в його душу щось нове, незнане і хвилююче…

Розділ 43

Вероніці знову наснився жах. Уві сні вона намагалася наздогнати маленьку дівчинку з красивими зеленими очима, а та зіштовхнула її зі скелі з величезною силою дорослої людини. Вероніка, падаючи вниз, хотіла крикнути: «Пробач мені!» – але тільки-но вона вдихнула повітря, як зрозуміла, що тоне. Спробувала випірнути на поверхню, але її накрила велика хвиля, і вона відчула, що бракує повітря, і почала задихатися. Вероніка прокинулася від жаху сну. Вона важко дихала, хапаючи повітря ротом, як риба на суходолі. У грудях серце калатало так, що кров прилила до скронь, викликавши різкий головний біль. Вона хотіла тихенько встати, щоб не потривожити сон чоловіка, але поруч нікого не було. Вероніка згадала, що Назар знову кудись поїхав. Він не ночував удома вже другу ніч. Можливо, Кіра мала рацію, коли натякнула на підозрілі поїздки Назара. Раніше він виїжджав із міста двічі на місяць, а зараз пропадає по три доби на тиждень. Дивно якось.

Вероніка намацала ногами капці біля ліжка, не вмикаючи світло, пройшла на кухню попити води. І сон якийсь нехороший приснився. У душу пробралося погане передчуття. Вероніка тихенько підійшла до дверей синової кімнати. Прислухалася. Микита повернувся в ліжку, і в неї трохи відлягло від серця. Добре, що син удома, а то все десь вештається ночами, а потім пише свою книжку. Вона лягла в ліжко, але минулий сон іще довго не давав їй заснути…

Вероніка поспішала на роботу. Як завжди, вона повинна була прийти за півгодини до початку прийому пацієнтів. Це було її правило, яке вона ніколи не порушувала. Але після безсонної ночі Вероніка заснула під ранок і мало не проспала. Пробігаючи повз поштові скриньки на першому поверсі, вона помітила у своїй щось біле. Було мало часу, але внутрішнє чуття підказало їй, що треба вийняти конверт. Це був звичайний поштовий конверт, якщо не рахувати того, що він не був підписаний і не мав зворотної адреси. Розкривати його Вероніка не мала часу. Вона засунула конверт у сумочку, вирішивши почитати на роботі.

Вероніка глянула на годинник – прийшла на роботу вчасно. Медсестра буде рівно за п’ять хвилин до початку робочого дня. Є час прочитати листа, хоча й невідомо, кому він адресований: їй, чоловікові чи Микиті. Вероніка вдягла білий халат і тільки тоді дістала конверт. Розпечатавши його, вона вийняла диск. Усе це було дуже дивно. З’явилося неприємне передчуття, хоча поки неможливо було припустити, що на цьому диску. Вероніка ввімкнула комп’ютер, який недавно придбала поліклініка. Жінка ще була на «ви» з комп’ютером, але переглянути вміст диска могла.

Від побаченого на екрані в неї похололо всередині. Це був запис останньої її зустрічі із Захаром. Було добре видно, як вони кохалися. Вероніка відчула, що все її єство скипає гнівом. Як він міг?! Навіщо?! Вона дістала з комп’ютера диск, заховала в робочий стіл, закривши його на ключ. Було ясно, що лист надіслав Захар. Навіть не надіслав, а підкинув у поштову скриньку. Це було зрозуміло з того, що на конверті не було вказано адресу. Але як він дізнався, де вона живе?

Від думки, що тепер Захар знає її місце проживання, у Вероніки закрутилося в голові, навколо все захиталося. Вона зробила кілька глибоких вдихів та видихів, підійшла до вікна, відчинила його навстіж. Теплий осінній вітер увірвався в приміщення, освіжив її палаюче обличчя, повернувши здатність думати. Кому призначався диск? Їй чи чоловікові? А якби диск потрапив до рук Назара?

Вероніка нервово заходила по кабінету. Різні думки роїлися в голові, змотуючись у клубок, який неможливо розплутати. Зателенькав мобільний у сумочці. Від його ненав’язливої мелодії Вероніка мимоволі здригнулася – вона була на межі нервового зриву. Не подивившись на підсвічене табло, вона механічно натиснула зелену клавішу й пригніченим, переляканим голосом сказала:

– Так, я слухаю.

– Слухаєш чи дивишся? – почула й обімліла. Їй телефонував Захар.

– …

– Чому мовчимо? – пролунало з іронією. – Прийшла на роботу за півгодини, увімкнула комп’ютер, переглянула диск із порнографією й не отримала задоволення?

– Навіщо? – вичавила вона із себе.

– Я не почув відповіді, – промовив глузливо Захар. – Фільм сподобався? Я старався.

– Навіщо ти це зробив? – приречено запитала вона.

– Ось бачиш, як багато я про тебе знаю. Номер робочого кабінету назвати? Або квартири? Або навіть назву та адресу фірми твого Назара? Ні-ні! Я ось про що подумав. Відправлю я такий самий фільм на меблеву фірму! Думаю, що там теж його подивляться з великим задоволенням! – сказав Захар і довго сміявся. Вероніка мужньо витримала цей знущальний сміх. Коли в трубці стихло, вона запитала:

– Навіщо тобі це треба? Ти можеш мені пояснити?

– Ти ж розумна жінка! Здогадайся сама.

– Захаре, познущався й досить, – намагаючись зберегти спокій, сказала Вероніка. – Сподіваюся, ти отримав задоволення, надіславши мені це відео. Давай забудемо про те, що було. У тебе своє життя, у мене – своє. Я зробила помилку, що спала з тобою, але ти ж сам сказав, що всі люди роблять помилки. Так, я теж не безгрішна. Тобі вдалося змусити мене хвилюватися. Я покарана. Сподіваюся, досить?

– Боронь Боже! Я не збирався тебе карати! – пролунало надто вже награно.

– Тоді що тобі від мене потрібно?! – скрикнула Вероніка.

– Пояснюю для тупоголових, – сказав він цинічно і грубо, – Захар Єфремович любить, щоб усі навколо жили за його правилами. Ти не виняток.

– Не розумію, – тремтячим від хвилювання голосом сказала Вероніка.

– Тепер ти в мене на гачку. Я можу в будь-який момент зруйнувати твою родину, відіславши диск за однією адресою.

– Ти не посмієш це зробити.

– Ще як посмію! Ти мене погано знаєш. А можу і не відправляти відео твоєму чоловікові, якщо тільки… – він зробив паузу.

– Якщо що?

– Якщо ти прийдеш до мене ще раз.

– Навіщо я тобі?

– Так хочу я, – він зробив наголос на слові «я», – і так буде.

– Це… Це ж шантаж! – мало не плачучи, сказала Вероніка.

– Називай, як хочеш. Чекай мого дзвінка! – кинув Захар і, не давши Вероніці отямитися, вимкнув телефон.

Вероніка ледве додибала додому. Вона почувалася втомленою, приниженою й розтоптаною. Як вона могла вляпатися в таку історію? І що тепер робити? Думки хаотично миготіли в голові, але жодна з них не могла дати відповідь на запитання, що тепер робити. Вероніці не хотілося зізнаватися у своєму гріху нікому, навіть Кірі, але в такій ситуації доведеться. Можливо, подруга зможе все тверезо проаналізувати й підказати вихід? Вероніка набрала номер Кіри. Телефон довго стугонів протяжними гудками, поки Кіра відповіла.

– Вітаю! Ти вже вдома? – запитала Вероніка.

– Ще ні. А що?

– Хотіла з тобою поговорити.

– Вибач, Вероніко, не сьогодні.

– Будеш пізно? Нічого, я можу зайти й пізно ввечері.

– Ти мене не зрозуміла, – сказала Кіра. – Я сьогодні не буду ночувати вдома.

– А Наталя як же?

– Вона кілька днів поживе у моєї подруги. Так треба. Розумієш?

– Не зовсім, – сказала Вероніка. Її запалений мозок відмовлявся що-небудь розуміти чи аналізувати.

– У мене побачення, – майже пошепки сказала Кіра в слухавку.

– Побачення на кілька днів? Ти не одна?

– Так, Вероніко, я не сама.

– А мені не казала, що когось знайшла, – дорікнула Вероніка.

– Я й не шукала. Цю людину я вже давно знаю.

– Познайомиш?

– Коли-небудь, – якось розгублено сказала Кіра, – не зараз. Можливо, прийде час, і я тобі все розповім.

– У тебе від мене секрети? – ображено запитала Вероніка.

– Є речі, якими не хотілося б ділитися навіть із найкращою подругою. Не знаю, чи зрозумієш ти мене? Буває ж таке?

– Буває, – зітхнула Вероніка.

Вона набрала номер Назара, щоб дізнатися, коли він буде вдома. Його телефон був вимкнений. Вероніка зазирнула в холодильник. Там самотньо стояла маленька каструлька із супом. Микиті вистачить повечеряти, якщо захоче. Готувати в неї сил уже не залишилося. Вероніка лягла спати, але сон не приходив. Вона зі страхом чекала повернення додому чоловіка. А що, як Захар відправив йому диск? Або залишив іще один у поштовій скриньці, а Назар його знайде?

Вероніка забулася в тривожному сні під ранок, коли сутінки вже почали розсмоктуватися, а Назара все ще не було…

Розділ 44

Такої душевної незручності Микита давно не відчував. З голови не йшла красуня Діана. Він ніколи не скаржився на брак уваги з боку слабкої статі, але навіть не уявляв, що якесь дівчисько заповнить усі його думки вщент. Микита не міг сидіти на заняттях, то впадаючи в депресію, то потерпаючи від сильного збудження. Йому доводилося часто йти з пар, щоб побути на самоті. Кілька разів поривався подзвонити Діані. Він набирав номер її телефону, але настільки боявся почути «Не телефонуй мені більше», що відразу його вимикав. Він чекав від неї дзвінка вдень, а вночі боявся заснути, щоб не пропустити довгоочікуваний виклик.

Уже кілька днів Микита не відвідував «Венеру». Утім, йому не можна було там з’являтися, бо в кишені гуляв вітер, а він іще не розрахувався з Яном. Сьогоднішній вечір переповнив чашу його терпіння. Микита зідзвонився з Яном і домовився про зустріч.

– Прошу тебе, востаннє, – просив Микита, щоб той купив йому в борг «фен».

– Брате, пробач, але більше не можу, – сказав той і пішов до двох дівчат, які кокетливо підморгнули схвильованому Микиті.

Микита вирішив поговорити з Тимуром.

– Мені треба в борг, – сказав він без передмов. – Дуже треба.

– Я в борг не даю, – відповів Тимур. – Товар чужий.

– Це перший і останній раз.

– Я ж сказав ясно: «Ні!» – прозвучало, як удар.

– Будь ласка! – клянчив Микита. – Мені дуже погано!

– У мене на грудях немає таблички «Каса взаємодопомоги», – сказав Тимур і покульгав у своїх справах.

Микита знав, що вихід є завжди, тільки треба його знайти. Він вийшов на вулицю, і його відразу осінило. Він найняв таксі на останні гроші й поїхав додому. Незабаром повернувся в клуб і віддав Яну свій ноутбук.

– Я хочу відірватися на повну і все забути, – сказав він, передаючи пакет Яну.

– Вічно ти тягнеш якийсь мотлох, – сказав Ян, навмисно невдоволено скривившись.

– Він майже новий!

– Добре, – зітхнув Ян, – повірю тобі на слово. На що тільки не підеш заради дружби! Я тут познайомився з двома гарненькими дівчатами. В однієї з них вільна квартира. Ти з нами?

Микита на мить задумався. Він не хотів втратити Діану, але вона ще не стала його, а тут така можливість! Хотілося отримати задоволення сповна, у нормальній обстановці, а не ховаючись десь за рогом.

– Звичайно, з вами! – сказав він уже веселіше.

У квартирі було неприбрано й незатишно, усюди валялися вперемішку з одягом використані пластикові стаканчики, брудні серветки та пивні пляшки. Але це було неважливо. Звучала музика з увімкненого телевізора, а вона так чіпала Микиті душу! Він згріб одяг із крісла й розвалився в ньому, витягнувши вперед ноги. Ян жартував із дівчатами досить-таки довго. Микита вже почав нервуватися – його «чек» був у Яна в кишені.

– Яне, ти зовсім забув про мене, – нагадав Микита.

– Ти чому такий кислий? – запитав Ян, і дівчата нерозумно хихикнули.

– Іди до нас, буде весело! – сказала одна з них, кокетливо прикусивши нижню губу. Микита подивився на неї з гидливістю. Якби вона знала, з якою неземною дівчиною його звів випадок!

– Потім, – сказав він.

– Кажеш, що хочеш відірватися на повну? – запитав Ян, підійшовши до Микити.

– І якнайшвидше! – нервово відповів Микита.

Ян дістав шприц.

– Можна «фен» розбавити, і тоді «прихід» зловиш за кілька секунд. Тобі знадобиться «скрипка», – сказав Ян, крутячи в руках шприц.

– Давай уже! – нетерпляче гаркнув Микита, звільняючи руку вище від ліктя.

Микита не відчував страху, коли в його вену вп’ялася голка. У голові була одна думка: «Швидше б!» І Ян таки його не обдурив. Майже миттєво потужною хвилею його облила ейфорія. Настала байдужість до дівчат у кімнаті, до бруду, до Яна, до всього, що відбувається навколо, і навіть до всього світу. Усі негативні емоції кудись випарувалися, зникли, залишивши тільки відчуття комфорту, приємних духовних хвилювань. І невимовне задоволення, у якому не залишилося місця для поганого. Він відчув себе частиною величезного світу, у якому панує лише кохання.

– Оце кайф! – чи то сказав, чи подумав Микита і в неземному блаженстві прикрив очі, щоб віддатися ейфорії до останку…

У Микити тепер був невеликий кредит коштів за ноутбук, і назавтра йому захотілося повторити вчорашній вечір. Цілий день він перебував у депресії, не хотів ні їсти, ні спати. Занадто короткими були хвилини задоволення. Усе відбулося настільки швидко, що він не встиг як слід насолодитися. Він побував в іншому світі, де немає ніякого негативу, де цілковита відсутність поганих думок, де ніщо не тривожить і ні про що не треба думати. Повернення в цей порожній світ, де вічно нервова, забита й чимось перелякана мати в заштопаному одязі, батько, який, окрім роботи, їжі та сну, нічого навколо не помічає, нудні викладачі в інституті й пожовклі від давності шпалери, було немов повернення з раю в пекло. І нехай він був у раю зовсім небагато, але він там був! А що тут? Час до побачення з Діаною тягнеться нестерпно довго. Годинники завмерли, не бажаючи їхньої зустрічі. Дурний час! Він не знає, що його можна змінити, і зробити це не для когось, а для себе.

Микита не пішов на заняття. Він був удома, але до його прогулу нікому не було діла. Він не потрібний ні матері, ні батьку. Микиті здавалося, що якби він зник, то навряд чи батьки помітили б його відсутність. Цікаво, на який би день вони зрозуміли, що єдиного сина немає поруч? А хіба вони зараз його помічають? Вони можуть тільки перевірити присутність його фізичного тіла в спальні вночі. Тужливо, сумно, прикро. І коли вже настане вечір?..

І був вечір, точнісінько такий, як і попередній. І знову було на душі спокійно й затишно.

Розділ 45

Вероніка тряслася в гримотливому трамваї, набитому пасажирами. Їй вдалося присісти біля вікна на одній із зупинок. Поруч сів повний, схожий на великий гарбуз чоловік. Своїм важким тілом він затиснув Вероніку, але їй від цього стало навіть зручніше. Хотілося стиснутися до розміру мікрочастинки й розчинитися серед людей. Її душили сльози образи й приниження. Захар домігся свого, змусивши Вероніку приїхати до нього додому. Марні були сльози й благання відпустити її на всі чотири сторони й забути про неї. Він був наполегливий, нахабний і грубий. Вероніка намагалася показати, що не відчуває до нього ніякого сексуального потягу, але він вдавав, що не помічає цього. Зараз вона почувалася зґвалтованою. Або дівчиною, яка вирішила стати повією, у свій перший робочий день… Соромно, принизливо й бридко.

Вероніка не знала, як їй жити далі. Невже доведеться завжди тремтіти від страху, очікуючи чергової підлості від Захара? Найприкріше було те, що їй навіть звинувачувати не було кого. Вона сама зробила помилку, за яку доведеться розплачуватися. У кожної помилки є своя міра, своя ціна. Яка ж ціна її помилки?

Вероніці так і не вдалося поговорити з Кірою по душах. Подруги не було вдома чотири дні, а коли вона зайшла до Вероніки, то вся світилася від щастя.

– Ти можеш мені розповісти, якого ти принца зустріла, що так сяєш? – запитала її Вероніка.

– Зможу, але не зараз, – відповіла Кіра. – Не ображайся, але є речі, про які краще не розповідати.

– Не розумію, – сказала Вероніка.

– Потім. Ти все дізнаєшся потім.

– Він одружений?

– Не зовсім, – сказала Кіра, відводячи погляд убік. – Ти краще розкажи про себе. Що там у тебе сталося?

– Просто було сумно, – сказала Вероніка, – не було з ким поговорити.

– А твій очкарик? Де він був?

– Їздив кудись на чотири дні.

– На чотири?! За чотири дні можна здійснити подорож по всій країні! Чи не здалася тобі дивною його відсутність?

– Не знаю, – зітхнула Вероніка, – нічого не знаю.

Вероніка тоді так і не зважилася на відверту розмову з подругою, усе ще сподіваючись у глибині душі, що Захар їй більше не зателефонує. А коли він знову зажадав зустрічі, Вероніка подзвонила Кірі, готова викласти все начистоту й попросити поради, але Кіра знову кудись зникла на два дні. Подруга побіжно сказала, що вони зняли квартиру для зустрічей. Вероніка не кинула клич про допомогу, а зараз пошкодувала про це. Можливо, Кіра змогла б щось порадити?

Неллі Сергіївна виглядала гірше, ніж зазвичай.

– Що сталося? – запитала Вероніка, викладаючи закуплені продукти.

– Не знаю, – винувато сказала старенька. – Уночі почалася блювота. Мене й зараз нудить.

Вероніка оглянула Неллі Сергіївну, виміряла тиск, перевірила пульс, докладно про все розпитала.

– Доведеться перейти на більш жорстку дієту, – сказала вона. – Ось побачите, завтра буде вже краще. А зараз я вам приписую постільний режим!

Вероніка допомогла жінці викупатися, переодягнула її, поклала в ліжко. Вона швидко приготувала овочевий супчик, налила в тарілку.

– Я не хочу їсти! – запротестувала Неллі Сергіївна. – Мене нудить.

– Зовсім трошки, – умовляла її Вероніка, як дитину, – хоч половинку.

Їй насилу вдалося змусити Неллі Сергіївну з’їсти кілька ложок супу. Було помітно, що старенькій справді нічого не лізло до рота.

– Я зараз зроблю вологе прибирання, – сказала Вероніка, виливши залишки супу з тарілки в унітаз.

– Не треба нічого робити, – заперечила Неллі Сергіївна. – Якщо у вас є трохи часу, посидьте зі мною.

– Є, – сказала Вероніка, подумавши про те, що їй не хочеться повертатися додому. Вона сіла на ліжко, поправила ковдру.

– Останні дні я почувалася гірше, – зізналася старенька. – Мені не хотілося вам про це говорити. Я майже перестала спати. Ночами, та і вдень, я багато думала про вас. Вероніко, ви так багато для мене зробили! Я не зустрічала такої доброї душі, як у вас.

– Ну що ви, Неллі Сергіївно! Навколо багато гарних людей, ви просто їх не помічали, зациклившись на своєму горі.

– Можливо. Я проаналізувала все прожите життя. Знаєте, раніше я не могла ні про що думати, крім як про доньку. Зустріч із вами змінила все в моєму житті. Зараз я дуже шкодую, що не зустріла вас раніше.

– Не кажіть так, – попросила Вероніка. – Ви мене лякаєте.

– Шкода, що моя душа згоріла так рано. Можна побачити, як на пожежі палає вогнем будинок, але ж у мене душа згоріла дотла. А як вона згорала, нікому не дано побачити, – тихо промовила Неллі Сергіївна.

– Але тепер ви не самотні, у вас є я, – всміхнулася Вероніка.

– Спасибі вам, що прикрасили мою самоту. Я довго думала, як мені вам віддячити за все, що ви для мене зробили, – сказала старенька. Вона просунула руку під подушку й дістала звідти маленький пакетик. – Це золоті сережки, які я купувала Ларисі. У неї було дві пари сережок: в одних я її поховала, а інші вирішила подарувати вам на згадку про мене.

– Ну що ви?! Я не візьму!

– Гидуєте через те, що їх носила моя донька? – запитала старенька. Її губи затремтіли, і в очах заблищали сльози.

– Спасибі вам, – сказала Вероніка, поцілувавши бабусю в щоку. – Просто це дуже дорогий подарунок.

– Носіть на здоров’я, – усміхнулася старенька кутиками губ. – Я часто думала про те, що моя Лариса була б зараз не набагато молодшою за вас. Я уявляла її схожою на вас. Ви мені як рідна донька.

– Щиро дякую вам, – сказала Вероніка. Спазми стисли горло – вона згадала свою маму.

– Тільки зараз я зрозуміла, що життя пройшло повз, і в цьому винна я сама. Знаєте, Вероніко, коли падає дощ, то одні люди просто мокнуть під ним, а інші гуляють і танцюють. Це не мої слова, десь читала або чула – неважливо. Я зрозуміла, що після смерті Ларисочки я не жила, а просто мокла, прокисала під дощем, не замислюючись, що життя триває, що воно одне й таке коротке… Я ж не помітила, як минули вісімнадцять років. Ви можете собі уявити: вісімнадцять років як один день!

Вероніка нічого не відповіла. Вона бачила, що жінці дуже важливо виговоритися комусь, вилити душу, щоб хоч трохи стало легше.

– Напевно, я була крайньою в черзі за щастям, коли його роздавали. Мені дістався шматочок завдовжки шістнадцять років. Раніше мені здавалося, що моя скорбота виправдана, адже я втратила найдорожче – свою дитину. Не приведи Боже матері пережити своїх дітей! Це найстрашніше, що може бути в житті. Це важко навіть уявити, а пережити…

Жінка замовкла. Вероніці хотілося втішити її, але вона не знайшла потрібних слів.

– Що я винесла з цього життя? Який зробила висновок? – продовжила Неллі Сергіївна. – Тільки після зустрічі з вами я зрозуміла, як марудилася душа моєї доньки, коли вона бачила згори всі мої страждання. Її душі було б спокійніше, якби я повернулася до нормального життя, не благала б Бога послати мені невиліковну хворобу, а прихистила б дівчинку із сиротинця. Але я не зробила цього й тепер шкодую. Я прожила порожні вісімнадцять років, але тепер не хочу йти, не зробивши хоча б одну корисну справу. Знаєте, що я вирішила?

– Скажете – буду знати.

– Я хочу залишити вам у спадок свою квартиру.

– Рано ще про це говорити. Завтра я пришлю до вас лаборанта, вона зробить аналізи, потім я запрошу до вас хорошого фахівця…

– Я прошу вас відкласти це на післязавтра, а завтра ми з вами підемо до нотаріуса.

– Ви себе погано почуваєте, – сказала Вероніка.

– Саме тому ми повинні поспішити.

Вероніка не стала говорити Назару про подарунок Неллі Сергіївни. Чоловік може зрозуміти неправильно, побачивши золоті сережки. Дочекавшись, коли Назар піде в спальню, Вероніка дістала свою шкатулку, де зберігала прикраси. Вона подумала, що одні сережки подарувала їй мама на випускний вечір, а другі Неллі Сергіївна, яка стала їй близька останнім часом. Відкривши скриньку, Вероніка не побачила там своєї обручки. Вона вийняла весь вміст ящика, вирішивши, що обручка могла випасти зі шкатулки. Переривши все, Вероніка обручку таки не знайшла. Вона дочекалася Микиту, який повернувся додому близько одинадцятої вечора.

– «Жива ти ще, моя старенька?» – продекламував він, заставши матір на кухні. – «Живий і я. Привіт тобі, привіт».

– Де моя обручка? – запитала Вероніка, поставивши на стіл відкриту скриньку.

– Обручка?

– У нас завівся щур?

– Ну навіщо так грубо? – запитав Микита розв’язно. – Чи варто здіймати галас через якесь кільце? До речі, я його не брав! Мої руки чисті! – Він покрутив долонями перед її обличчям.

– Тоді піди й розбуди батька, запитай, навіщо йому знадобилася моя обручка. До речі, де твій ноутбук?

– У ремонті, – збрехав Микита, не вагаючись ні хвилини. Раніше він ніколи не брехав, а зараз виявилося, що говорити неправду дуже просто. Тобі не треба викручуватися, шукаючи виправдання своїм учинкам. Коли брешеш, виявляється, більше вірять. – Ноутбук зламався, а за ремонт заплатити нічим. Довелося взяти в борг твоє кільце. Але ти не переживай, мамо, я обов’язково тобі його поверну.

– Повернеш? – запитала Вероніка з іронією в голосі.

– Не поверну це, але куплю інше. Обіцяю!

– Чому ти не попросив у батька грошей на ремонт?

– Він і так дає мені на харчування, оплачує навчання і те-де і те-пе.

– Гаразд, – зітхнула Вероніка. – Іди спати, завтра поговоримо.

– Ма, а ти можеш поки не говорити про обручку батькові? – запитав Микита біля дверей.

– Скільки це «поки»?

– Поки я не куплю тобі нову.

– Я подумаю, – сказала Вероніка.

– Дякую, – сказав Микита й послав матері повітряний поцілунок.

«Навіть не спитала, як мої справи в інституті, чи хочу я їсти», – подумав він з образою й повернув ключ у замку своєї кімнати.

Розділ 46

Призначене побачення з Діаною не відбулося. Коли Микита подзвонив, щоб домовитися про зустріч, дівчина сказала, що прихворіла і їй треба відлежатися вдома. Микита набрався сміливості й спробував набитися в гості, щоб провідати її, але Діана йому відмовила. Через п’ять днів вона зателефонувала й сказала, що вже вийшла на роботу, але зустрітися з Микитою поки не може, оскільки дуже зайнята.

– У тебе є вихідні? – запитав він.

– Поки днів шість доведеться попрацювати допізна, а потім я тобі сама зателефоную, – сказала Діана.

Микита не був упевнений у тому, що дівчина говорить правду. Можливо, це ввічлива відмова? Але вона могла просто сказати, щоб він не дзвонив, і на цьому все б закінчилося, так і не почавшись. Він не знаходив собі місця, і тільки «фен», як за помахом чарівної палички, розсіював усі його тривоги й сумніви. З рідиною в його вену вливалися і надія, і спокій, і саме щастя. Щоправда, довелося віддати Яну батькову відеокамеру. А навіщо вона їм? Давно, коли Микита був дитиною, вони їздили на море й батько знімав на камеру щасливе сімейство. Відтоді багато води спливло, камера застаріла й припадала пилом у коробці на шафі. Про неї забули й не згадували, тож пропажа буде помічена нескоро. Навряд чи вони поїдуть відпочивати всією родиною найближчим часом. Ян, як зазвичай, побурчав, що Микита притягнув мотлох, але камеру забрав.

Батько давав Микиті гроші, але то були такі дрібні суми! Якось Микита натякнув, що ціни різко підскочили вгору, і щоб нормально пообідати, треба вдвічі більше.

– Знайди місце, де можна харчуватися дешевше, – порадив батько. – Ти ж студент, а студент повинен уміти знаходити вихід із будь-якої ситуації, – сказав він і суму на харчування не збільшив.

Але Микита знайшов вихід. З дому він почав виносити книги із сімейної бібліотеки. Вони коштували копійки, але їх було чимало в нього на книжковій полиці. Копійка до копійки – і вже забезпечений «чек». А коли подзвонила Діана, Микита не на жарт розхвилювався. Іти на перше побачення з порожнім гаманцем? Ні, це неможливо! Потрібно було щось придумати. Микита попросив грошей у батька, приїхавши до нього на роботу.

– Я недавно тобі видав пристойну суму, – сказав батько. – Не можна ж бути таким марнотратом.

– Тато, я познайомився з гарною дівчиною, – сказав Микита. – Завтра я йду на побачення, а в мене немає грошей, щоб запросити її в пристойний ресторан.

– У ресторан? – батько презирливо пирхнув. – У наш час…

– Тато, ваш час минув. Зараз інші цінності й звичаї. Не починай мені розповідати, що ви не спали з мамою до дня весілля, – почав Микита, але батько його перебив:

– Візьми на морозиво. – Він простягнув гроші. – Вистачить на двох.

Микита гроші не взяв. Це була явна насмішка, а Микита мав гордість, і почуття власної гідності йому було не чуже. Він засунув руки в кишені, посміхнувся й пішов, залишивши батька стояти з простягнутою рукою. Микита проходив через столярний цех, де працівники про щось гаряче сперечалися. На акуратно складених ДСП лежав мобільний телефон.

«Не з дешевих», – відзначив про себе Микита. Один спритний рух – і телефон непомітно перекочував у кишеню Микити, який незворушно-спокійно залишив територію виробництва. «Нехай тепер батько пометушиться, шукаючи пропажу», – подумав Микита й задоволено посміхнувся.

Незабаром телефон був обміняний на непогану суму грошей. Микита подумав, що є безліч легких способів заробити гроші й тільки лохи можуть працювати на виробництві півроку, щоб купити такий телефон і залишити його без нагляду.

Микита домовився зустрітися з Діаною ввечері на набережній біля літнього кафе. Він так хвилювався, наче йшов на перше в житті побачення. Він прийшов в умовлене місце заздалегідь і неспокійно ходив алейками. Стояли останні теплі осінні дні, і люди квапилися ними насолодитися. По набережній, не поспішаючи, прогулювалися мами з дітьми, пари закоханих, на лавках відпочивали люди похилого віку. Але думки Микити були не серед цих людей, він занепокоєно оглядався, намагаючись вгадати, з якого боку з’явиться Діана.

– Привіт! – почув він знайомий голос позаду.

Він обернувся, і серце забилося в грудях, немов спіймана пташка. Перед ним була Діана! Прекрасна, усміхнена, у кросівках, джинсах і коротенькій шкіряній курточці. Волосся вона зібрала у вузол високо на потилиці, від чого тонка шия здавалася ще довшою.

– А я… – пробелькотів розгублено Микита, – я… Я чекав на тебе.

– Ходімо? – спитала вона, продовжуючи всміхатися, а Микита стояв, нездатний відірвати погляд від її світної усмішки.

Він хотів запропонувати провести вечір в одному з дорогих ресторанів, але побоявся, що Діані не сподобається така ідея. Він лаяв себе, що прийшов на побачення без квітів, і думав, що немає на світі квітів, гідних для подарунка такій дівчині.

– Так і будемо стояти? – запитала Діана.

– Ходімо. Куди б ти хотіла піти? – Він нарешті впорався з хвилюванням.

– Такий тихий і теплий вечір! – сказала Діана. – Давай погуляємо по набережній.

З нею було легко, просто й весело. Це Микита відчув уже за кілька хвилин спілкування з Діаною. Він розповів їй, що живе з батьками й навчається в медичному інституті.

– А я модель, – сказала Діана.

– Справді?! Ніколи не доводилося спілкуватися з моделлю! – захоплено сказав Микита. – І цим ти займаєшся професійно?

Діана похвалилася, що її вибрали обличчям відомої французької марки і що вже підписано контракт на роботу у Франції, де вона пробуде кілька місяців. Микита був у захваті. Справді, французи не прогадали, зупинивши свій вибір на Діані. Така краса не могла залишитися непоміченою. У Діани була не тільки незвичайна зовнішність, що привертає увагу й прихиляє серця. Вона була високою, стрункою, з довгою тонкою шиєю, спину тримала рівно, а легка хода, витончені руки й гарне волосся гармонійно доповнювали її природну красу.

– А що ви робите між показами? – запитав Микита.

– А як ти гадаєш?

– Мені здається, що достатньо навчитися красиво ходити подіумом, а решту за тебе зроблять стилісти, модельєри і хто там іще?

Діана розсміялася.

– Що я сказав не так? – усміхнувся Микита. – Навчилася ході від стегна – і досить.

– Хочеш, я тобі розповім, як нас учили ходити подіумом? – запитала Діана. Вона забралася на обмежувальний бордюр, який тягнувся вздовж алеї над спуском до річки. Діана йшла, тримаючись за руку Микити.

– Спочатку треба було уявити, нібито до мене прив’язані дві мотузочки, – почала розповідати Діана. – Одна з них прив’язана до маківки й тягне вгору, інша – до грудей і тягне вперед. Уявив?

– До маківки? Так. А ось щоб тягла груди вперед – якось не дуже, – розсміявся Микита.

– Пробач, я про це не подумала, – сказала Діана, всміхнувшись. Вона продовжила: – Мотузочка від маківки тягне вгору. Від цього хребет розправляється, витягується, з’являється талія, але водночас ти не повинна задирати ніс – мотузочок тягне за маківку й підборіддя спрямоване вниз.

Діана, не зупиняючись, продемонструвала поставу. Микита дивився на неї знизу вгору й думав, що Діану можна фотографувати з будь-якого ракурсу: вона настільки фотогенічна, що звідусіль добре виглядала.

– І ось тут треба навчитися бути розслабленою, – сказала Діана, – мотузочок продовжують тягнути, але дихання повинне бути глибоким і рівним. Знаєш, із чим треба було навчитися себе порівнювати? Ніколи не здогадаєшся!

– Не знаю.

– С плащиком на вішалці! – Діана засміялася. – Саме так! Важко було уявити себе одягом на вішалці, але довелося! А коли друга мотузочка потягнула за груди, потрібно було залишити плечі на місці. А потім зі спокійною грацією пантери й гідністю королеви вперед! Хода від стегна, плечі самі рухаються в ритм ході, руки розслаблені, але не бовтаються, як батоги. У якусь мить відчуваєш, що не йдеш по подіуму, а танцюєш, а тіло охоплює замішання і подив. Ще б пак! Усе життя воно рухалося по певній траєкторії, потім виявилося, що можна рухатися по-новому, зовсім інакше, рухатися так, що інші ним захоплюються. І ось тоді приходить вільний, спокійний, я б сказала, чистий стан свободи.

Микита слухав розповідь Діани про класичне дефіле, про тонкощі ходи на високих підборах, про правильну постановку стопи й готовий був вслуха`тися в нотки її голосу нескінченно. Йому хотілося йти поруч із Діаною ось так, тримаючи її за руку, решту життя. Він готовий був полетіти за нею в космічний простір, якби вона попросила. Заради неї він міг пірнути в глибину моря, або, злетівши птахом угору, опинитися на вершині найвищої гори. У ній було стільки чарівності, що не міг відірвати погляд.

– Ти мене зовсім не слухаєш! – сказала Діана й зістрибнула з бордюру.

Вона була зовсім близько. Микита відчував аромат її дорогих парфумів, і від близькості, від її тонкого солодкуватого запаху в нього шуміло в голові. Він обійняв Діану й торкнувся губами її губ. Вони були теплі, вологі й такі бажані…

Микита проводжав Діану додому. Вони довго й пристрасно цілувалися під великим кленом, не бажаючи розлучатися. Їм обом не хотілося, щоб закінчувалася ця ніч, але Діані треба було встигнути хоч трошки поспати до роботи. Вони домовилися про зустріч наступного вечора в той же час і на тому ж місці. Микита почекав, поки в її вікні загорілося світло, потім вийшов на дорогу і, піймавши таксі, назвав свою адресу. З півдороги він прийняв рішення заскочити у «Венеру». Підіймаючись сходами додому, Микита думав, що потрібно міняти весь уклад свого життя. Діана внесла в його існування свіжу хвилю, у якій немає місця «фену», але сьогодні він прийме звичну дозу, а потім…

Микита замкнувся у своїй кімнаті й дістав шприц із мутнуватою рідиною жовтуватого кольору. Завтра вранці він викине порожній шприц у вікно, а зараз має відчути повний кайф. Незабаром Микиту охопила й потягнула за собою тепла хвиля ейфорії…

Розділ 47

Неллі Сергіївні з кожним днем ставало все гірше. Вона категорично відмовлялася здати аналізи, поки Вероніка не оформить усі документи. Юрист порадив оформити договір довічного утримання, тож Вероніці довелося знайти час, щоб вистояти довгу чергу в БТІ. Нещасна, змучена хворобою Неллі Сергіївна трималася мужньо, очікуючи на свою чергу. Поки Вероніка стояла в натовпі, старенька сиділа на лавці, притиснувшись до стіни. Невідомо, як їй вдавалося стримувати блювоту, яка майже не припинялася, і тільки тоді, коли жінки вийшли з приміщення, її знудило. Наступного дня Неллі Сергіївна повністю відмовилася приймати їжу.

– Я не те що їсти, дивитися на їжу не хочу, – зізналася жінка. – Тільки пити хочеться постійно.

– Попийте мінералки, – запропонувала Вероніка.

Неллі Сергіївна зробила пару ковтків, і її відразу ж знудило.

На вимогу Вероніки старенька погодилася здати аналізи.

– Мені не можна зараз померти, – сказала вона. – Не буде мені спокою на тому світі, якщо не встигну переоформити на вас квартиру.

Вероніка запросила знайомого лікаря-онколога, щоб оглянув Неллі Сергіївну. Коли він пішов вимити руки, Вероніка подала чистий рушник і з німим запитанням зупинила на лікареві погляд.

– Хто вона тобі? – запитав лікар.

– Просто знайома.

– Родичі в неї є?

– Крім мене, у неї нікого немає, – сказала Вероніка.

– Значить, квартира дістанеться тобі?

– Оформляємо документи.

– Поспішай, залишилося мало часу, – порадив лікар.

Вероніка закрутилася, як білка в колесі. Доводилося бігати по інстанціях, збирати купу довідок, управлятися на роботі, по два рази на день відвідувати Неллі Сергіївну, а ввечері допізна готувати страви вдома на кухні. На прибирання та прання зовсім не залишалося часу. У якусь мить Вероніка хотіла зібрати разом своїх чоловіків на кухні за вечерею й розповісти все про Неллі Сергіївну. Сподівалася, що вони її зрозуміють і частину хатніх справ візьмуть на свої плечі, але Назар цілими днями то пропадав на роботі, то взагалі їхав на кілька днів. Микиту бачила не частіше, ніж чоловіка. Коли вранці вона йшла з дому, син іще спав, коли пізно ввечері лягала спати, сина ще не було вдома. І ніяк не вдавалося зловити момент, коли син, чоловік і вона були б удома разом.

Вероніка забула вже, коли востаннє бачилася з Кірою, коли вони влаштовували «дівочі посиденьки». Кілька разів Вероніка знаходила трохи часу, щоб поспілкуватися з подругою, але саме в ті дні її не було вдома. У підсумку Вероніка вирішила поки нікому не розповідати про Неллі Сергіївну та документи на квартиру. Зараз їй треба було зібрати всі сили, щоб не залишити стареньку одну й витримати такий шалений темп життя.

Вероніка піднімалася додому по сходах, ледве волочачи важкі ноги. По-людськи їй потрібно було б не залишати Неллі Сергіївну саму на ніч. У старенької блювота не припинялася, тому довелося купити їй пластмасове відерце з кришкою та поставити його біля ліжка.

– От і добре, – сказала Неллі Сергіївна, намагаючись усміхнутися, – бо поки встану, поки добіжу до туалету…

– Може, мені все-таки залишитися у вас на ніч? – запитала Вероніка, поклавши рушник на ліжко, поруч із подушкою.

– Ну що ви?! Навіщо? – замахала руками старенька. – У вас сім’я, робота, своїх справ повно. І чим ви мені допоможете, якщо залишитеся? Тепер мені не треба буде підводитися з ліжка, поруч відерце, водичка, рушнички. Що мені ще треба?

Вероніка зробила Неллі Сергіївні протиблювотний укол і дала пігулку снодійного, знаючи, що на кілька годин стане легше і старенька зможе хоч трошки поспати. Вона присунула ближче до ліжка табурет, на якому стояв телефон.

– Якщо вам стане гірше, телефонуйте мені в будь-який час. Домовилися? – сказала Вероніка.

– Добре, – кивнула Неллі Сергіївна.

Назар був уже вдома, коли прийшла Вероніка. Вона втомлено кинула сумку на тумбочку, зняла взуття. Туфлі були на низькому підборі, та все одно до вечора здавалися важкими кайданами. Вероніка так втомилася, що вже не хотіла їсти, хоча за день з’їла в Неллі Сергіївни лише кілька ложок картопляного пюре й випила чай. Страшенно хотілося в душ і спати, спати, спати.

– Люба, я вже дві години як удома, а тебе все немає, – сказав Назар, відірвавшись від телевізора, де транслювали футбольний матч.

– Багато було роботи, – сказала вона.

– Ти не дуже добре виглядаєш, – зазначив Назар.

– Я дуже втомилася.

– Не треба було вибирати таку професію, – сказав він. – Тепер кожен із нас іде у своїй упряжці. Ти думаєш, я не втомлююся?

– Пробач, але я зараз не в змозі щось думати, – сказала Вероніка. Вона пройшла в спальню, узяла там свій халатик.

– Ти куди? – зупинив її Назар.

– Митися й спати.

– Але я голодний!

– Там у холодильнику є борщ, котлети й макарони, підігрій і повечеряй, – сказала Вероніка. – У мене не залишилося сил, щоб…

– Ні, люба! – крикнув Назар, смикнувши її за руку. – Ти – моя дружина, а бути нею не так просто! У твої обов’язки входить нагодувати чоловіка й випрати йому білизну.

Вероніка вся стиснулася. В очах Назара було стільки злості, що вона злякалася. Жінка зрозуміла, що він може зараз вдарити, якщо не подати той проклятий борщ. Вона мовчки потягла важкі ноги на кухню, підігріла їжу, поставила на стіл.

– А хліб? – запитав Назар, сідаючи за стіл. Вероніка мовчки нарізала хліб, подала йому. – Бути гарною дружиною – це ціла наука, я б сказав – мистецтво, – говорив Назар, сьорбаючи борщ. – Мені здається, що ти забула все, чого я тебе навчив.

– Я можу прийняти душ?

– Якщо дружина не вміє вислухати до кінця чоловіка, то гріш їй ціна, – сказав Назар, відправивши чергову ложку борщу в рот. – Можеш іти, але спочатку зроби ласку, кинь у пральну машинку мій одяг – у мене вже немає жодної чистої сорочки.

Мовчки проковтнувши клубок образи, Вероніка взялася перебирати брудну білизну. Вона завжди перевіряла кишені штанів і сорочок перед пранням. У Назара зазвичай нічого в кишенях не було, а ось Микита міг забути там і пачки з презервативами, і носові хусточки, і копійки. Вероніка взяла в руки сорочку Назара й помітила на ній червоні розводи. Придивившись, вона зрозуміла, що на грудях сорочки залишилися відбитки яскраво-червоної жіночої губної помади. Її кинуло в жар. Невже Кіра мала рацію й у Назара є коханка?

– Що це? – запитала Вероніка, потрусивши сорочкою біля носа чоловіка.

– Це? Моя сорочка.

– Ось це що?! – киплячи від гніву, Вероніка тицьнула пальцем у червоні розводи.

– Не розумію, про що ти? – незворушно перепитав Назар, витираючи рушником тонкі губи.

– Звідки тут з’явилися сліди губної помади?

– Не знаю.

– Не тримай мене за ідіотку! Жінка притискалася до твоїх грудей і забруднила сорочку. У тебе хтось є?

– Не кажи дурниць!

– Тоді поясни мені, такій дурепі, хто тебе забруднив?

– Та міг хто завгодно! У маршрутці, у тролейбусі, де завгодно могла торкнутися жінка й залишити відбиток. Вероніко, не влаштовуй мені істерики! Іди займайся своєю справою! – нервово сказав Назар.

– Але я…

– Геть! – закричав Назар, тикаючи пальцем на двері. – Пішла геть!

Вероніка вибігла з кухні й зачинилася у ванній. Там вона пустила воду й розплакалася. Вона довго плакала, давши повну волю сльозам. На душі так багато накопичилося! Вона трималася з усіх сил до останнього, не маючи жодної підтримки, і тільки зараз відчула жахливу втому – не тільки фізичну, а й моральну.

– Не можу! – тихо шепотіла вона, думаючи про те, що неможливо жити в такій напрузі, боячись дзвінків від Захара.

– Не можу більше! – підвивала, згадуючи Неллі Сергіївну, яка танула, згасала на її очах, а Вероніка не могла нічого змінити.

– Не можу й не хочу! – плакала Вероніка, зрозумівши, що від її родини залишилася лише примарна оболонка. Вона жила серед рідних людей і водночас була такою самотньою!

Розділ 48

Останнім часом Діана жила, занурившись у новий, незвіданий, казковий світ любові, у якому були вони з Микитою. День для неї тягнувся нескінченно довго, а вечори, проведені з Микитою, пролітали вмить. Закохані любили блукати по набережній, спостерігаючи, як на тиху гладінь води опускаються листочки й колишуться на ній маленькими човниками. Вони чекали, коли на темне небо випливе круглий жовтий місяць, від дерев впадуть на землю мовчазні тіні, а через річку простягнеться мерехтлива місячна доріжка.

– Тобі хотілося б пройтися цією доріжкою? – запитала Діана Микиту.

– З тобою?

– Звичайно, зі мною!

– Хотілося б. Але ми не зможемо.

– Кажуть, що можна все, якщо тільки дуже захотіти, – мрійливо сказала Діана, довірливо схиливши голову на плече Микити.

– Тоді ми підемо цією доріжкою за допомогою думки.

– Мрії, – поправила Діана.

І вони подорожували місячною доріжкою у вигадані світи. Діана вперше відчула непереборний потяг до юнака, який розумів її з півслова. З ним можна було мріяти, фантазувати, щось обговорити й просто бути собою. На відміну від інших хлопців, Микита не поспішав затягнути Діану в ліжко, і це її тішило. На думку Діани, інтимні стосунки, що швидко розвиваються, не залишають шансів зрозуміти одне одного глибше, не дають можливості розібратися в людині, перекреслюють усе піднесене й навіть опошляють відносини. З Микитою все було інакше. Він тонко відчував її настрій, угадував бажання, іноді навіть читав думки.

Діана насолоджувалася кожною миттю, проведеною поряд із Микитою. Вона впивалася його обіймами, ніжністю й турботою. Вона вслухалася в кожний, навіть скороминущий дотик знайомих і ніжних рук, і їхнє тепло діяло на неї заспокійливо. Вона могла годинами спостерігати за його рухами, виразом обличчя, вслухатися в нотки голосу і тремтіти від одного погляду на його усмішку. Іноді Діані здавалося, ніби все, що з нею відбувається, нереальне, це просто щасливий сон. Але приходив вечір, і вона знову поспішала на побачення, і знову в грудях стискалося серце від однієї думки, що Микита не прийде…

– Привіт, моє сонечко! – казав Микита при зустрічі, і Діана відразу потрапляла в його обійми. Вона тулилася до нього всім тілом, ніби шукаючи захисту від великого світу, і була в таку мить схожа на маленьку беззахисну дитину. Микита ніжно притискав її до себе. У Діані поєднувалося щось п’янко жіночне й сором’язливість дівчинки-підлітка. У її чисті, як дощова вода, очі він міг дивитися вічно. У них таївся невидимий світ, який притягував, чарував, не давав сил відвести погляд. Її очі одночасно могли і сміятися, і сумувати, і благати.

– Добрий вечір, коханий, – тихо сказала Діана, відчуваючи, як у її тіло проникає його тепло, зігріває та заспокоює.

– Сьогодні ми не підемо блукати місячною доріжкою по річці, – сказав Микита.

– Я вже помітила, – сказала Діана із сумом у голосі. – Ще вдень небо затягнуло хмарами. Схоже, ось-ось вперіщить дощ.

– Підемо в кав’ярню?

– Не хочу.

– А в кіно?

– Ні.

– Чому?

– Люди вкрадуть наше щастя.

– Моє сонечко, хіба можна вкрасти щастя?

– Можна. Заздрість його проковтне. Не хочу бути на виду в заздрісних людей.

– Зараз піде дощ, ти намокнеш і можеш застудитися.

– Мені не можна хворіти, – тихо мовила Діана. – Підемо до мене додому.

– А твій брат?

– Він на роботі й повернеться нескоро.

Микита й Діана сиділи на дивані перед увімкненим телевізором. Діана запропонувала Микиті чай, але він відмовився. Микиті не хотілося втрачати дорогоцінний час, попиваючи чай. Він хотів обнімати Діану, цілувати її м’які губи, торкатися бархатистої шкіри обличчя. Він торкнувся трепетними пальцями її шиї, провів нижче, відчувши невеликі, але тверді горбки грудей.

– Я кохаю тебе, кохаю понад усе на світі, більше за життя, – прошепотів він гаряче, покриваючи поцілунками тіло дівчини.

Діана обвила його шию руками, відчуваючи, як слабшає під владою коханих рук і вуст. Вона блаженно заплющила очі й тихенько застогнала від хвилі бажання.

– І я тебе люблю, – прошепотіла вона, відповідаючи на поцілунки. Діана відчула, як його руки ковзнули по нозі під халатик, і заплющила очі. Її охопило бажання забути про все й поринути у світ пристрасті, але раптом вона зрозуміла, що це може бути їхня остання зустріч.

– Ні! – сказала вона, наче прокинувшись від мари, що затьмарила розум. Діана притримала його руку.

– Я тебе образив? – запитав Микита, звільнивши руку.

– Що ти! – вигукнула вона й поцілувала його в губи. – Ти хороший, ти найкращий, найкоханіший! Але… Я зараз лікуюся в гінеколога. Лікар заборонив мені жити статевим життям кілька місяців, – сказала Діана. У кімнаті була напівтемрява, і Микита не помітив, як її обличчя почервоніло, а на щоках спалахнув зрадницький рум’янець.

– Щось серйозне?

– Та ні, звичайні жіночі проблеми, – всміхнулася Діана. – Вчасно не звернулася до лікаря, тепер доведеться довго лікуватися. Хочеш сік? У мене є холодненький томатний сік!

– Із сіллю?

– Так! Уже несу!

Вони не встигли допити сік, коли хтось відчинив вхідні двері. Микита здивовано подивився на Діану.

– Це мій брат! – сказала вона й схопилася з місця.

– Привіт! – Діана зустріла Тимура в коридорі. – Ти чому так рано?

– Щось підскочив тиск, – сказав він, обтрушуючи мокру курточку. – Уявляєш, я мало не знепритомнів – так запаморочилося в голові. Думав, що зганьблюся на робочому місці.

– А зараз ти як? Уже краще? Може, лікаря викликати? – засипала його запитаннями перелякана Діана.

– Мені відразу викликали «швидку», – пояснив Тимур. – Приїхали, зробили укол, керівництво відправило додому відлежуватися. А ти як тут?

– А я не сама, – сказала Діана й загадково всміхнулася.

– Чи не з тим молодиком, від якого ти так засвітилася, що й зараз сяєш? – стиха запитав Тимур.

– А з ким же ще?!

– Настав час подивитися на нього. Познайомиш нас?

– Звичайно! Ходімо, – сказала Діана, тягнучи Тимура за собою. – Знайомтеся, це мій брат, а це мій Микита.

Микита остовпів, побачивши перед собою Тимура. На мить він розгубився, втратив дар мови, але Тимур, удавши, що його не знає, простягнув руку гостеві.

– Тимур, – сказав він.

– М… Микита, – відповів той розгублено й слабко потис руку.

Діана не помітила розгубленості свого друга, вона помчала на кухню і задзвеніла тарілками, накриваючи на стіл.

– Ходімо всі до столу! – Діана схопила хлопців за руки й потягла на кухню. – Я вже давно хотіла вас познайомити, але не було зручного випадку, і ось власною персоною з’явився пан. Випадок, – весело говорила вона. – Сідайте, разом повечеряємо. Хочете по п’ять крапель?

– Микита не п’є, – сказав Тимур. – Він…

– Звідки ти знаєш, що він не п’є?

– Ясновидець я, – невдоволено буркнув Тимур.

– Чому ви такі прісні? Тимуре, ти не хочеш ближче познайомитися з моїм другом? – Діана сіла між ними, присунула тарілки.

– Микито… – сказав Тимур, узявшись їсти. Він прожував і, не підводячи очей, запитав: – Розкажи, чим ти займаєшся.

– Я вчуся в медичному інституті, майбутній медик, – сказав Микита. Його голос був глухий і пригнічений, але, окрилена щастям від близькості двох рідних людей, Діана нічого не помітила.

– А по вечорах чим любиш займатися?

– Улітку працював.

– Де й ким?

– Тимуре, ну ти і влаштував допит, як у міліції! – дорікнула Діана.

– Напевно, я піду, – сказав Микита, вставши з-за столу.

– А вечеря? – розгубилася Діана.

– Спасибі, я не голодний, – сказав Микита. – Приємно було познайомитися, Тимуре.

– Мені теж було дуже приємно.

– Микито, я тебе проведу. – Діана рушила за ним.

– Я сам проведу, там дощ. – Тимур пішов одягатися.

– Парасольки візьміть, – сказала Діана. Вона бачила, що Тимур чимось незадоволений, але вирішила, що таке з ним буває, коли йому нездужається.

– Не цукрові, не розкиснемо, – сказав Тимур і вийшов із квартири слідом за Микитою.

Вони зупинилися в під’їзді на першому поверсі. Тимур закурив, а Микита згадав, що забув цигарки на тумбочці у квартирі Діани. Хотілося курити, але він не зважився попросити цигарку в Тимура, а стояв мовчки, чекаючи на неприємну розмову.

– Дай спокій моїй сестрі, – сказав Тимур, затягнувшись димом.

– Не можу, – тихо відповів Микита.

– Чому?

– Я кохаю її. Правда, дуже кохаю.

– Вона тобі не пара. Діана – це ангел! Вона довірлива, як дитина, наївна й довірлива. А ти хто? Вона знає, хто ти?

– …

– Ти – наркоман!

– Знаю, – відповів глухо й відчужено. – Це питущі люди ніколи не зізнаються навіть собі в тому, що вони алкоголіки. Я собі звітую. Я знаю, що я – наркоман, але я зав’яжу з цим.

Тимур посміхнувся.

– Ти де-небудь бачив колишнього наркомана? Наркоман – це не діагноз, з яким можна піти до лікаря, пройти курс лікування, на якийсь час, як ти кажеш, «зав’язати». У душі ти все одно залишишся наркозалежним. Ти будеш жити з однією думкою: «Коли й де можна вколотися?» Ти це усвідомлюєш?!

– А ти віриш, що любов до Діани може змінити все не тільки в моєму житті, але й у свідомості? – запитав Микита.

– Дай відповідь на моє запитання, і мені не доведеться відповідати на твоє, – сказав Тимур, викинувши недопалок на вулицю. – За час, що зустрічаєшся з моєю сестрою, ти щось зробив, щоб змінитися? Мовчиш? Нічого сказати. Ти вживаєш героїн, а він тебе легко не відпустить. Ти – слабак, а «герич», як ви його називаєте, шукає таких слимаків, як ти.

– А ти? Якщо такий правильний, то навіщо його продаєш?

– Кожен має право вибору. А наркотики свого роду чистилище, вони вибирають покидьків суспільства і знищують їх. І ти – потолоч, а Діана – ангел. Не смій псувати її життя!

– Ти не маєш права розпоряджатися її життям!

– Але й ламати його нікому не дозволю! – твердо сказав Тимур.

– І що ти зробиш? – Микита всміхнувся кутиком губ.

– Я їй розповім про тебе все, що знаю.

– Я теж, – сказав Микита. Він підняв комір курточки й ступив у дощ. На порозі зупинився й уточнив: – Розповім їй про тебе, я теж багато знаю того, чого не знає Діана.

– Тварюка! – кинув йому вслід Тимур. – Погано ти мене знаєш, – сказав він, піднімаючись по сходинках.

– Чому ти був таким непривітним із Микитою? – запитала його Діана. – Я тебе не впізнаю.

– Ти нічого за ним не помічала? – поцікавився Тимур. Він пройшов на кухню, узяв ложку в руку, але їсти вже перехотілося.

– А що я повинна була помітити? Нам із Микитою добре, ми кохаємо одне одного. Чому ти не радий за мене?

– Це не та людина, яка тобі потрібна.

– Я це вже чула від тебе раніше. Тимурчику! – Діана сіла поруч, обняла його за плечі. – Я знаю, що ти бажаєш мені тільки добра. Але ти не помічаєш, що я вже не маленька дівчинка. Я – доросла жінка й маю право бути з тим, хто мені подобається. Ти просто мене ревнуєш! Не можна ж так! Він тобі не сподобався?

– Я відчуваю, що Микита не та людина, яка може зробити тебе щасливою!

– Ну, знаєш!.. – сказала Діана ображено й пішла до своєї кімнати.

Вона довго не могла заснути. Діана розуміла, що її щастя короткочасне, що скоро її осяйний сон закінчиться, проте зараз ловила шматочки радості й насолоджувалася ними. Але хіба про це розповіси братові?

Розділ 49

Вероніка бачила, що Неллі Сергіївні стає все гірше. Жінка вже не могла нічого їсти, вона блювала не те що від погляду на їжу, але й від однієї згадки. Залишити її в такому стані одну Вероніка не могла. Вона взяла відпустку на тиждень, сказавши Назару, що їде на курси підвищення кваліфікації, і перебралася до Неллі Сергіївни.

– Навіщо ви? – запитала старенька, побачивши, що Вероніка розташувалася на розкладачці. – Я б сама як-небудь.

– Як я вас залишу, якщо до туалету самі не можете дійти?

– А як же ваші чоловіки?

– Обійдуться без мене, – всміхнулася Вероніка.

– А коли будуть готові документи?

– Через чотири дні. Тоді до нас прийде нотаріус, я вже домовилася.

– Значить, мені треба протягнути ще чотири дні, – сказала Неллі Сергіївна.

– Ну що ви таке кажете?! Зараз я вам поставлю крапельницю, потім зробимо укольчики, вам стане краще. А влітку ми з вами здеремо всі шпалери, поклеїмо нові, поставимо пластикові вікна, щоб узимку не дуло, на підлогу покладемо лінолеум, – говорила Вероніка весело, щоб підбадьорити жінку. – Ви ж самі казали, що хотіли б зробити ремонт.

– Хотілося б, – старенька слабо всміхнулася.

– А як потепліє, ми з вами візьмемо таксі, накупимо м’яса й поїдемо на річку робити шашлик…

Вероніка ледве встигла підставити відро. При одній згадці про м’ясо Неллі Сергіївну знудило, і в неї фонтаном полилася з рота смердюча рідина.

– І що це в мене? – сказала винувато старенька. – Пронос якийсь із рота…

– Усе буде добре, моя ви хороша, – сказала Вероніка, витираючи рушником губи жінки.

– Вероніко, ви мені як донька, – тихо сказала жінка.

– А ви мені як мама, – сказала Вероніка, поправляючи волосся жінки, яке збилося набік.

– Справді?

– Звичайно. – Вероніка поцілувала запалу щоку старенької. На очі Неллі Сергіївни навернулися сльози. – Не треба, – попросила Вероніка й витерла її мокрі щоки.

– Не буду, – Неллі Сергіївна спробувала всміхнутися. – Мені треба протриматися ще чотири дні. Здавалося б, так мало, лише чотири дні й чотири ночі, а мені кожна година здається вічністю. Повз мене пролетіло вісімнадцять років, які я не помітила, а тепер хоч хвилини, хоч секунди рахуй, а час не вповільнюється. Я зараз по-білому заздрю тим людям, які і в калюжі бачать зірки. Для одних калюжа – це бруд, а інші милуються зірками. Одні все життя роблять грядки й садять помідори та цибулю, а інші не лише роблять клумби, висаджують на них квіти, але й встигають їх понюхати. До чого я це? Мало не забула! Пам’ять уже починає паморочитися. Я хотіла, щоб ви, Вероніко, не повторили мою помилку.

– Що я повинна зробити?

– Пообіцяти мені одну річ.

– Яку?

– Хай би що в житті трапилося, хоч би як було важко, треба знайти в собі сили жити далі. Не просто існувати, а жити повноцінним життям, щоб не мокнути під дощем…

– … а навчитися під ним танцювати! – закінчила Вероніка.

– Не тупцювати в багнюці, а бачити в калюжі зірки.

– І нюхати квіти, – всміхнулася Вероніка.

– І квіти нюхати! Обіцяєте?

– Обіцяю!

– Дивіться, обіцянку, яку дають вмираючим, треба буде виконувати! – Неллі Сергіївна посварила пальцем.

– Це я знаю, – зітхнула Вероніка, згадавши Уляну.

Вероніка зачинила двері за нотаріусом.

– Тепер вам треба здати документи в БТІ на реєстрацію? – запитала Неллі Сергіївна.

– Так.

– Сьогодні там прийомний день, ідіть туди.

– Нічого страшного, – сказала Вероніка, – будуть іще прийомні дні.

– Ідіть зараз, – сказала старенька тихо, але наполегливо, – я хочу бути спокійною, що документи здані.

Вероніка не стала сперечатися. Вона дала старенькій води, щоб пополоскати в роті, – Неллі Сергіївна вже не могла навіть пити, але дуже потерпала від спраги, – потім змочила її губи соком лимона.

– Я швидко, – сказала Вероніка. – Одна нога там, інша – тут!

Вероніка повернулася, коли на вулиці сутеніло. У БТІ було багато людей, і про те, щоб пройти поза чергою, не могло бути й мови. Вероніка спочатку хотіла повернутися, але подумала, що Неллі Сергіївна дуже засмутиться. Довелося вистояти до кінця. Їй пощастило. Вона була остання, кого обслужили у віконці.

– Я вже прийшла! – крикнула Вероніка з порога.

Неллі Сергіївна тремтячими руками тримала перед собою відро. Вероніка підхопила його, допомогла жінці, у якої з рота потоком лилася коричнева рідина з домішками крові. Неллі Сергіївна відкинулася на подушку, тихо запитала:

– Встигли?

– Звичайно. А ви тут без мене балуєтеся?

– Слава Богу, що встигли, – сказала жінка.

– Я вам зроблю протиблювотний укол, вам стане легше, – говорила Вероніка, роблячи ін’єкцію. Подумавши, вона вколола жінці анальгін із димедролом. – Зараз ви заснете, а вранці прокинетеся й будете як огірочок.

Неллі Сергіївна попросила води, щоб прополоскати рот, і швидко заснула. Вероніка не поспішала відходити від ліжка хворої. Через годину старенька прокинулася й покликала:

– Вероніко.

– Я тут. – Вероніка взяла Неллі Сергіївну за руку. Рука була холодна.

– Спасибі вам… за… все… Ларисочко… – тихо, ледь чутно мовила старенька, і її погляд зупинився на стелі.

– Ні, ні, ні! Не треба, прошу вас! – Вероніка побігла до аптечки. Тремтячими руками вона намагалася щось там знайти, не знаючи, що шукає. Уперше за своє життя вона розгубилася й була на межі паніки. Вона підійшла до жінки й побачила, як останні слабкі судоми пробігли по тілу. Вероніка не стрималася. По її обличчю побігли сльози, горло здушили спазми. Вона перевірила пульс Неллі Сергіївни, тремтячими руками заплющила їй очі, але вони знову розплющилися. «Не хоче покидати цей світ», – подумала Вероніка. Вона знову прикрила їй очі, на мить затримавши на повіках пальці, і тільки потім вийшла на кухню й дала волю сльозам…

Коли Неллі Сергіївну відвезли в морг на розтин, Вероніка подзвонила Кірі, але в неї був вимкнений мобільний. Вона відчинила шафу, де лежали гроші Неллі Сергіївни «на смерть», знайшла її вузлик із наготованим одягом.

Вероніка попросила зробити жінці розтин зранку, щоб того ж дня її поховати. Чинила так, як її прохала Неллі Сергіївна. Вона поховала її поряд із донькою Ларисою й не привозила труну з покійною до будинку. Неллі Сергіївна не хотіла, щоб із нею попрощалися сусіди, які за життя її не помічали…

Вероніка сиділа у своїй квартирі на кухні в цілковитій темряві. Вона надзвичайно стомилася за день похорону, але спати не хотіла. Назара вдома не було. Вона збиралася йому зателефонувати, але передумала. За час її відсутності чоловік жодного разу не подзвонив, не поцікавився, як її справи. У душі Вероніки була порожнеча, наче вона втратила близьку людину. Було самотньо й сумно, дуже сумно й дуже самотньо. І куди поділася Кіра? Обросла якимись таємницями, не з’являється, не дзвонить. Утім, коли вони могли побачитися, якщо Вероніка бувала вдома лише вночі?

– Ма? Ти що тут робиш? – запитав Микита, увімкнувши світло на кухні.

Вероніка від несподіванки здригнулася, заплющила очі від світла, яке боляче вдарило в очі.

– Я не чула, як ти увійшов, – сказала Вероніка й відвернулася до вікна. Вона не хотіла, щоб син бачив її опухлі, почервонілі очі.

– А хто помер? – запитав він, помітивши на голові матері траурну чорну хустку.

– Старенька, яку я лікувала.

– Ти по всіх хворих, які вмирають, носиш траур? – запитав Микита. Він помітив на столі якісь документи. Зауважив, що нагорі лежав договір довічного утримання, оформлений на ім’я матері.

– Не смій так говорити! – спалахнула Вероніка й обернулася. Микита встиг відійти від документів.

– А ти не кричи на мене! – нервово сказав він. – Ніхто не винен, що ти поганий лікар і в тебе на дільниці помирають хворі!

– Та як ти… – Вероніка аж скипіла.

– А ось так, – Микита грюкнув дверима й повернув ключ у замку своєї кімнати.

Розділ 50

Микита, повернувшись із побачення з Діаною, зачинився у своїй кімнаті. Розмова з Тимуром не давала йому спокою. Він і сам прекрасно усвідомлював, що потрібно зав’язувати з наркотиками, але для цього був потрібний певний настрій. А йому постійно щось заважало. Сьогодні він вирішив спробувати не колоти «слона» – так знайомі хлопці називали героїн. Микита вирішив, що треба відволіктися й писати книгу, але в голову нічого не приходило. Він напружував до нестями пам’ять, але, крім головного болю, нічого не отримав. Дивно, але жодна слушна думка не відвідувала його, наче він ніколи й не відчував творчого натхнення. Микита спробував зробити хоча б начерки, але на папері з’являлися тільки окремі слова: «Діана», «слон», «фен», «чек».

Зі злістю він порвав аркуш паперу на дрібні клаптики, розсипав їх по кімнаті, немов сніжинки. Не може бути! Адже він писав із таким натхненням і думки самі лилися на папір! А зараз він на рівні приматів? Хоча б пару слів написати, а потім піде, як по маслу. Ні, нічого не виходить! У голові гуде порожнеча, як у дерев’яній діжці.

Микита, злий на себе і весь світ, нервово закурив. Раніше він не дозволяв собі курити в кімнаті, та й мати лаялася, а тепер їй усе одно. Їй ближча й рідніша якась чужа старушенція, яка дожила спокійненько свій вік і віддала Богу душу. А що коїться в душі власного сина, їй неважливо. Вбралася в чорну хустку і шморгає носом. Ще й договір про довічне утримання встигла урвати в старенької, але не зізналася. А чому? Хоче грошики мати так, щоб ніхто не дізнався? Добре, нехай продає житло бабусі, нехай. Тільки от не треба рідного сина обділяти! Доведеться з ним ділитися.

Микита розчавив у попільничці недопалок, як бридку комашку, і дістав шприц. Як завжди, він уранці викине його у вікно, потім буде спостерігати, як двірничка тітка Люся буде прибирати під вікнами й бурчати: «Набридли ці наркомани». Це буде завтра, а сьогодні потрібно розслабитися й відчути себе найщасливішою людиною…

Уранці Микиту охопила депресія. Було чітке усвідомлення того, що він котиться по похилій, набираючи скажену швидкість, і вже неможливо зупинитися. Він думав про Діану, про цю неземну квітку, поряд із якою здавався собі колючим будяком, який здатний знищити прекрасну рослину. Микита звинувачував у своїй біді всіх підряд: матір, яка нічого навколо себе не бачила; батька, що повністю переключився на заробляння грошей; Яна, котрий запропонував йому розслабитися, і Тимура, який продає різну гидоту. Вони були йому однаково огидні, як і інститут, викладачі й навіть двірничка тітка Люся.

Потрібно було йти на заняття, але не було ні сил, ні бажання. Микита перебрав у пам’яті всіх друзів і знайомих, намагаючись зрозуміти, кого б він хотів зараз побачити. Дивно, але таких не виявилося. Можна поговорити з Яном, можливо, він порадить, як жити далі.

– А ти не в інституті? – здивувався Ян, коли йому зателефонував Микита.

– Прогулюю, – сказав Микита. – А ти чим зараз зайнятий?

– Якщо тобі нема чим зайнятися, то виходь у двір, – сказав Ян. – Я зараз маю намір відвідати в лікарні одного товариша.

– Я на мілині, у мене немає грошей, щоб не йти з порожніми руками.

– Та облиш ти! Йому вже нічого не треба! – сказав Ян.

Ян дав Микиті знак зупинитися. Перед палатою, куди вони мали намір зайти, розмовляли лікар і показний чоловік у дорогому піджаку, у світлій сорочці і краватці в дрібну клітинку.

– Це батько мого товариша, – прошепотів Ян і відвернувся.

– Ну то й що? – також пошепки запитав Микита.

– Вася з наших, – сказав Ян. – Не хочу, щоб предок Васьки мене впізнав і почав уму-розуму вчити.

Микита з розумінням кивнув. До слуху долинали уривки фраз.

Лікар: Перикардит – це серйозно… Перевели сьогодні з реанімації…

Чоловік: Можна без медичних термінів? У мене дві вищі освіти, але до медицини не маю ніякого відношення.

Лікар: Пневмонія… Плеврит… У легенях і серці зібралася рідина… Пішло отруєння всього організму…

Чоловік: Прошу вас, благаю, зробіть для мого сина все можливе! Він у мене один… Дружина не витримає, якщо…

Лікар: Ви розумієте, що ваш син безнадійний?

Чоловік: У мене є гроші, багато грошей! Я можу вам добре заплатити!

Лікар: Про це не може бути й мови!

Чоловік: Можливо, вам потрібно купити якесь обладнання?.. Не вистачає…

Лікар: Дефібрилятор… Обладнання застаріле, ламається, усе виходить із ладу в найбільш невідповідний момент… Фінансування…

Чоловік: Я вам обіцяю, що куплю дефібрилятор у будь-якому випадку…

Лікар: У нього майже немає шансів… Хлопець практично нічого не їсть, не спить… Полегшити долю хворого… Цілодобовий індивідуальний пост… Підвищена увага…

Чоловік: Я вам дуже вдячний… Дякую…

Лікар: Упустили сина… Добре. Спасибі… До побачення.

– Час! – дав команду Ян, коли чоловіки розійшлися в різні боки.

У палаті на одного лежав хлопець. Микита сіпнувся, подумавши, що бачить небіжчика, але потім помітив, як ходила ходором грудна клітка хворого.

– Привіт, Васю! – весело сказав Ян.

Микита стояв посеред палати, шокований побаченим. Хлопець був худий настільки, що його руки, які лежали вздовж тіла поверх ковдри, нагадували кістки скелета, обтягнуті тонкою й блідою шкірою. Голова здавалася великою від того, що випирали вилиці, а щоки запали. Якби не розплющені байдужі очі та тонкий загострений ніс, можна було б подумати, що на подушці лежить людський череп.

– Здорово, Яне, – тихо сказав Вася.

У його величезних очах на худому обличчі не з’явилася іскорка радості. Він байдуже подивився на Яна й Микиту, і цей погляд був згаслим і приреченим. Ян щось розповідав, намагаючись бути веселим і вести невимушену бесіду, але було помітно, що присутність відвідувачів хворого тільки пригнічує.

Микита не міг відвести від пацієнта погляд. Було помітно, що всі земні бажання його вже покинули. Хлопець ясно усвідомлював, що незабаром помре, смерть стоїть біля його узголів’я, але це його не лякало. Він так змучився, що втратив інтерес і до життя, і до смерті. Прийшов момент байдужості, коли зникає цікавість до всього і вже нема навіть бажання врятуватися. І все це було відображено в його приреченому погляді.

– Твій батько зробить усе, щоб тебе врятувати, – запевняв Ян Васю.

– Так, – тихо сказав хлопець. Його грудна клітка, з якої випирали ребра, здіймалася вгору, потім западала вниз, хлопцю було важко дихати, він задихався, і йому було все одно, що говорить Ян.

– Ми ще з тобою таких дівчат собі знайдемо! – сказав Ян на прощання. Вася мовчки кивнув. Вони не встигли дійти до дверей, як хлопець заплющив очі.

Микита і Ян довго йшли мовчки, нездатні отямитися від побаченого. Друзі зупинилися в невеликому скверику, знайшли дерев’яну лавку під великим деревом, яка лише трохи просохла після недавніх дощів, мовчки сіли, закурили.

– Т-а-а-к, – протягнув замислено Ян, – можна вважати, що Васьок відкинув хвостик.

– Що зробив? – запитав Микита, не знаючи до кінця жаргон наркоманів.

– Жмурик він, хоча ще живий.

– І давно він?..

– Років п’ять, не більше, – зітхнув Ян. – Але він сильно присів на «слона», як і ти.

– Значить, мені залишилося років чотири? – запитав Микита.

– Кому як пощастить. Усі ми, хто сидить на голці, жмурики.

– Я не думав про це.

– Не бреши хоч сам собі. Ти ж майбутній лікар. Кому, як не тобі, знати, що в нас короткий вік. Питання в тому, скільки кому відведено і як це станеться. Ось Васькові не позаздриш… Краще б «золота голка», ніж так мучитися. – Ян зітхнув. – У Васька батько – якась шишка в місті, бабок там неміряно, а от врятувати сина…

– А ти з ким живеш? – запитав Микита, подумавши, що майже нічого не знає про Яна.

– З матір’ю. Батько пішов від нас давно, коли мені років вісім було.

– Працюєш? Вчишся?

– Для кого як. Для матері вчуся в інституті, хоча насправді давно закинув навчання.

– А гроші в тебе звідки?

– Батько дає. Він ніби намагається спокутувати свою провину грошима. Дає на навчання, а я їх пропалюю в клубі, витрачаю на дівчат, частину віддаю матері.

– Так само, як і я, усім брешеш.

– Коли ми на голці, то стаємо верткими, брехливими, безсовісними. Іноді сам собі дивуюся: як так можна вигадувати на ходу?

– І головне – совість не мучить, – додав Микита. – Я теж став іншим.

– Про яку совість може йти мова, коли прокидаєшся і лягаєш із думкою про порошок, про «скрипку», про кайф. Я чув від «героїнових» хлопців, що в них буває непереборне бажання відчути внутрішньовенний укол, кажуть: «Мотузки сверблять».

– Я не хочу, як Васьок… – сказав Микита.

– І що ти можеш змінити?

– Хочу почати нове життя.

– Нове життя? – Ян іронічно посміхнувся. – Я вже намагався його почати.

– Ну і що?

– Не витримав ломки. Виявляється, я – слабак.

– Я зобов’язаний витримати, – твердо сказав Микита, згадавши Васю.

– Ломка, братику, це кайф абсолютно навиворіт. Можеш собі уявити?

– Не можу, але витримаю.

– Хочеш переламатися всуху? – запитав Ян.

– Як це?

– Сам думаєш впоратися?

– Звичайно! Не вистачало мені ще в лікарні валятися! Сам почав, сам і закінчу, – сказав Микита.

– Я теж так думав, кілька разів пережив ломку, а потім плюнув на все, зрозумівши, що все одно скоро здохну.

– Ніхто не знає, скільки йому відміряно.

– Я знаю одне – що я заражений гепатитом…

– У тебе гепатит?! – Микита підхопився з місця.

– Так. Ну і що?

– А те, що ти мені давав свій шприц!

– Я давав? Ні, братику, це ти в мене з рук його вирвав, коли не було змоги терпіти.

– Чому ти мене не попередив? Нічого не сказав?! – обурювався Микита.

– Не шукай винних навколо себе, краще в собі покопатися, та якнайглибше, – сказав Ян, збираючись піти.

– Але ти ж міг…

– Аналізи тобі щоразу пред’являти?! Та пішов ти… – Він махнув рукою.

Ступивши кілька кроків, Ян зупинився. Він повернув голову і кинув:

– Ми все одно скоро здохнемо. Яка різниця від чого?

Микита пішов у протилежний бік. Він довго безцільно бродив вулицями міста. На душі було нагромадження нудьги, а в голові – суцільний липкий клубок думок…

Розділ 51

Настав довгоочікуваний вихідний, коли Вероніці не потрібно було нікуди поспішати. Їй навіть не вірилося, що можна не зриватися з ліжка і бігти, бігти, бігти… Прокинувшись, Вероніка глянула на електронний годинник. На світловому табло була сьома ранку. Ось так завжди! Коли потрібно поспішати на роботу, то страшенно хочеться спати, а коли приходить довгоочікуваний вихідний, виявляється, що в цей же час ти прокидаєшся, цілком відпочивши. Вероніці було приємно думати про те, що завтра не буде схоже на вчора й позавчора, коли їй здавалося, ніби вона живе у фільмі «День бабака», де дні повторювалися один в один.

Назар іще спав, коли Вероніка підвелася з ліжка й тихенько пройшла на кухню. Поки закипав чайник, жінка досліджувала вміст холодильника.

– Не густо, – зробила вона висновок.

У неї залишилися гроші після похорону Неллі Сергіївни. Вероніка їх поклала в її квартирі, щоб навесні замінити тимчасовий дерев’яний хрест на могилі бабусі на гранітний пам’ятник. З тієї суми Вероніка взяла частину, щоб купити собі нові зимові чоботи. Сьогодні її чоловіки будуть удома, і Вероніці захотілося побалувати їх чимось смачненьким. Вона згадала, що давно не запікала курку в духовці. Вероніка не стала пити чай. Вона швидко зібралася й пішла в магазин.

Повертаючись додому з важкими сумками, вона думала про те, чи оцінять домашні патріотизм домогосподарки. Вероніка подумала, що сьогодні гарний привід розповісти своїм чоловікам і про Неллі Сергіївну, і про спадщину, яка їй дісталася. Усе буде як раніше. У квартирі вона прибере все до пилинки, на кухні витатимуть приємні запахи, і вони всією родиною сядуть за стіл, у центрі якого на великій пласкій тарілці буде лежати рум’яна курка із золотистими боками. Як раніше, Вероніка прикрасить її зеленню кропу та петрушки. Коли Микита був маленьким, він насамперед з’їдав петрушку, зщипуючи зелень, як курча. Нагодувавши своїх чоловіків, Вероніка похвалиться тим, що в неї є квартира, яку можна продати. Можливо, Назар підрахує їхні накопичення і їй уже не доведеться працювати на півтори ставки.

Окрилена мріями, наспівуючи під ніс нехитру мелодію, Вероніка увійшла у квартиру. Микита вже прокинувся, це було помітно з увімкненого телевізора. Вона поспішила на кухню, щоб якнайшвидше поставити курку в духовку. Упоравшись із пернатою, приставила каструлю з картоплею. Вона зробить пюре, а щоб не морочити голову із салатами, купила готовий у супермаркеті. Поки все готується, Вероніка вирішила прибрати в синовій кімнаті. Сьогодні їй не хотілося починати день із докорів Микиті. За обіднім столом вона м’яко натякне йому, що не треба нахабніти й у своїй кімнаті можна й самому хоч іноді прибирати.

Вероніка потягла пилосос до кімнати Микити.

– Привіт, сину! – весело сказала вона.

– У нас будуть гості? – запитав Микита, солодко на весь рот позіхнувши.

– Чому ти так вирішив?

– Мені здається, що в нас не було прибирання вже півроку.

– Гостей не буде.

– Тоді з якої нагоди свято?

– Не базікай! Тепер так буде завжди. Запитаєш чому? Відповім за столом, коли будемо їсти смажену курку. До речі, де твій ноутбук?

– Я ж тобі казав, що в ремонті.

– Так довго? Казки будеш розповідати своїм дітям, а мені потрібна правда, – сказала Вероніка, протираючи пил на книжкових полицях.

– Мамо, іноді краще не знати правду, – сказав Микита.

– То де ж ноутбук? – повторила своє запитання Вероніка, не надавши значення репліці сина.

– Я дав його одному другу на певний час. Пам’ятаєш, зі мною вчився Ян, потім його батьки розміняли квартиру. Утім, навряд чи ти його пам’ятаєш. Так ось, Яну потрібно робити дипломну роботу, без Інтернету йому не обійтися, а його комп’ютер щохвилини «зависає». Ось я і дав йому свій ноутбук на певний час, – збрехав Микита, дивуючись своїй кмітливості. Швидко й правдоподібно!

– У тебе на полицях так мало книг, – зауважила Вероніка. – Де ж решта?

– Там же, у Яна. Він не може заснути, не прочитавши книгу. Уявляєш?!

Вероніка дісталася до шафи Микити. Зараз відчинить її…

– Ма, я сам закінчу прибирання, – сказав Микита.

– От і добре! Тоді поміняй постільну білизну, я хочу сьогодні випрати, – сказала Вероніка.

– Доброго ранку, – сказала Вероніка чоловікові, який уже прокинувся й ходив по кімнаті, розминаючи плечі.

– Справді ранок добрий, – сказав він. – Невже в цьому будинку запахло чимось смачним? – Він по-собачому повів носом. – Чи мені здалося? О! Та моя дружина з ганчіркою в руках?! Неймовірно!

Вероніці стало неприємно від такого цинізму. Вона відчула, що всі її благі наміри – просто дурна затія.

– «Цинізм – це добровільна сліпота». Стівен Колберт, – сказала вона і почала згрібати простирадло з ліжка.

– У мене буде свіжа сорочка, – продовжував Назар. – Буде що вдягти в понеділок. Навіть зможу взяти чисту білизну у відрядження. Неймовірно!

– Неймовірно те, що ти не ночуєш удома, їдеш на декілька днів і вимикаєш телефон.

– Щоб можна було добре виспатися!

– Брешеш. Удома ти його ніколи на ніч не вимикаєш.

– Як сказав Юзеф Булатович. – Назар зробив поважне лице. – «Чоловіки стільки б не брехали, якби дружини стільки не питали».

Вероніка промовчала, не бажаючи до кінця зіпсувати день, який так добре почався. Вона зібрала Назарів одяг і пішла у ванну. За звичкою перевірила кишені штанів чоловіка. В одному з них виявила пачку презервативів. Тремтячими від хвилювання руками вона розкрила коробочку. Одного презерватива не було. Їй стало спекотно. Вероніка приймала протизаплідні пігулки, тому вони не користувалися презервативами. Значить, Назар їй зраджує. І не їздить він у відрядження, а ночує в коханки.

– Назаре! – покликала вона його й не впізнала свій голос, він був чужим і хрипким.

– Що ще? – запитав він, зазирнувши до ванної.

– Що це? – запитала Вероніка, тримаючи перед собою упаковку.

– Якщо не помиляюся, то це пачка презервативів, – незворушно сказав Назар.

Його нахабний спокій вивів Вероніку із себе.

– Це, – вона потрусила рукою з презервативами, – я знайшла в кишені твоїх штанів. Саме в них ти їздив у так зване «відрядження».

– Це… Мені могли підкинути… Так-так, саме підкинути, на роботі. Знаєш, у нас такі є жартівники! Спеціально зробили, от негідники!

– То поверни їм це назад! – гнівно кинула Вероніка, всунувши до руки Назара презервативи.

Вона поспішила на кухню перевірити, як там курка. Вероніка не знала, вірити чоловікові чи ні. Занадто багато було причин, щоб йому не довіряти. І водночас вона не могла бути впевненою в його зраді. Можливо, Назар справді не буває вдома, працюючи день і ніч, щоб забезпечити краще майбутнє їхнього сина? Не треба піддаватися емоціям, що одразу нахлинули. Треба вмитися холодною водою й охолонути.

Вероніка пішла у ванну, але там уже зачинився Назар. Його телефон, який лежав на тумбочці в коридорі, повідомив про отримане СМС-повідомлення. Вероніка ніколи не переглядала телефон чоловіка. Вона вважала, що це те саме, що підглядати в чужу спальню, але сьогодні порушила табу. Вона зняла телефон із блокування і прочитала повідомлення: «Милий, коханий, я так сумую за тобою! Чому ти мовчиш?» Від прочитаного у Вероніки закрутилася голова. Можливо, хтось помилився номером? Слідом за першим прийшло друге повідомлення. «Назаре, не муч мене! Ти обіцяв, що вранці їй розкажеш про нас», – прочитала Вероніка. Не залишилося ні сумнівів, ні надії. Послання, без сумніву, були адресовані її чоловікові. Вероніка стояла, застигла в одній позі з телефоном у руках. Вона почувалася так, ніби їй плюнули навіть не в обличчя, а в саму душу. Наступне повідомлення прилетіло слідом за іншим. «Скажи своїй мимрі, що ти мене любиш, інакше я сама їй подзвоню!» – прочитала Вероніка.

З ванної вийшов Назар.

– Тримай, – Вероніка подала йому телефон, – можеш зателефонувати їй і сказати, що я все знаю, – мовила вона майже спокійно.

– Кому «їй»? Про що ти?

– Тільки не треба істерик, докорів, я навіть не хочу слухати твої виправдання. Їх просто немає.

– Ти не маєш права… – почав Назар на підвищених тонах, але Вероніка його зупинила.

– Ти вільний, – сказала вона. – Мені набридло жити під ковпаком.

– Що?! – Назар підстрибнув від обурення.

– Ковпак, кажу, занадто великий, на очі наповз, весь світ закрив. А тут прочитала СМСки від твоєї пасії, і очі відкрилися.

– Ти… Ти… – Назар забігав, підшукуючи потрібні слова. – Ти вульгарна, невихована. Просто невіглас! Я вчив тебе все життя, примушував пізнавати мудрість великих, цитувати, щоб ти слідувала їхнім ученням…

– Мені набридло жити не своїм життям, а за словами (нехай пробачать мене великі!) інших. Забери цей зошит! – Вероніка швидко дістала із сумочки потертий загальний зошит, жбурнула Назару під ноги. – Віддаси ще одній дурепі, нехай тепер вона вчить!

– Ти робиш помилку! – посварився він пальцем.

– Так, я зробила помилку, і не одну, але, як сказав… неважливо, хто: «Моїм помилкам є виправдання: я живу вперше». Та найбільша моя помилка – це ти!

– Добре, я піду, – сказав Назар, віддихавшись, – можеш залишатися у квартирі. Але врахуй, що машину я забираю. Також залишаю собі всі наші накопичення.

– Собі? – запитав Микита, який стояв у дверях і все чув. – Тато, це гроші для відкриття моєї клініки.

– Мені потрібно починати нове життя з нуля, – сказав Назар. – Не піду ж я з порожніми руками?

– Але ми разом їх заробляли, – сказала Вероніка.

– Ти заробляла? – Назар голосно й нахабно розсміявся їй в обличчя. – Та твоїх грошей ледь вистачало на харчування!

Його сміх зупинив дзвінкий ляпас, який йому вліпила Вероніка.

– Ось тепер ви точно від мене не отримаєте ні копійки! – закричав Назар.

– Та пішли ви обоє до біса! – крикнув Микита. Він схопив курточку й вибіг із дому.

– Я повернуся за своїми речами, – сказав Назар і вискочив слідом за Микитою.

Якийсь час Вероніка заціпеніло стояла, намагаючись усвідомити, що сталося. Усе відбулося так швидко й несподівано, що до кінця не вкладалося в голові. Ось тобі і сімейний сніданок! Вероніка вимкнула духовку. Їй потрібно було з кимось поговорити, щоб не з’їхати з глузду. Вона не стала дзвонити Кірі, а відразу пішла до неї.

Дивно, але Кіра була вдома. Подруга розцілувала Вероніку в обидві щоки.

– Нарешті ми зустрілися, – весело щебетала Кіра, запрошуючи Вероніку увійти. – Ще годинку, і ти б мене не застала вдома. Цікаві все-таки ці чоловіки! Телефонує й каже мені: «Я заїду за тобою через десять хвилин!» Невже не зрозуміло, що сьогодні вихідний, я поспала, щойно прокинулася й навіть не встигла почистити зуби?! Невже вони думають, що ми й народилися з макіяжем, зачіскою й голеними ногами? – сказала Кіра й засміялася.

– Ти кудись поспішаєш? – запитала Вероніка.

– Скажу чесно: ми зібралися зняти квартиру й спробувати пожити разом.

– Хто «ми»?

– Я і мій коханий чоловік. Утім, я сама намагаюся зараз зрозуміти, хто він мені – коханий чи так собі, просто захоплення.

– Вітаю, – тихо, без емоцій сказала Вероніка.

– А в тебе що сталося? – запитала Кіра, звернувши увагу на відчуженість подруги.

Вероніка розповіла, як знайшла в кишені чоловіка презервативи, потім прочитала адресовані йому повідомлення.

– А потім він пішов, грюкнувши дверима, – так закінчила Вероніка свою розповідь. – Мені здалося, що він готовий був піти, що це не було випадковістю, – додала вона.

– А я тобі що казала?! – збуджено сказала Кіра. – Які відрядження? І як ти могла нічого не відчути? Зазвичай жінки зраду на нюх чують.

– Ти просто нічого не знаєш, – зітхнула Вероніка. – Я так втомилася, що сонця не бачила.

– Можливо, перебіситься й повернеться? – Кіра присіла поруч, обняла подругу за плечі.

– Не повернеться. Якби навіть повернувся, то я з часом пробачити могла б, але забути? Ніколи! Кіро, якби ти знала, як мені боляче! Боляче й принизливо.

– Від чого боляче? Що ти гарного бачила поруч із ним?

– Він був моїм чоловіком, у мене була сім’я, куди я поспішала вечорами додому…

– Щоб наготувати їм поїсти, обіпрати їх і прибрати за ними брудні шкарпетки? У цьому був сенс життя в родині? У тебе залишилася сім’я, тільки неповна, є син, який ще не став на ноги.

– Назар сказав, що всі наші спільні накопичення для відкриття клініки залишає собі, – сказала Вероніка крізь сльози.

– Він зовсім із головою не дружить?! – обурилася Кіра. – Не плач, не треба, зараз я скасую побачення, ми з тобою сядемо, заспокоїмося й гарненько все обміркуємо. Треба вміти бачити позитив навіть у найбільш неприємних подіях. І ми зараз будемо виносити уроки з того, що сталося. Добре?

– Ага, – кивнула Вероніка, витираючи сльози. – Спасибі тобі! Що б я без тебе робила? Мені так багато тобі треба розповісти…

– Іди до ванної, вмийся, – сказала Кіра, легенько підштовхуючи подругу.

Вероніка кілька разів набирала з крана воду в долоні й прикладала до гарячих щік. Потім довго вмивалася, аж поки обличчя перестало палати. Вона простягла руку, щоб узяти рушник, і завмерла. На скляній поличці стояв флакончик із точно такою туалетною водою, яку вона купила Назару. «Blaсk energy» – прочитала Вероніка назву. Поруч із нею в стаканчику стояв одноразовий станок, він був теж таким, якими користувався Назар. Тут же була синя зубна щітка «Oral-B» з пухирцями для чищення язика. Саме такого кольору завжди купував її чоловік.

Вероніку кинуло в жар від такого відкриття. Якою ж треба було бути дурною й сліпою, щоб не зв’язати в один вузол таємні пригоди Кіри й «відрядження» Назара! Навіть востаннє вони були відсутні в одні й ті ж дні! І натяки на те, що в Назара є коханка, теж виходили від Кіри. Тепер вони домовилися винайняти разом квартиру для перевірки своїх почуттів. Зрадниця! Як так можна? Відкласти зустріч, щоб насолодитися болем подруги? Дивитися й радіти від того, що так спритно поцупила чужого чоловіка? А якщо туалетна вода, станки та зубна щітка – просто збіг? Чи не занадто багато збігів?

У Вероніки крутилася голова від підозр, які шквалом звалилися на неї. Ні, не слід робити поспішних висновків. Так можна втратити подругу, якій вона довіряла з дитинства. Потрібно заспокоїтися й зробити тверезі висновки, щоб не припуститися помилки, про яку потім доведеться шкодувати.

Вероніка зробила кілька глибоких вдихів, порахувала подумки до десяти. Відповідь на хвилююче питання не з’явилася. Вероніка вискочила з ванної, пробігла повз Кіру, кинувши на ходу: «Я зараз повернуся».

Вероніка забігла у ванну своєї квартири. На полиці, де стояло Назарове приладдя для гоління, вона побачила туалетну воду «Blue steel». Вона почала переставляти всі тюбики і флакончики, але «Black energy» ніде не було. Сумнівів не залишалося. Назар не міг так швидко використати один флакон туалетної води. Він залишив один удома, а другий відніс до Кіри. Не зачиняючи квартиру, Вероніка побігла нагору.

– Ти… Ти… Як ти могла?! – крикнула вона з порога. Вероніка задихалася від обурення.

– Що сталося? – запитала Кіра. Вона розгублено кліпала очима, нічого не зрозумівши.

– Ти ще питаєш? Я тебе вважала своєю сестрою, а ти… Ти спала з моїм чоловіком! Ви вдвох сміялися над моєю беззахисністю й довірливістю! Це так підло! – випалила Вероніка на одному диханні.

– Що ти верзеш? Я з твоїм чоловіком? Я б собі ніколи не дозволила! Вероніко, ти сама не розумієш, що говориш.

– Ні, ось тепер я все розумію! Дякувати Богові, що хоч зараз у мене відкрилися очі!

– Чому ти вирішила, що я сплю з твоїм чоловіком? Це ж просто смішно!

Вероніка сказала їй усе і про зубну щітку, і про станки для гоління, і про туалетну воду.

– То он воно що! – всміхнулася Кіра. – Це ж простий збіг. Заспокойся, дурненька, я тобі зараз усе поясню.

– А от цього не треба! – істерично заволала Вероніка. – Я тобі не вірю! Я не хочу тебе бачити! Ніколи, запам’ятай, ніколи я не буду з тобою спілкуватися! І не тому, що мені потрібен Назар, а тому, що саме ти виявилася такою підлою!

– Вислухай мене! – закричала вже Кіра.

– Нехай тепер тебе Назар слухає! – крикнула Вероніка від дверей. – Можете з мене сміятися скільки завгодно, мені вже все одно!

Вероніка щосили грюкнула дверима. Вона ненавиділа Назара, підлу подругу й себе за те, що була такою сліпою й дурною. Образа вихлюпнулася з неї назовні потоком ридань. Вероніка впала на ліжко, засунула голову під подушку й довго невтішно плакала…

Частина четверта

Розділ 52

Після того, як пішов Назар, Вероніка поступово приходила до тями. Дивно, але в неї не було почуття спустошення, яке зазвичай настає після розлуки з близькою людиною. Якщо зникає з життя хтось цінний, значущий, то виникає відчуття нестачі й порожнечі. Зараз усе було навпаки. Вона немов жила всі ці роки в клітці, і це ув’язнення було добровільним. Ця клітка, іменована родиною, в одну мить розвалилася, і Вероніка опинилася на волі. Перед очима не було ґрат, до яких вона так звикла, змирилася з ними і спокійно жила день за днем, вважаючи своє життя благополучним. Втрата ґрат відкрила їй шлях до свободи, яка з незвички лякала. Хотілося знову сховатися за ґрати клітки-родини й далі жити спокійним, розміреним життям. І водночас чувся свіжий подих свободи, яка вабила до себе. Потрібний був час, щоб звикнути дивитися на світ по-новому, не крізь ґрати. Напевно, так дивиться на небо ув’язнений, який щойно звільнився. Багато років він споглядав заґратоване небо, мріючи побачити його чистим. Вийшов на волю, небо все його, треба б радіти, а в душі – холодок страху. Як жити далі без звичної клітки?

Вероніка була розгублена й навіть налякана. Самотність її страшила, але з нею залишався Микита, і це трохи заспокоювало. Щоб розвіяти сумніви й страхи, вона проаналізувала свою сімейну «ідилію». Вероніка зробила для себе висновок, що жила не своїм життям, втративши поруч із Назаром своє «я». Вона стала його другою половинкою, сумлінно виконуючи за графіком подружні обов’язки, придушивши в собі пристрасну жінку. Вона готувала страви, які любив Назар, забувши, що подобалося їй. Вона змирилася з тим, що не мала ані права голосу, ані власної думки. Їй доводилося вести зошит, де мудреці навчали таємниць існування й людських відносин, а в результаті виявилося, що ніхто не може написати індивідуальний трактат життя. Вероніка зрозуміла, що жила, заплутавшись у павутинні оманливих ілюзій. Вона любила говорити знайомим, що в неї є нормальна сім’я, квартира, машина, син, чоловік, а цей чоловік міг боляче поранити, але не вмів зцілювати. Вона покірливо ходила місяцями з незагоєною раною в душі. Нiкому було прикласти до неї бальзам, і тільки час поступово затягував рани, залишаючи навічно шрами в її витонченій душі…

Розділ 53

– Здрастуй, Вероніко, – сказав Захар, зателефонувавши їй під вечір.

– Вітаю, – спокійно мовила Вероніка, уже не тремтячи від страху.

– Я скучив за тобою й хочу тебе бачити.

– А я, уяви собі, не хочу тебе бачити! – весело відповіла вона. Настала пауза. Захар явно не очікував такої зухвалої та сміливої відповіді.

– Припустимо, що я нічого не чув, – сказав він невдоволено.

– А я можу повторити: я не бажаю ні чути тебе, ні бачити!

– Вероніко, ти забуваєш про диск, – нагадав він обережно.

– Я про нього пам’ятаю, – сказала вона. – І навіть шкодую, що знищила свій екземпляр.

– У мене ще є, можу вручити твоєму чоловікові особисто в руки.

– Дуже навіть добре! Тільки потрудися дізнатися його нову адресу.

– Ти… ви розлучилися?

– Ти завжди відрізнявся кмітливістю.

– Вероніко, – тон голосу Захара змінився, став м’якшим, – тепер ти вільна і ми можемо бути разом.

– Це ти так вирішив? А в мене запитати забув?

– Приїжджай до мене, ми про все поговоримо без емоцій.

– Нам нема про що говорити, – сказала Вероніка спокійно. – Я починаю нове життя, у якому тобі немає місця.

– Вероніко, прошу тебе, – заговорив він швидко й схвильовано, – я можу тобі дати в цьому житті все, що ти хочеш. Ти не будеш працювати, ми купимо тобі дорогу шубу з натурального хутра. Яке тобі більше подобається? Утім, що я кажу? У тебе ж ніколи не було дорогої шуби. Вероніко, ти будеш добре й модно вдягатися, ходити в спа-салони, на масажі, до перукарень. Ми поїдемо з тобою на курорт. Куди б ти хотіла? Що ти хочеш? Скажи, і я все зроблю!

– Я хочу, – сказала вона, чітко вимовляючи кожне слово, – щоб наші шляхи-доріжки ніколи більше не перетиналися.

Вероніка натиснула червону кнопочку телефону і з полегшенням зітхнула. Уперше їй дихалося так вільно. І все-таки у розлучених жінок є свої переваги. Не потрібно прати смердючі чоловікові шкарпетки, відпирати його труси після близькості з іншими жінками, можна не готувати вечерю, а ранок вихідного дня валятися в ліжку. Головне – нiкого боятися. Захотіла – відіслала Захара подалі, а тепер нехай робить, що хоче. Головне, вона тепер вільна й може жити на свій розсуд.

Телефон знову відгукнувся дзвінком. «Ніяк Захар не заспокоїться», – подумала Вероніка, але помилилася. Дзвонив друг її дитинства Ден. Назар заборонив їй із ним спілкуватися, а тепер вона може вільно поговорити з Деном.

– Привіт! – сказала вона – Рада тебе чути!

– Здрастуй, Вероніко. Як ти?

– Нормально. Ось розлучилася з чоловіком, отримала свободу, а що з нею робити – не знаю, – сказала Вероніка.

– Ти тільки не хвилюйся, – мовив Ден обережно, – але тут я приїхав на виклик… Одне слово, затримали твого сина.

– Микиту?! Де?! За що? Як затримали? – захвилювалася Вероніка, не зовсім розуміючи, що сказав їй Ден.

– Та не хвилюйся ти так, – поспішив він її заспокоїти, – нахуліганив він тут трішки. Я постараюся тобі допомогти, але ти повинна терміново сюди під’їхати. Зможеш?

– Диктуй адресу.

Таксі зупинилося біля нічного клубу «Венера». Вероніка засунула гроші в руку таксисту і, не чекаючи здачі, вибігла із салону автомобіля. Вона побачила міліцейську машину з мигавками. Поруч стояв інший автомобіль, із якого вийшов Ден і рушив назустріч Вероніці.

– Де він? – запитала вона, важко дихаючи.

Ден запросив Вероніку у свою автівку.

– Микита вкрав в одного відвідувача клубу мобільний телефон, – пояснив Ден. – А коли той помітив свій телефон у Микити й зажадав повернути, той влаштував бійку. Спочатку побив власника телефону, потім схопив стілець і запустив його в барну стійку. Працівники клубу викликали наряд міліції, а ті повідомили мені. А я, прибувши сюди, з’ясував, що це твій син.

– Господи! Що ж мені робити? – Вероніка в розпачі обхопила голову руками.

– У мене є із собою гроші, щоб оплатити збиток, завданий закладу… – сказав Ден.

– Я поверну тобі гроші! Сьогодні ж поверну! – сказала схвильовано Вероніка. – А заяву вони писати не будуть?

– Я вже розмовляв із заступником директора, він не проти того, щоб інцидент був мирно врегульований. Так що тут проблем не буде.

– А що з телефоном?

– Телефон повернули власникові.

– Слава Богу! – видихнула Вероніка. – А той чоловік, якого він побив, дуже постраждав? – схвильовано запитала вона.

– Не дуже. Побилися хлопці, як це зазвичай буває. Зараз потерпілий поривається написати заяву, але я постараюся це залагодити.

– Може, треба йому заплатити?

– Думаю, що доведеться. Я дам йому грошей від твого імені, щоб він не писав заяву. Зелений пацан, гроші йому потрібні, а від заяви який зиск? Мені здається, що він піде на це, а щодо дзвінка виклику наряду я сам розберуся, – пообіцяв Ден.

– Я обов’язково тобі поверну всі гроші, сьогодні ж усе поверну! – сказала Вероніка. – Його зараз відпустять?

– Є ще один неприємний момент, – сказав Ден. – Не знаю навіть, як тобі сказати.

– Ще щось? – Вероніка затамувала подих.

– Ти нічого незвичайного за сином не помічала? – Ден уважно подивився на неї.

– Ні. А що?

– У його кишені лежав пакетик із наркотиками.

– Що-о-о?!

– Наркотики.

– А ти не помилився?

– Помилка виключена. Скажу тобі більше: на мою думку, Микита їх вживає. До того ж не перший місяць, – сказав він.

Йому важко було таке сказати Вероніці, але й приховувати правду не хотів. Ден бачив, як на її обличчі відбилися страх і розпач одночасно. Губи Вероніки дрібно затремтіли, на очі навернулися сльози, і вона кілька хвилин мовчала, неспроможна вимовити хоч слово.

– Ні, не може бути, – сказала вона тихо. – Ти помиляєшся.

– Вероніко, я не хотів завдавати тобі болю, – сказав він, – але я наркомана можу відразу визначити навіть у натовпі на вулиці. Не впадай у відчай, поговори з ним. Повір мені, наркотики – це дуже серйозно. Молоді гине від цієї гидоти дуже багато. Моя порада: не проґав сина, зупини його, поки не пізно.

– Ні, я не вірю, – сказала Вероніка, – не може він… Він же майбутній медик. Як же так?

– Візьми себе в руки й заспокойся, – порадив Ден. – Це ж добре, що саме я приїхав сюди, а не хтось інший. Ти можеш собі уявити, що було б, якби його затримали з наркотою в кишені? Я зроблю все, що можу, а ти зараз їдь додому й заспокойся.

– А Микита?

– Я привезу його додому сам. Мені треба з ним поговорити і владнати справи з потерпілим. Та не хвилюйся ти так! Усе буде добре!

– А гроші?

– Я ж сказав, що завезу Микиту додому. Приготуй нам по чашечці чаю. Добре? – Ден підбадьорливо підморгнув Вероніці.

Вона бачила Микиту на задньому сидінні міліцейської машини. Навмисно пройшла повз, немов не помічаючи переляканих синових очей за склом. Він провів поглядом матір, яка сіла в таксі й кудись поїхала.

Микита не міг бачити, що за ним спостерігає з вікна клубу ще одна людина. Тимур задоволено всміхнувся. Він зробив усе, щоб на пакетику з порошком не залишилися відбитки його пальців. Тепер можна зітхнути спокійно: Микита не потривожить його сестру…

Щойно зачинивши за Деном двері, Вероніка без стуку увірвалася до синової кімнати.

– Це правда? – спитала вона в Микити.

– Що ти маєш на увазі? – запитав він спокійно, ніби нічого не трапилося.

– Ти вживаєш наркотики?! Ти наркоман?! Дивись мені в очі й відповідай! – зажадала вона. – І не здумай мені брехати! Брехнею я вже сита по горло!

– Мені підкинули той пакет із порошком.

– Хто й навіщо?

– Звідки я знаю?! – роздратовано відповів Микита. – Може, це зробив той хлопець.

– У якого ти вкрав телефон… – сказала Вероніка. – Навіщо ти взяв чуже? У тебе є свій. Мій син злодій і наркоман?

– Я не злодій! І я не крав той телефон! Мій розрядився, я забув його поставити вчасно на зарядку, попросив у нього зателефонувати, він не дав. Тоді я сам узяв у нього з кишені телефон, щоб подзвонити, а він поліз у бійку. Що я мав робити? Чекати, поки він мені морду наб’є?!

– І вітрина в барі сама розбилася?

– Це вийшло випадково, у бійці.

– Ти мені не відповів на основне моє запитання: ти вживаєш наркотики? Ти їх нюхаєш, ковтаєш чи колеш у вену? – не відступалася Вероніка.

– Я не наркоман! – раптово закричав він. – Не наркоман! Не наркоман! Не наркоман! Усе зрозуміло?!

– Не кричи на матір! – спалахнула Вероніка. – Я тебе витягла з міліції за немаленькі гроші! Тебе могли запроторити за ґрати!

– Ну й нехай би запроторили! Хто тебе просив втручатися?! Я просив? Ні, не просив. Тоді навіщо ти мене витягла? Щоб потім усе життя дорікати?

– Микито, – сказала Вероніка, – давай обоє заспокоїмося. Я розумію, що ми пережили стрес. Але я – твоя мати, і я хочу знати правду. Покажи мені свої вени, щоб я заспокоїлася, – попросила Вероніка. Вона підійшла до сина, узяла його за руку й спробувала закатати рукав сорочки. Микита так різко відсмикнув руку, що Вероніка мало не впала.

– Не смій мене контролювати! – закричав він у гніві. – Я не маленький хлопчик, щоб мені підтирати дупу! Дай мені спокій! Вийди з моєї кімнати!

Вероніка від несподіванки зробила кілька кроків назад. Таким Микита ніколи не був. Вона хотіла щось сказати, але не змогла. Плачучи, вона вибігла з кімнати.

Розділ 54

Аркадій зібрав групу моделей у повному складі. Він обвів усіх дівчат поглядом, задоволено потер руки.

– Та-а-к! Справи наші йдуть непогано, – сказав він, звертаючись до дівчат. – А ви, як я бачу, трохи втомилися.

Дівчата зашуміли, закивали головами.

– Я теж не гуляю, – продовжив Аркадій, – займаюся документацією, оформленням віз та іншими формальностями. І ось що я вирішив. Я вам дам два тижні відпустки.

Його останні слова заглушили оплески й схвальні вигуки.

– Почекайте! – Аркадій підняв руки вгору, і всі притихли. – Я ще не все сказав. Відпустка – це повноцінний відпочинок, але не час для обжерливості. Я вивісив список тих, хто може забути про це й примудритися набрати вагу. «Списочники» повинні з’являтися тут для контролю ваги кожні три дні.

Дівчата невдоволено зашуміли.

– І ще. Сходіть у поліклініку і принесіть довідки про те, що ви не ВІЛ-інфіковані. У мене все, – закінчив Аркадій і пішов, щоб не чути обурені вигуки моделей, які й так уже проходили медогляд.

Ніхто не помітив, як зблідла Діана від новини. Слова Аркадія були для неї несподіванкою й справили ефект бомби, яка раптово розірвалася просто під ногами. «Кінець! Це мій кінець!» – майнула в неї думка перед тим, як усе навколо закрутилося й Діані стало зле. Аркадій приніс нашатирний спирт, поводив відкритим флакончиком у Діани під носом.

– Не жартуй так більше, – сказав він Діані. – Ось якраз тобі не треба читати список. Іди додому, відпочивай та їж, що заманеться. Тобі точно не загрожує зайва вага.

У поліклініку Діана їхала з невиразною надією. Вона знайшла кабінет, де аналізи на ВІЛ-інфекцію можна було здати анонімно. Не знаючи, на що сподіватися, вона трохи заспокоїлася, покидаючи кабінет. Бувають же випадки, коли в лабораторії переплутуються аналізи або прізвища. Колись вона читала в пресі, як неправильно зробили аналізи й цілком здоровій людині поставили страшний діагноз…

Діана кілька хвилин перебувала в дивному заціпенінні, коли дізналася результати аналізів. Виявляється, у неї СНІД. Це коротке слово перекреслювало все її майбутнє.

– Дівчино, дівчино, – жінка в білому халаті поторсала Діану за плечі, намагаючись вивести із заціпеніння, – не треба так перейматися. Будь-який діагноз – це ще не вирок. Ви до цього знали, що інфіковані?

– Так, – тихо відповіла Діана.

– Коли ви про це дізналися?

Діана відповідала на запитання, усе ще погано розуміючи, що з нею відбувається. І раптом до неї прийшла рятівна думка.

– Мені потрібна довідка про те, що я здорова, – наче прокинувшись від сну, сказала Діана. – Я – модель, і ця довідка чиста формальність для поїздки за кордон. Дайте мені таку довідку, прошу вас! За кілька місяців я повернуся й піду лікуватися. Хіба має значення для моєї роботи якийсь папірець? Я вам заплачу! У мене є гроші!

Діана відкрила сумочку, дістала гаманець, але рука жінки м’яко її зупинила.

– Про це не може бути мови, – сказала вона Діані, – вам треба гарненько обстежитися й пролікуватися.

– Я не можу. Я не можу допустити, щоб про це дізналися в мене на роботі, і вдома теж.

– Я можу подзвонити в одну з приватних клінік, – сказала жінка, – там працює моя знайома. Вона гарний фахівець, ви в неї підлікуєтеся, і тоді…

– Я можу з нею домовитися про довідку? – з надією запитала Діана.

– Не буду нічого обіцяти, але скажу відразу: клініка приватна, тому доведеться оплачувати лікування.

– Я згодна, – сказала Діана, подумавши, що ще не все втрачено.

Діана зібрала вдома необхідні речі, узяла гроші із спільної каси. «Нічого страшного, – втішала вона себе. – Повернуся з Франції й відшкодую всі витрати».

Вона подзвонила Тимуру й Микиті і сказала, що терміново повинна виїхати на два тижні в інше місто для відпрацювання техніки поворотів на подіумі. Тимур був здивований, але Діана пояснила, що їм щойно повідомили про те, що при показі подіум буде покритий якимось новим матеріалом.

– Ти думаєш, легко ходити по слизькому покриттю на високих підборах, коли ноги плутаються в довгій сукні, а тебе засліплюють спалахи від фотоапаратів і б’є в очі прожектор? – спитала вона в Тимура. – Ти ж не хочеш, щоб я на подіумі розтягнулася на весь зріст?

– Невже не можна в місті провести репетицію? – запитав він.

– Я ж тобі сказала, що там покриття зроблене за новітніми технологіями, у нашому місті немає такого матеріалу.

– А як називається покриття?

– Запитав у хворого про здоров’я! – сказала весело Діана. – Думаю, що й Аркадій достеменно не знає. Я буду тобі телефонувати щовечора, – пообіцяла вона.

У клініці пахло свіжою фарбою, шпаклівкою й деревиною. По коридору ходили будівельники в робочому одязі, вони робили в палатах ремонт. У них Діана дізналася, де знаходиться кабінет Ірини Володимирівни.

– Можна? – спитала Діана, відчинивши двері лікаря.

– Так, будь ласка, – відповіла їй струнка жінка в синьому брючному костюмі.

– Вам сьогодні дзвонили, – сказала Діана, подавши лікарю бланк аналізів.

Лікар запропонувала Діані сісти за стіл навпроти. Праворуч від Ірини Володимирівни сиділа молоденька медсестра, яка вклеювала в лікарняні картки бланки аналізів. Лікар подала їй бланк Діани. Дівчина підвела очі й уважно подивилася на Діану, від чого та відчула таку незручність, немов стоїть перед натовпом людей оголеною.

– Давно у вас виявили ВІЛ? – запитала лікар.

– Скоро буде два роки, – відповіла Діана.

– Де й чим ви лікувалися?

– Я не лікувалася.

– Не проходили ретровірусну терапію? – здивувалася Ірина Володимирівна.

– Ні.

– Лапонько, дай мені чисту картку, – звернулася до медсестри.

Лікар заповнила титульну сторінку картки.

– Я можу взяти вас на лікування, – сказала доктор, – але в нас ремонт. Це не надовго, але, менше з тим, у декількох палатах повний погром. Є одне місце в хоспісній палаті, там видовище не для людей зі слабкими нервами, але…

– Я згодна, – сказала Діана.

– Побудете тиждень, а там закінчиться ремонт… То ви, кажете, професійна модель? – Лікар подивилася на Діану, ніби оцінювала її. – Це правду кажуть, що на нічному небі так: спочатку воно темніє, і на ньому спалахують зірки, а в шоу-бізнесі – спочатку ліжко, а потім спалахує зірочка? – запитала Ірина Володимирівна, і на її обличчі з’явилася презирлива гримаса.

Діана спалахнула від сорому. Їй захотілося послати лікаря подалі, грюкнути дверима і втекти, куди очі дивляться, але вона згадала про Тимура. Що вона скаже братові? Повторить слова лікаря, яка була нетактовна, не дотрималася звичайної лікарської етики, але була права? Діана стримала себе й майже спокійно мовила:

– Так. Це так. Але мене зґвалтували й заразили цією хворобою.

Лікар сказала, що для початку Діані треба ретельно обстежитися, і написала призначення. Медсестра розповіла, де розташована палата номер тринадцять. «Дуже «гарний» номер», – подумала Діана, виходячи з кабінету.

Вона не чула, як за дверима медсестра запитала:

– Ірино Володимирівно, а навіщо ви направили дівчину в хоспісну палату? У нас же є два вільні місця в четвертій.

– Щоб подивилася, до чого призводять безладні статеві зв’язки.

– Але ж вона сказала, що її зґвалтували.

– Ти думаєш, я їй повірила? Нема дурних! Усі ці моделі стрибають до чоловіків у ліжко за гроші. Хай подивиться й зробить висновки!

– Але ж це жорстоко!

– Жорстоко, лапонько, це коли матері вмирають від СНІДу, залишаючи маленьких дітей, або, гірше того, такі хворі народжують дітей, які вже при народженні приречені, – сказала Ірина Володимирівна й шпурнула жалісливій медсестрі на стіл картку.

Розділ 55

Микита відпросився із занять і вирушив додому. Із самого ранку його нудило. Він пішов до їдальні інституту, купив чай і булочку зі згущеним молоком, але після першого ковтка його знудило так різко, що він ледве добіг до туалету. На лекції розболілася голова, і він зайшов у медпункт, щоб узяти довідку.

Микита їхав додому, коли йому подзвонила Діана й сказала, що від’їжджає на пару тижнів.

– Я хочу тебе побачити перед від’їздом, – сказав Микита. – Не можеш же ти поїхати, не попрощавшись?

– Пробач, але так вийшло, – Діана пояснила причину поспішного від’їзду. – Ой, вибач, уже прийшов водій автобуса, ми зараз вирушаємо. Я тобі ввечері подзвоню, – сказала й вимкнула телефон.

Микита вирішив відлежатися вдома, у спокійній обстановці, виспатися і про своє нездужання нічого не говорити матері. Він ліг у ліжко, вкрився з головою. Напевно, усі в дитинстві так ховалися від своїх страхів, ковдра була порятунком і від грози з блискавкою, і від привидів, і від моторошної темряви. Якби зараз можна було ось так сховатися під ковдру й забути про те, що ти – наркоман, що живеш одним днем, мета якого завжди єдина – заповітний шприц із чудодійною рідиною! А слово яке образливе – «наркоман»! Звучить, як лайка, гірше від будь-якого добірного мату. Цим словом лякають дітей: «Не ходи туди, там наркомани!» Бабусі крокують у ногу з часом, вибираючи страшилки не про Бабу-Ягу або триголового змія, а про наркомана. Мешканці під’їзду, побачивши використаний шприц на вікні, кажуть: «Розвелося наркоманів!» Під вікнами двірничка збирає рукавицями шприци і, кинувши недобрий погляд на вікна, обов’язково скаже: «Що б ви повиздихали, чортові наркомани!» І вони всі мають рацію. Хіба може нормальна людина вкрасти вдома прикраси, гроші, продати за дозу ноутбук, книги, посуд, свій одяг? Нормальна не зможе, а наркоман – легко. Нормальній людині ніколи не зрозуміти наркомана, який має можливість сприймати музику, кольори, час, відчуття по-іншому, не в чорно-білому тоні, а райдужно, з екстазом й ейфорією. Нормальна людина думає про різні речі: як заробити собі на новий холодильник, на нормальний відпочинок, врешті-решт, на нові чоботи. І живе вона тьмяно й непоказно, зате дотримуючись усіх принципів моралі й правил життя, які сама собі написала. У наркомана зовсім інше життя. Так, є усвідомлення, що ти – покидьок для суспільства, що в тебе немає правил моралі, немає ні принципів, ні совісті. Нормальна людина вважає: наркоман хворий, він не усвідомлює, що став на слизький шлях, по якому котиться вниз, вдаючись до аморальних вчинків, і кінцева мета його падіння – смерть у молодому віці. І тоді нормальна людина намагається довести, що наркоманія – це погано, немов у наркомана немає своїх мізків. А все не так! Хіба він, Микита, не усвідомлює, що він наркоман? На відміну від алкоголіка, у нього мізки завжди працюють. Боляче, сумно й прикро знати, що ти ненормальний, ти – наркоман, але що робити, якщо всі думки й бажання зводяться до одного – прийняти дозу. Перша гадка після пробудження – доза, снідаєш і думаєш про неї, на заняттях у голову нічого не лізе, окрім бажання зловити кайф. І навіть коли поруч Діана, цей світлий ангел, у підсвідомості сидить думка про бажану дозу. Алкоголік, і той може спокійно відпрацювати день, а ввечері наклюкатися горілки до непритомності, а наркоман думає про дозу постійно. Немає сили, яка змогла б відвернути від цієї нав’язливої ідеї. Самотній подорожній, що мандрує в пустелі без води, може відволікатися, думаючи, наприклад, про своє минуле життя, і йти далі. А наркоман не зробить крок уперед, не згадавши про наркотики, немов цю гадку, як зернятко, посадили йому в мозок, вона проросла і вже нікуди не може зникнути. Ця думка відсувала в неозоре майбутнє мрію про диплом лікаря і власну приватну клініку. Було гірко й образливо, але мрія про дозу сильніша за всі інші. Вона затьмарювала все майбутнє, якщо воно настане. Про нього не хотілося думати. У всіх наркоманів одне майбутнє – передчасна смерть, і, як сказав Ян, питання тільки в тому, коли і як. З цим можна було б змиритися, якби не Діана. Вона як весняна свіжість, як ангел, що зійшов із небес, поруч із нею хотілося бути кращим і чистішим. Коли бачив Діану, Микиту охоплювала непереборна жага відчувати її руки, дивитися в незвичайні очі, чути голос. Тільки заради неї можна змінити весь уклад свого життя, відмовитися від дози, позбутися навіть думок про неї й почати все з нуля…

– Привіт, братику! – прокричав Ян у телефонну слухавку. Микита невдоволено поморщився. Що за звичка кричати так, ніби довкола нього лише глухі?

– Здоров був, – відповів Микита.

– Я телефоную з приводу боргу, – сказав Ян без довгих вступів.

– У мене поки немає грошей, але я щось придумаю.

– У батька просив?

– Зідзвонювався з ним – говорить, що в нього нова сім’я й він не має можливості мені допомогти.

– А ти їздив до нього?

– Ні. А навіщо?

– Може, там не бідують, а нормально живуть. Поїхав би, придивився, що, де і як лежить, – порадив Ян.

– Нема особливого бажання його бачити, – зізнався Микита. – Утім, мене ніхто туди не кликав.

– Треба поворушитися, – сказав Ян. – Я міг би почекати ще трохи, та тут така справа… Васьок ласти відкинув.

– Коли?

– Сьогодні вночі. Ми з хлопцями хочемо провести його як годиться, купити величезний кошик білих троянд. Прийнято в нас прощатися з товаришами. Зрозумів?

– Ясно, – зітхнув Микита й почухав потилицю. – Яне, приїжджай до мене, забереш телевізор із моєї кімнати.

– Знову? – завив Ян.

– Тобі ж треба терміново? – запитав він і, не дочекавшись відповіді, додав: – Тільки давай швидше, поки матері немає вдома. Так, і прихопи мені один «чек».

Микита швидко вимкнув телефон, щоб Ян не передумав. Він не закінчить так, як Васьок. У нього є Діана, і треба зробити все, щоб бути поряд із нею, тим більше, що вона буде відсутня два тижні. Це будуть дні змін у його житті. Коли повернеться Діана, він стане вже іншим, а про минуле згадуватиме, як про кошмарний сон. Буде боляче й важко, але заради цієї світлої дівчини можна витримати будь-які випробування, не тільки ломку…

Розділ 56

У палаті з нещасливим номером одне ліжко було вільне, а два інші займали лежачі хворі. Діана привіталася, їй відповіла худенька жінка, представившись Вірою. Важко було визначити, скільки їй років. Жінка була в хустині, а худе, сірого кольору обличчя з безбарвними губами та в’ялою шкірою нічого не говорило про її вік. Було помітно, що хвороба відібрала свіжість молодості й додала років, тому можна було їй дати і двадцять п’ять, і всі сорок. Діана розклала свої речі на вільних полицях шафи, намагаючись робити це тихо – поруч на ліжку, відвернувшись обличчям до стіни, спала жінка. Діана відчинила тумбочку, щоб покласти туди масажний гребінець, але ненавмисно його впустила. Від звуку предмета, який впав, жінка заворушилася.

– Людо, прокидайся, – сказала їй Віра, – нашого полку прибуло.

Жінка обернулася й побачила Діану, яку охопив непідробний жах. У жінки розпухлий ніс був чорного кольору, весь покритий ранками. Усе її обличчя було вкрите великими пухирцями, немов тіло жаби, тільки ці червоні здуття місцями були порепані, вони утворили виразки, з яких сочився гній. Нарости були навіть на повіках, від чого жінці довелося підвести голову вгору, щоб розглянути Діану.

– Не бійся, – хрипко сказала жінка, – моя рожа – це ще не найстрашніше.

– Навіщо ти так, Людо? – дорікнула їй Віра. – Людина тільки лягла в лікарню, а ти її лякаєш.

– Лежи вже, жаліслива ти наша, – сказала Люда. Вона підвелася, підклала під спину подушку й оперлася об стіну. – Мене звати Люда, – сказала вона, звернувшись до Діани.

– Діана, – сказала дівчина, нездатна відірвати погляд від знівеченого обличчя жінки.

– Гарне ім’я, – сказала жінка. – І сама красуня, не те, що я – чудовисько з фільмів жахів. І як ти потрапила в цю палату?

– Тимчасово, – сказала Діана, усівшись на ліжко. – Поки там роблять ремонт.

– А з яким діагнозом?

– Ну чого ти причепилася до дівчини? – обурилася Віра. – Вважатиме за потрібне – сама все розкаже. Діано, підійди до моєї тумбочки, там є фотографія. Хочеш подивитися, якою я була кілька місяців тому?

– Хочу, – відповіла Діана, кинувши погляд на жінку в хустині. Вона дістала невеликого формату фотографію. Зазвичай такі роблять на паспорт. На неї дивилася зовсім інша жінка: молоденька дівчина-блондинка з приємним відкритим поглядом, живими великими очима, пухкими губами й тонким рівним носом. Діана перевела погляд на Віру. У неї ніс був скривлений набік, очі припухли, втратили блиск, а пишні губи були безбарвними.

– Не схожа? – запитала Віра.

– Ні, – чесно відповіла Діана.

– Звичайно, хіміотерапія змінила мене, відібрала волосся. У мене було гарне волосся…

– Не хімія в тебе відібрала здоров’я, а твій Андрюша, – вставила Люда. – Ти краще розкажи Діані про свого «коханого», – хихикнула Люда.

– І розповім, – сказала Віра. Вона попросила покласти світлину на місце, зауваживши, що це в неї єдине фото, що залишилося. – Моя історія починається з того дня, коли я лишила маму одну в селі й поїхала шукати красивого життя у великому місті. Мені завжди здавалося, що в місті й люди гарніші, ніж у селі, і вдягаються вони краще, і живуть у своє задоволення. Захотів піти в кіно або театр – будь ласка! Хочеш ходити на плавання в басейн – на здоров’я, а у вихідні взагалі робити нічого, лежи собі біля телевізора і плюй у стелю.

– Розмріялася! – хмикнула Люда.

– Приїхала, а в мене тут жодної знайомої живої душі. Зупинитися ніде, диплома немає, але руки робочі придалися. Влаштувалася я на вокзалі пиріжками торгувати. Платили копійки, на їжу хоч якось могла заробляти, а щоб житло винайняти – ніяк не виходило.

– Де ж ви жили? – запитала Діана.

– Можна на «ти». Це тільки здається, що я стара, а мені лише двадцять два, – сказала Віра і продовжила: – Жила на вокзалі: не помитися, не поспати, але я ж уперта: усе одно, думаю, доб’юся хорошого життя. І тут зустрічаю землячку. Вона мене забрала до себе на квартиру, відмила, напоїла, нагодувала й питає, чи хочу я так жити, як вона. Я подивилася: квартира хоч і однокімнатна, але в ній усе по-сучасному, холодильник повний продуктів, на підлозі дорогий килим, сама вона вся в золоті. Хто ж не хоче такого життя?

– Ти краще не про неї, а про свого Андрюшу розкажи, – сказала Люда.

– І розповім, – відповіла Віра. – Одне слово, я стала повією. Думала, назбираю грошей, винайму житло, піду на роботу або вчитися, а виявилося, що потрапила в капкан, з якого не вибратися. Звичайно, я не голодувала, нам зняли квартиру, одягали. Життя не було солодким, але я все одно мріяла про кохання, про свого хлопця. І знаєш, Діано, дива бувають на землі!

– Одне з чудес світу – твій Андрюша! – перебила її Люда.

– Він був одним із моїх клієнтів, – продовжила Віра, не звернувши уваги на колючість сусідки. – Це було як спалах світла на темному небі! Я закохалася в Андрія з першого погляду. Ти не думай, що повії без почуттів, без емоцій, без бажань. Усе в мене було: і побачення під місяцем, і ночі пристрасті, і освідчення в коханні. Він знав, хто я, і, менше з тим, зробив мені пропозицію. Ти можеш уявити мій стан, коли я вперше увійшла до його величезного будинку й Андрій мені сказав, що я тепер його господиня?!

– Із грязі та в князі! – захихотіла Люда.

– Ми одружилися, і в якості подарунка Андрій вручив мені каблучку та сережки з білого золота з діамантами. Я думала, що живу в казці, яка ніколи не скінчиться! – Віра всміхнулася, і Діана помітила, що в неї нема багатьох зубів. – Моє щастя було повним, але дуже коротким. Одного разу я відчула нездужання, і чоловік відвіз мене до свого знайомого лікаря для обстеження. Я здала всі аналізи і в той же день таємно поїхала до гінеколога. Лікар мені сказав, що я вагітна. Я не поспішала зізнаватися Андрію, що в нас буде дитина, а чекала слушної нагоди. У той фатальний день ми збиралися йти в театр. Я ніколи не була там, тому почала готуватися заздалегідь. Пошила довгу вечірню синю з білим шлейфом сукню, купила шкіряні сині туфлі на височенних підборах, а зранку побігла в перукарню. Надвечір я вже походжала перед дзеркалом в обновках і прикрасах, подарованих чоловіком, а в маленькій сумочці лежала довідка від гінеколога. Після вистави я планувала в якості подарунка піднести Андрію довідку від лікаря.

– Якби сказала вчасно, усе могло б бути інакше, – сказала Люда й видихнула. Напевно, вона знала цю історію напам’ять, і їй не терпілося щось вставити.

– Можливо, – зітхнула Віра. – Але мені здається, що від долі не втечеш. Прийшов чоловік, я біжу йому назустріч така щаслива, сяюча, красива. Дивлюся, а він весь кипить від гніву, а в руках тримає якісь папери. «Ти, – кричить він, – заразила мене СНІДом!» Я думала, що недочула. Виявилося, що лікар зробив мені аналізи, а потім обстежився Андрій.

– Ти встигла йому сказати про дитину? – запитала Діана.

– Тримай кишеню ширше, – сказала Люда з іронією в голосі.

– Він ударив мене в обличчя, – тихо промовила Віра. – А потім схопив стілець, який стояв у передпокої, масивний такий, із витими металевими ніжками. Я пам’ятаю дикий біль у спині й більше нічого.

– Він тебе побив? – обережно запитала Діана.

– Якби! – втрутилася Люда. – Він хотів її вбити! Уявляєш, він зламав їй хребет, а потім стільцем бив по голові. Вирішивши, що забив до смерті, цей звір уночі вивіз її і викинув у кущі за містом.

– Жах! – вирвалося в Діани.

– Мене помітив водій, який зупинився, щоб сходити до вітру. Він викликав «швидку», і мене привезли до лікарні. Медсестра зі «швидкої» виявилася чесною й доброю людиною. Вона зняла з мене прикраси й тримала в себе, поки я не прийшла до тями, – сказала Віра.

– Не вірю я в її благі наміри, – мовила сусідка Віри. – Думала, що ти відразу помреш, а їй дістануться коштовності.

– Може, і так, – погодилася Віра й продовжила: – Ніхто ж не думав, що я виживу після таких побоїв, а я ось завдяки тій сестричці видерлася з того світу. Вона, Діано, здала в ломбард каблучку й сережки, а мене помістила в цю клініку. Тут мене прооперували, але на ноги поставити так і не змогли.

– Ви хочете сказати…

– Так, Діаночко, я ніколи не зможу ходити.

– Його посадили у в’язницю?

– Що ти?! Не бажаючи того, я покарала його страшною хворобою, – сказала Віра. – Приходили з міліції, але я сказала, що на мене напали хулігани. Про яку в’язницю може йти мова?! Я шалено кохала Андрія. І навіть зараз я не хотіла б, щоб він помер від СНІДу за ґратами. У нього є грошенята, нехай лікується й живе стільки, скільки йому залишилося.

– А дитина? – запитала Діана.

– Я втратила дитину. Спочатку мені було дуже шкода, що її не стало. Думала, що народжують дітей і інваліди, а потім вирішила: це навіть добре, що малюк не народиться, адже він був би ВІЛ-інфікований. Як би він жив і скільки? Такі дітки не доживають до повноліття.

– Я не знала, – знітилася Діана.

– А потім у мене виявили рак, я пройшла курс хіміотерапії.

– Ви більше не бачили свого чоловіка?

– Чоловіка? – Віра слабо всміхнулася. – Він уже оформив розлучення. Андрій приходив до мене один раз. Дав мені грошей на лікування, я не встигла йому подякувати, як він сказав, що це відкупні за моє мовчання і що я його більше не побачу. На цьому моя історія не закінчилася, – сказала Віра. – Я подзвонила матері, вона приїхала до мене, дізналася, що в мене СНІД, у неї стався серцевий напад, і вона померла. Уявляєш, Діано, мати (царство їй небесне!) витримала, побачивши мене лисою, з вибитими зубами, паралізованою. Але вона не змогла пережити, коли почула про СНІД. Таке відчуття, що я хвора проказою або чумою.

– Значить, я теж прокажена, – сказала Діана, зворушена розповіддю Віри.

– У тебе теж?..

– Так, – зітхнула Діана.

Розмову перервав прихід медсестри. Вона вкотила інвалідний візок і допомогла сісти Люді.

– На перев’язку! – сказала жінка.

І тільки зараз Діана помітила, що в Люди на одній опухлій нозі почервоніння й накладена пов’язка. Незабаром Діану запросили на обстеження.

Розділ 57

Вероніка приготувала сніданок, поставила на стіл дві тарілки – собі та синові. Був вихідний день, але, як на зло, спати не хотілося, і вона встала рано. Вероніка не стала насипати в тарілки, а пішла подивитися, чи не прокинувся син. Зібралася постукати у двері, але вони виявилися незамкненими. Микита спав у футболці і штанях. Вероніка увійшла в кімнату, і її погляд застиг на оголеній руці сина. На венах були сліди від уколів, а біля передпліччя лежав шматок мотузки для білизни, що служила джгутом. Вероніка з жахом підняла з підлоги використаний шприц. Вона так і стояла в заціпенінні зі шприцом у руках, неспроможна відірвати погляд від сколотої руки сина. Микита, відчувши на собі погляд, розплющив очі.

– Це ти, ма? – запитав він сонно.

– Що це? – запитала вона глухим чужим голосом.

– Це? – Микита підвів голову, озирнувся навколо і все зрозумів: він забув уночі замкнути двері. – Тепер ти все знаєш…

– Ти… Ти вживаєш наркотики? – запитала мати, ледве повертаючи язиком. У роті вмить пересохло, а горло тиснули спазми.

– Як бачиш. – Микита потягнувся, сів на ліжку. – Твій син не виправдав твої надії. І називай речі своїми іменами. Я – наркоман! Не хворий, не наркозалежний, а звичайний наркоман, покидьок суспільства і взагалі лайно!

– Я… Я не можу повірити…

– Що твій син – наркоман? Доведеться!

– І… Давно?

– Яка тепер різниця?! – роздратовано сказав Микита. – Давай без допитів. Добре?

– Добре, – трохи опанувавши себе, сказала Вероніка. – Але тобі треба пройти курс лікування. Я домовлюся з лікарями…

– Я прийняв рішення: ніяких лікарів. Від сьогодні я не буду вживати наркотики. Влаштовує?

Вероніка сіла поруч із сином, обняла його, притиснула до себе.

– Синку, усі люди роблять помилки, ти теж не виняток. Головне – визнати це і вчасно зупинитися. Я – твоя мати, я народила тебе й дала собі слово стати найкращою матір’ю. На жаль, я не стала такою, і в цьому моя помилка. Ми наробили дурниць, а тепер разом постараємося виправитися. Не відштовхуй мене, і я буду з тобою поруч. Разом ми впораємося. Ти мені віриш?

– Так, – сказав Микита.

– Що ти думаєш робити далі?

– Я готовий пережити ломку вдома.

– Можливо, її не буде?

– Буде. Мені сказали, що ломка при героїновій залежності найстрашніша, але я готовий усе витримати, – сказав Микита, думаючи про Діану.

– Я буду поруч. Зараз я зателефоную завідувачці й скажу, що мені потрібна відпустка на десять днів, – сказала Вероніка. – Думаю, що треба проконсультуватися в нарколога.

– Я ж сказав: ніяких лікарів! Я сам впораюся! – нервово вигукнув Микита. – Якщо ти подзвониш наркологу, то я взагалі піду з дому!

– Добре, я просто буду поруч із тобою у важку хвилину. А зараз ходімо снідати.

– Не хочу, мене нудить і немає апетиту.

– Тоді і я не буду, – сказала Вероніка. – Принесу тобі мінералки.

Вероніка дала синові води. Вона помітила, що зник телевізор, не з’явився на своєму місці ноутбук, але вирішила не нагнітати обстановку. Це все дрібниці порівняно з тим, що трапилося з її сином. Зараз треба набратися спокою, щоб разом пережити його біль.

– Ти ще пишеш книгу? – запитала вона.

– Так.

– Ти мені обіцяв дати почитати, – нагадала.

– На столі лежить аркуш з останніми записами, – сказав Микита. – Прочитай мені, бо я вже забув, про що писав.

– Сам написав і забув?

– Мамо, ні про що не питай. Просто читай уголос.

Вероніка сіла зручніше в крісло навпроти сина й почала читати:

– «Осокір. Я пам’ятаю, як зводився цей будинок. Я був зовсім дитиною, маленьким росточком, коли будівельники почали рити котлован під фундамент. Я був маленьким і беззахисним, завжди тремтів листочками, коли біля мене крутився потужний бульдозер, гарчали машини та бігали будівельники. Але люди помітили мене й пожаліли. Я вижив після зведення будинку, а потім навпроти нього почали будувати ряд гаражів. Господар гаража, біля якого я ріс, теж пожалів мене, хоча я знаходився майже біля воріт і заважав проїзду. Господар мусив приловчитися, щоб потрапити до свого гаража на мотоциклі з коляскою, але він любив мене. У спекотне літо він приносив із дому відро води й давав мені напитися. З кожним роком я ріс, ставав могутнішим та сильнішим. Я любив свого господаря. Коли палило сонце, я затуляв його своєю тінню. Він любив сидіти в моєму затінку на табуретці. Він сидів навіть тоді, коли лив дощ, – я переховував його від дощу. Я прожив багато років і багато побачив на своєму віку. Я бачив, як одні мешканці будинку виїжджали, інші – заселялися. Я бачив вагітних жінок, а потім спостерігав, як ростуть їхні діти. Я бачив смерть мешканців будинку. Небіжчиків у труні часто ставили для прощання під моїми гілками, і я притихав разом із людьми в їхній скорботі. В один із днів я затріпотів кожним листком, побачивши в труні свого друга. Чи плачуть дерева? Ніхто цього не бачив, але вони вміють плакати. Я – жива істота. І нехай я не наділений мовою, але й не позбавлений почуттів болю, скорботи, смутку й щастя. У мене немає вен та артерій, але по моїх клітинах теж тече цілюща рідина». Я вражена, – сказала Вероніка. – У мене просто немає слів! Як можна було подивитися на світ поглядом осокора?

– Ти читай, читай далі, – сказав Микита.

– «Через якийсь час біля гаража з’явився новий господар. Я одразу відчув його чорну душу. Чоловік часто ходив навколо мене, обдивляючись з усіх боків. Мені ставало страшно, і мої листочки дрібно тремтіли. Одного разу він приніс сокиру й зрубав частину кори біля моїх коренів. З кожним ударом сокири я здригався. Мені хотілося кричати від болю, але в мене немає голосу. Мені було так боляче, як боляче було б людині, у якої живцем здирають шкіру. Але ця безсердечна людина не могла чути мого болю. Вітер дмухав на мої рани, і біль трохи вщухав. Я знав, що незабаром помру. Скажете, дерева не вмирають, вони засихають. А якби вам не давали води? Ви б теж повільно й болісно вмирали від спраги. Краще б він відразу зарубав мене сокирою! Падали дощі, моє могутнє коріння жадібно вбирало із землі вологу, а я не міг пити! Можете уявити: перед вами стоїть посудина з прохолодною водою, а вам не дають напитися? Перед тим, як засохнути і впасти на землю, плакав кожен мій листочок, а жорстока людина ходила навколо, задоволено поглядаючи на мої гілки. Одного разу почався ураган, і я благав вітер, щоб він допоміг мені швидше відмучитися, вирвавши мене із землі з корінням. Вітер вив, шарпав мої гілки, але в нього не вистачило сил – занадто міцно я вріс корінням у життя. Я вмираю. Повільно. Щодня потроху. Мені вже не страшно померти, але я люблю життя! Я люблю вас, люди!» – дочитала Вероніка і втерла сльози.

– Не можу, – сказала вона. – Микито, я не думала, що ти здатний так тонко відчувати. Ніколи і в голову б не прийшло, що я можу плакати від жалю до дерева. Ти вже придумав назву своєї книги?

– Я назву її «Влада життя і смерті», – відповів він. – Можлива й така назва – «Я подарую тобі життя».

Микита втратив лік часу. День змінювався на ніч, але він був поза часом. Він подовгу чхав, гикав, у нього текло з носа й очей, блював навіть тоді, коли не було чим. Дико болів від спазмів шлунок, але він не міг ані пити, ані їсти. Його мучив нестерпний біль у всьому тілі, немов невидима сила викручувала суглоби. Він кричав, коли м’язи рук самі по собі смикалися, супроводжувані болем. Суцільний дикий біль! Він стогнав, коли м’язи тіла переставали його слухатися й смикалися в спазмах. Він намагався рухатися, бо не міг лежати на місці, але руки й ноги не корилися йому, вони вихляли всіма суглобами, і він натикався на меблі, боляче бився і знову кричав від болю. Микита не хотів, щоб хтось дивився на його муки, і попросив матір вийти.

– Я не покину тебе, – казала вона, плачучи.

– Прошу тебе, – сказав він, – вийди й замкни мене в кімнаті, інакше я зірвуся, втечу і вже більше не зможу.

Вероніка принесла йому одне відро, яке залишила на балконі.

– Це буде твій туалет, – сказала вона.

Друге порожнє відро вона залишила біля ліжка. На столі, де колись був ноутбук, Вероніка поставила вазу з яблуками й печивом. Там же вона залишила кілька пластикових пляшок із мінеральною водою.

– Я буду проситися випустити мене, – сказав Микита, важко дихаючи, – не відчиняй ні за яких моїх благань.

Вероніка мовчки кивнула.

– Не випускай мене, навіть якщо я буду стукати у двері, – сказав він. – Якщо буду щось обіцяти – не вір мені, усе одно обдурю, адже я наркоман.

– Я все зрозуміла, – сказала вона, – я знаю, ти сильний, ти впораєшся.

– Мамо, – зупинив її Микита, – якщо ти мене пожалієш… жалістю ти можеш мене угробити.

– Я теж витримаю, – сказала Вероніка і всміхнулася.

Вона вийшла й прокрутила ключ у замку.

Океан болю й абсолютна нездатність розслабитися. Йому хотілося заснути, але неможливо було відключитися. Замість звичного розслабляючого кайфу – нелюдський біль. Дратувало все: меблі навколо, гул за вікном, відро біля ліжка, і навіть сам він був подразником. Біль. Зі злістю кинутий у двері стілець. Ніч чи день? День чи ніч? Вода. Блювоти. Забуття чи непритомність? Немає відчуття реальності. Реальність – це суцільний біль.

– Відчини! – Микита почав бити у двері неслухняними ногами. – Мамо! Відчини, бо я викинуся з вікна!

– Ні! – Тверде за дверима.

– Я не можу тут бути сам! Іди сюди!

– Ні!

– Мені боляче! Я не можу! Не можу більше!

Микита впав на підлогу, почав битися головою. Біль став суцільним, не залишивши вільної клітинки тіла…

З чого складається тіло? Кажуть, що з води… Не залишилося сил, немає жодних бажань. Жити не хочеться. Навіщо жити? Покінчити із собою? Теж немає бажання. Повна байдужість. Треба сходити в туалет, але не хочеться вставати. У роті пересохло, але до води треба ще дійти на ватяних ногах. Краще не пити. За дверима плаче мати. Її шкода. Треба б пожаліти, але й на це немає сил і бажання. «Білий» не йде з голови, хоча й ця думка стала млявою, як і його тіло. Звуки з вулиці долинають так, немов він під водою. Про щось сперечаються чоловіки під вікном, чути їхні слова, але зміст не доходить до свідомості. На стелі повзає сонна муха. Їй не потрібен порошок, а йому, якби хто приніс, згодився б. Здається, занурений у свої думки, хоча насправді їх нема, як немає бажань і почуттів.

Дзвонить Діана, він їй механічно відповідає – погано працює свідомість.

– Люблю тебе, – говорить на прощання.

Микита знає, що тільки її дзвінки можуть дати йому сили все це витерпіти. Коли ж вона ще подзвонить? Як дізнатися, якщо немає відчуття часу?

Розділ 58

Діані шкода було розлучатися з Вірою, яку переводили в онкологічне відділення. Жінці сказали, що їй необхідно пройти ще один курс хіміотерапії. Віра не плакала, хоча чудово розуміла, що з нею. Діана склала її речі у валізу.

– Діаночко, – сказала Віра на прощання, – ти не падай духом. З будь-якої ситуації є вихід, потрібно тільки його знайти. Тебе підлікують, і все в тебе налагодиться. Кажуть, що тільки в абсолютній темряві можна зрозуміти, що таке світло. Я зрозуміла це, але шкода, що пізно, а в тебе ще все попереду. Не впадай у відчай, ти ще знайдеш свою половинку, і діточки у вас будуть…

– Хворі на СНІД, – вставила, кашлянувши, Люда. – Народяться, світу божого не побачать, а вже помирати пора.

– Людо, – сказала Віра, – знаєш, у чому твоя біда? Ти зла. Не слухай її, Діано, це вона від розпачу стала такою.

Віру відвезли, а Діана запитала в Люди:

– У тебе рідні є?

– Є. Троє діток, які скоро залишаться сиротами.

– Навіщо ти так? Кажуть, тут працюють дуже хороші фахівці.

– Ти подивися на мене! Що на мені залишилося від людини? А це ти бачила? – Люда розмотала бинт на нозі. – Підійди й подивися. Іди, не бійся!

Діана підійшла ближче й мимоволі зойкнула, побачивши незагойну величезну гнійну рану на нозі. Вона була настільки глибокою, що виднілася біла кістка.

– Що це? – запитала перелякано.

– Саркома Капоші, – сказала Люда. – А все почалося зі звичайної ВІЛ-інфекції.

– І давно… почалося?

– СНІД виявили в мене в пологовому будинку, коли я останнього хлопчика народжувала. Доти й не знала, що інфікована. Те, що часто хворіти почала, помічала, але до лікарні не ходила. Я мати-одиначка, коли мені по лікарях ходити? Треба було працювати, щоб дітей прогодувати й одягнути. У мене була двокімнатна квартира, яка дісталася мені після смерті батьків, хороша робота, але не щастило в особистому житті. Думала, що діти – це моє щастя, а виявилося, що народила їх і залишу на муки, – зітхнула Люда. – Кому тепер вони потрібні?

– А з ким вони зараз?

– У дитячому будинку вони, – сказала Люда. – Коли в мене виявили саркому, я продала квартиру й купила невеличку кімнатку в гуртожитку. Думала, що на виручені гроші зможу вилікуватися. Дурна! Краще б дітям залишила цю квартиру! Куди вони підуть після дитбудинку?

– Ви ще одужаєте, – сказала їй Діана, щоб хоч трохи втішити.

– Дівчинко моя, ти ще не знаєш, що таке СНІД. Це страшна хвороба, якої неможливо позбутися – це я знаю точно, надивилася на таких хворих. Вони живуть, знаючи, що навіть нежить може їх убити.

– А лікування?

– Лікування подовжує їхні муки, – хмикнула Люда. – А ти знаєш, де його підхопила?

Діана, не знаючи чому, розповіла Люді всю правду.

– О-о-о! Та в тебе теж становище нікудишнє, – похитала головою Люда.

– Чому?

– Рано чи пізно ці багатенькі дядечки тебе знайдуть і помстяться за те, що ти їх заразила.

– Але ж не я їх, а вони мене інфікували, – сказала Діана злякано.

– Ти їм це зможеш довести? Чи ти думаєш, що вони будуть проводити розслідування? Для таких людське життя коштує копійку. Знайдуть і зроблять із тобою гірше, ніж чоловік із Вірою!

– Я … Я про це не думала, – промовила розгублена Діана.

– Так подумай! Тобі треба брати ноги в руки і їхати в глухе село, зачаїтися там і сидіти, як мишка в нірці! – сказала Люда.

Діана ввечері зібрала речі.

– Ти куди? – запитала Люда.

– Додому.

– Там же охорона.

– Охорона стежить, щоб не заходили сторонні, а я йду на вихід.

Люда збиралася запитати в неї ще щось, але Діана попрощалася і швидко пішла. Вона зателефонувала Микиті, перекинулася з ним кількома загальними фразами. Він їй відповідав нерозбірливо і невпопад. Дівчина вирішила, що він зайнятий, і попрощалася. Вона під’їхала до будинку на таксі.

– Тимурчику, ти де? – запитала вона, подзвонивши братові з автівки.

– Уже на роботі. Як ти?

Діана відповіла, що дуже зайнята й зателефонує пізніше. Вона піднялася у квартиру, відкрила коробку, де лежали їхні заощадження, поклала туди майже всі гроші, які в неї залишилися. Обвела поглядом кімнату, про яку вони з Тимуром так довго мріяли. Серце защеміло від болю й смутку, які накотили тяжкою хвилею й готові були задушити її у своїх жорстоких обіймах. На очі навернулися сльози, а в горлі застрягла грудка образи за несправедливість життя, яке вона так любила. Часу було обмаль – унизу чекав таксист. Діана відкрила гаманець, перелічила залишок грошей. Вона ще раз кинула прощальний погляд на свою квартиру.

– Тимурчику, вибач, – прошепотіла вона, давлячись сльозами. Діана погладила долонею покривало на кушетці брата і, не оглядаючись, вибігла з приміщення. Вона не любила розлуки й прощання, навіть коли від’їжджала ненадовго…

У готелі Діана оплатила своє проживання на тиждень уперед. Вона сказала, що, можливо, пробуде довше, але конкретно про терміни перебування поки сказати не може. Попросила не турбувати й нікому не говорити про її перебування.

Номер Діани був на третьому поверсі, а вікна виходили у двір. Їй потрібні були усамітнення й тиша, і цей номер цілком влаштовував. Вона поклала в холодильник пакети зі знежиреним кефіром, виклала з пакета яблука, на дверцята виставила пляшки з мінеральною водою. Після того, як одяг зайняв своє місце в шафі-купе, Діана підійшла до вікна.

Звідси було видно двір. Триповерхові будинки утворювали прямокутник, посередині якого, як пам’ятник довоєнному часу, притих дерев’яний будинок. Він абсолютно не вписувався в архітектуру нехай старих, але відреставрованих цегляних будинків. Колись такий будинок, напевно, давали генералам або держчиновникам за певні заслуги перед Батьківщиною. Будинок був чималенький. Високі дерев’яні сходинки, дві колони, що підпирали дах навісу над ґанком, вікна з віконницями на всі боки, стіни – усе з дерева й пофарбоване червоним. Було помітно, що фарба стара, вона місцями потріскалася, і від цього здавалося, що весь будинок покритий лускою. Напевно, мешканці дуже любили своє житло й відмовилися від переїзду в новобудову. Так і стояв він як пам’ятник минулого, доживаючи свій вік серед міцних цегляних споруд. Будинок, як вигнанець, уперто не хотів розвалюватися, охороняючи спокій своїх відданих мешканців. Причаївшись серед багатоповерхівок, не оточений парканом, був тут чужорідним тілом. Напевно, йому сумно й самотньо бути таким маленьким і незахищеним у галасливому мегаполісі. Точнісінько так само почувалася Діана, прийнявши, як вона думала, єдине правильне рішення у своєму житті.

Розділ 59

Єдиною радістю в житті Микити були дзвінки від Діани. Щоранку вона надсилала йому СМС «З добрим ранком, коханий!». Це нехитре коротеньке повідомлення лягало бальзамом на душу, вливало в нього струмінь оптимізму. Микита пожвавлювався, ішов на заняття, але через пару годин знову впадав у глибоку депресію. Світ здавався порожнім і сірим, ніщо не радувало, навпаки, дратувало. Він не міг спокійно дивитися на викладачів, його дратували дурні жарти однокурсників, їжа в їдальні була несмачною, прісною й смерділа. Він ішов із занять і повертався додому. Хотілося спати, але ніяк не міг заснути. Коли в животі починало бурчати, вирушав на кухню, що-небудь жував без апетиту, його нудило, він часто блював і знову замикався у своїй кімнаті.

Постійно думав про наркотики. Хай що він робив, бажання вколотися не полишало його ні на мить. У мозок немов хтось вбив цвях, який нагадував про себе щосекунди не болем, а бажанням прийняти дозу. Хотілося витягнути цей цвях, який шкодив, отруював його існування, перетворивши життя на суцільне жахіття. Він був як скабка, яка дратує й заважає, хоча й не завдає особливого болю, але позбутися її неможливо. Він намагався думати про щось інше, але від цього «цвях» лише дужче давався взнаки. Микита себе ненавидів, і від цього ставало ще більш нудно. Він не писав свою книгу. Як можна щось вигадати, якщо в голові цілковита порожнеча, заповнена одним бажанням?

Увечері дзвонила Діана. Її голос наповнював теплом душу Микити, яка знемагала та страждала. Хотілося чути його завжди, усе життя, але вже за пару хвилин підсвідомість нагадувала: «Доза». Він розмовляв із Діаною, а цей нестерпний, настирний «цвях» пульсував бажанням у мозку. Микиті здавалося, що він не витримає такого випробування. Легше викинутися у вікно: кілька секунд нестерпного болю – і ніякого «цвяха» і його бажання. Але він згадував про Діану, думав про її ніжні тонкі руки, згадував очі, у яких можна було потонути, – і вона, боязка, несмілива, як перший весняний теплий і легкий дощ, утримувала його в цьому світі. Йому потрібно було позбутися згубного бажання, а сам він не міг упоратися.

Коли Микита зателефонував Яну й запропонував піти на лікування в лікарню, той, на подив, одразу погодився.

– Я йду лікуватися у відділення, – сказав Микита матері, – але за однієї умови.

– І яка ж умова? – запитала Вероніка. Вона вже майже заспокоїлася, коли син удома переніс ломку й перестав зникати ночами.

– Не заважай мені, не приходь ні до мене, ні до лікарів, я сам упораюся.

– Добре, якщо ти так хочеш, – сказала вона. – Тільки пообіцяй мені дзвонити.

У палаті були такі, як вони, наркозалежні, тому Ян і Микита не відчували незручності. Вони обидва прийшли до лікарні з надією…

Діана чомусь перестала відповідати на дзвінки. Уранці вона, як зазвичай, прислала Микиті СМС-повідомлення, а ввечері не зателефонувала. Він не міг знайти собі місця. Пішов до медсестри й попросив заспокійливе. Микита набирав номер Діани цілий вечір, але в неї був вимкнений телефон. Цілу ніч він не стулив очей, намагаючись їй додзвонитися. Уранці лікар застав його за цим же заняттям.

– Ви знали, що у вас гепатит? – запитав лікар.

– Здогадувався, – відповів неуважно й байдуже Микита. Скажи йому зараз, що в нього найважче й невиліковне захворювання, він відреагував би так само.

– Я призначу вам лікування.

Лікар говорив щось іще, але до свідомості Микити його слова не доходили. Йому потрібно було терміново дізнатися, де Діана, чому вона мовчить і що з нею трапилося. Він не мав номера телефону Тимура, той нікому його не давав, але тільки брат Діани міг знати, де вона. Коли лікар пішов, Микита заметушився й почав збиратися.

– Ти куди? – запитав Ян, який після перенесеної ломки майже постійно лежав у ліжку.

– Скоро повернуся, – сказав Микита. – Прикрий мене в разі чого.

Тимура в клубі не було, Сеня сказав, що він прийде на роботу десь о другій дня. Микита пішов погуляти містом. Зривався сніг, дув пронизливий холодний вітер і обпікав обличчя. Микита підняв комір курточки, засунув руки в кишені, але це не врятувало від холоду, який пробирав до кісток. На Микиті була осіння легка курточка, бо зимової взагалі не було. Чи знає про це мати? Напевно, варто зізнатися їй у тому, що він обміняв свою теплу куртку на «фен».

Між двома кіосками на автобусній зупинці Микита знайшов захищене від вітру місце. Він дістав із кишені телефон і вкотре набрав номер Діани, але її мобільний досі був вимкнений. Знову і знову натискав кнопку виклику, сподіваючись почути ангельський голос. Незабаром телефон розрядився, і Микита так голосно і брудно вилаявся, що люди на зупинці подивилися в його бік із побоюванням і відійшли подалі. Нікому до нього не було діла. У кожного свої проблеми, мрії, цілі, а в нього одна – доза… І все-таки куди зникла Діана?

Микита кивком голови відкликав Тимура вбік.

– Де Діана? – запитав Микита.

– А ти не знаєш?

– Знаю, що вона поїхала на пару тижнів у справах. Учора її телефон перестав відповідати. Це ти її накрутив проти мене? – прошипів Микита, наступаючи на Тимура.

– Ні, це ти її десь заховав, – сказав крізь зуби Тимур. – Чортів наркоман!

– Усе! Досить! – Микита, важко дихаючи, підняв руки вгору й відступив. – Давай поговоримо по-чоловічому. Так, я сволота, я наркоман і визнаю, що не гідний навіть однієї волосинки з її голови. Але я хочу змінитися, стати нормальною людиною, тому сам пішов на лікування.

– Таких, як ти, треба відстрілювати, а не лікувати! – сказав Тимур, блиснувши очима.

– Можливо, але зараз мова не про те. Мене цікавить, де Діана.

– Мене теж це цікавить, – сказав Тимур. – Вона поїхала з міста, так мені сказала, а на днях зателефонував з її роботи Аркадій, поцікавився, де вона. Я подумав, що це розіграш, і поїхав до нього в офіс. Аркадій сказав, що дав усім дівчатам відпустку на два тижні, щоб вони відпочили й принесли медичні довідки. Уже всі принесли, а від Діани ні слуху, ні духу. Аркадій дзвонив їй, але вона не бере слухавку. У той же вечір мені, як завжди, Діана зателефонувала сама. Я відразу ж розповів, що її шукає Аркадій, і запитав, чому вона мене обдурила. Вона розсміялася й сказала, що їй треба було перед поїздкою відпочити й трохи скинути вагу. Діана не хотіла, щоб їй заважали, і поїхала на відпочинок сама.

– Ти нічого дивного не помітив?

– Тільки те, що Діана раніше без мене не те що на відпочинок – на річку сама не ходила, – сказав Тимур.

– Цікаво, – всміхнувся Микита й стенув плечима. – Може, вона виїхала на відпочинок із кимось?

– Можливо. Цілком можливо, що вона зустріла порядну людину, – сказав Тимур із прихованим підтекстом, від чого обличчя Микити спотворила гримаса злості. – Але дивно те, що до цього Діана нічого від мене не приховувала. У нас одне від одного не було секретів.

– Тільки той, що ти ніякий не офіціант, а барига, – Микита єхидно хихикнув.

– Ти теж далеко не кришталево чиста людина, – зауважив Тимур. – Я не здивуюся, якщо дізнаюся, що сестра зустріла гарного хлопця і, щоб ти від неї відчепився, вирішила з ним усамітнитися.

Микита скипів.

– Ти, Кульгавий! – сказав він і схопив Тимура за барки. – Не смій!

– А то що буде? – Тимур чіпкими сильними руками стиснув його тонкі руки.

– Коли ти з нею востаннє розмовляв? – запитав Микита. Його руки були затиснуті так, немов потрапили в металеві лещата.

– Учора вранці вона надіслала мені повідомлення, – відповів Тимур.

– Припиніть негайно! – наказав Сеня, помітивши, що хлопці ось-ось поб’ються.

– Усе нормально, – сказав Микита, опустивши руки. – Я прийшов у справі.

– Ну-ну, – сказав Сеня й відійшов убік.

Микита дістав усі гроші, які йому дала мати на лікування.

– Мені потрібен товар на всю суму, – сказав він і віддав Тимуру гроші.

Тимур мовчки їх забрав і пішов. Через кілька хвилин він повернувся з чорним поліетиленовим пакетом і віддав його Микиті.

– Братику, – сказав Микита, зателефонувавши Яну в лікарню, – не чекай мене, я не повернуся.

– Ти з глузду з’їхав?!

– Може бути, – сказав Микита.

– А ти де зараз?

– Був у «Венері», накупив собі «білого» й прямую додому.

– Принеси мені один «чек», – попросив Ян.

– Навіщо?

– Я тобі таке питання не ставив.

– І як я тобі його пронесу у відділення? Як ти собі це уявляєш?

– Мені тут хлопці підказують, що в них є мотузочка. Підійдеш під вікна, прив’яжеш пару «скрипок» і нам передаси.

– А гроші?

– Я тобі давав у борг, і не один раз, – нагадав Ян. – Не кинеш же ти своїх товаришів у біді?

– А ти добре подумав?

– Неси швидше, правильний ти наш! – розлючено сказав Ян і вимкнув телефон.

Микита був на межі нервового зриву. Він зрозумів, що життя пройшло повз. Діана, його кохана Діана, яка одна могла втримати від біди, його обдурила. Вона не захотіла сказати прямо, що зустріла іншого. Але ж вона здавалася такою чистою та щирою! Її очі не могли брехати, у них жили промінчики сонця, було відображення неба і морської хвилі, у них було саме життя! Тепер усе це треба забути.

Микита не звинувачував Діану. Хто він? Сміття, бруд, послід. Він – наркоман. Діана гідна більшого, ніж жити поруч із людиною, яка може красти гроші, виносити з дому речі, поцупити чуже заради одного «чека». У нього не залишилося нічого святого. Але хіба він винен, що в голові встромлений «цвях», який не дає ні про що думати? Тільки доза, доза, доза! Скільки так може тривати? Недовго. Його організм виснажений недоїданням, недосипанням, нудотою і дозами, які весь час збільшувалися.

Микита перестав виходити з дому. Він уже не викидав використані шприци з вікна, а виносив їх зі своєї кімнати, коли матері не було вдома, і кидав у відро для сміття. Він намагався з нею не зустрічатися, тому не виходив, коли вона поверталася додому. Мати намагається його напоумити через двері. Іноді вона лається, часто умовляє й плаче. Шкода матір, але вже нічого не зміниш. Йому немає місця в цьому житті, тому що немає поруч Діани.

Микита затягує руку вище ліктя джгутом, і довгоочікуване поколювання викликає на його обличчі усмішку розчулення. І знову світ змінюється, перетворюється, набирає нових відтінків і барв, він наповнюється чарівними звуками райської мелодії, які ллються невідомо звідки, і серед них чути голос єдиної й найпрекраснішої дівчини.

– Діана, – чи то шепочуть його губи, чи то шумлять, погойдуючи гілками, молоді дерева. – Діана…

Розділ 60

Цього ранку Діана ледве дійшла до вікна, щоб подивитися на дерев’яний будинок. Він став її безмовним другом, особливо після того, як вона вимкнула телефон і залишилася абсолютно самотня в цьому великому світі. Щоб не збожеволіти, Діана часто підходила до вікна й довго подумки розмовляла з новим другом. А сьогодні будинок постав перед нею в новій подобі. Уночі випав перший сніг. Він насунув товсту білу шапку на голову-дах червоного будинку. На сонці сніг грав та іскрився дрібними блискітками так, що було боляче очам.

– Який ти сьогодні поважний, – прошепотіла Діана, ледь ворушачи язиком. У роті пересохло, губи потріскалися, на них тонкою кіркою застигла та запеклася кров. – Сховався під шапкою? Так тепліше? Мерзнеш, старенький? А я знаю, чого тобі не вистачає. Димаря! Так-так, звичайнісінького сільського димоходу. А то стирчать газові витяжки як ознака цивілізації. Це як бабці взути туфлі на тонкому високому підборі – навіщо? Адже в кімнатних пантофлях і зручно, і тепло.

Діана ніколи не бачила мешканців цього будинку. Увечері в одному з вікон спалахувало світло, але вікна були щільно завішені. Можливо, там живе самотня старенька? Хто вона? Удова генерала? Або під дахом будинку доживає свій вік дідусь? І чому не живе, а доживає? Це вона доживає, а навколо будинку й під вікнами вирує життя. Хлопчаки обсипають один одного снігом, дівчисько полізло в незайманий невеликий замет, щоб на снігу залишити свої сліди, люди поспішають на роботу, і тільки їй не треба нікуди поспішати.

Діана всміхнулася своєму другові й відійшла від вікна. Вона добре розуміла, що одного ранку вже не зможе туди підійти, тому щоразу подумки прощалася із самотнім будинком.

Діана відчинила холодильник. Там не було нічого, крім пляшки води. Вона жадібно припала до шийки пляшки, зробила кілька великих ковтків. У голові прояснилося. Діана прислухалася до себе. Хотілося пити ще і ще. Вона зробила кілька ковтків і пішла в туалет. Вклавши два пальці в рот, виблювала. Спазми боляче стиснули шлунок. Потихеньку вона дійшла до ліжка й лягла. У двері постукали.

– Хто? – запитала Діана.

– Покоївка, – почулося за дверима. – Відчиніть, мені потрібно прибрати в номері.

– Не треба, я сама за собою приберу.

– Я повинна поміняти постільну білизну.

– Ви не повинні мене турбувати. Я ж вас просила! – роздратовано сказала Діана.

– Але…

– Ніяких «але». Приберете, коли я покину номер. Дайте мені спокій!

– З вами все гаразд? – обережно запитав жіночий голос.

– Більш ніж, – відповіла Діана.

Вона закуталася в ковдру. Останнім часом їй майже завжди було холодно. Діана вже кілька діб спала в спортивному костюмі, якщо її короткочасне забуття можна назвати сном.

Діані знову захотілося пити. Вона намагалася заснути, щоб не думати про воду. Їй здалося чи вона справді спала? Щойно був ранок і вона розмовляла з будинком, а тепер темно. Це ніч чи сон? І знову хочеться пити, але вже немає сил встати, щоб дійти до холодильника. Навіщо вставати й продовжувати свої муки? Життя скінчилося. Їхня група зараз уже у Франції, де дівчата ходять подіумом під клацання фотоапаратів. Вона повинна була бути там, з ними, але все зруйнувалося в одну мить. Тоді, у лікарні, її свідомість паралізувало страшне відкриття: майбутнього просто немає! Зі швидкістю шторму в ній зростав відчай до того, як прийшла рятувальна думка.

Діана зрозуміла, що СНІД поставив хрест не лише на її кар’єрі, але й на всьому житті. Вона не виїде за кордон, бо не зможе надати потрібну довідку від лікаря. Що сказати Тимуру? Зізнатися в тому, що продавала своє тіло? Неможливо. Він вважав її порядною дівчиною. Тимур жив заради неї, працював по чотирнадцять годин на добу й приходив додому з долонями, на яких були криваві мозолі. Він усе робив для того, щоб вона стала відомою моделлю. Вона нею стала, але яким чином? Він зневажав би її, якби дізнався всю правду. Вона обдурила його надії, від чого б йому було дуже боляче. А Діана знала, що таке обмануті надії, на собі відчувши зраду тітки Вероніки. Тимур обожнював сестру, і вона його дуже любила, тому не могла розповісти правду.

Люда мала рацію, сказавши, що її все одно знайдуть і покарають багаті дядьки-збоченці. Хто вона в цьому світі? Вихованка дитбудинку, а в них і влада, і зв’язки. Жити десь у глибинці і все життя лякатися заїжджих автівок? Тимур не залишив би її одну, а вона надто його любила, щоб зіпсувати йому життя. Її життя нічого не коштує, тому що вона інфікована. До кінця днів Тимуру довелося б працювати на ліки для її лікування. І навіщо? У неї ж ніколи не буде ні сім’ї, ні дітей.

Микита… Діана думала про нього. Вона встигла урвати від життя шматочок щастя, яке відчувала від зустрічі з Микитою. Насолоджуючись його ніжністю, поцілунками, купаючись у його лагідному погляді, вона розуміла, що в них немає майбутнього. Микита зненавидів би її і втік, як від прокаженої. Вона б його не засуджувала, але й не хотіла б, щоб так сталося. Можна було припустити, що вона стала б такою ж потворною, як і Люда.

Діана зрозуміла, що не досягла своєї мети й зійшла з дистанції. Вона просто впала на біговій доріжці й осягнула, що це крах її життя. Спочатку відчай зростав, а потім у добровільному ув’язненні в якийсь момент її охопив холод байдужості. Ось уже навіть пити не хочеться. Дуже-дуже холодно…

Покоївка другий день стукала у двері номеру, де жила дивна дівчина, але їй ніхто не відповідав. Вона спробувала відчинити двері своїм ключем, але він не входив у замкову шпарину. Швидше за все, дівчина зачинилася зсередини, залишивши ключ у замку. Покоївка поспішила до адміністратора. Вони вдвох намагалися достукатися, але за дверима була тиша. Адміністратор викликала слюсаря, і той зламав замок. Від побаченого покоївка мало не зомліла. На підлозі лежала дівчина. Бліда, надзвичайно худа і виснажена, вона була схожа на скелет.

– Вона… померла? – злякано пробелькотіла покоївка, ховаючись за спину слюсаря.

– Напевно, – сказала адміністратор.

Чоловік підійшов до дівчини, помацав її руку – холодна. Він присів навпочіпки й нахилився над дівчиною.

– Вона жива, – сказав він, помітивши на шиї пульсуючу жилку. – «Швидку» викликайте! Терміново!

Розділ 61

Вероніка тихенько, наче у квартирі була Неллі Сергіївна, відчинила двері, пройшла до кімнати. Тут було тихо й понуро. Вероніка із сумом зупинила погляд на ліжку, де померла старенька. Мимоволі по щоках побігли сльози, і Вероніка, впавши на ліжко, розплакалася. Їй до болю було шкода і Неллі Сергіївну, і сина, який гинув у неї на очах, і себе. Вона довго й невтішно плакала. Їй не було з ким поділитися своїм горем, ніхто не міг нічого підказати, допомогти або хоча б пожаліти. Якби була жива Неллі Сергіївна, вона б зрозуміла й поспівчувала, але її немає, і Вероніка довго не могла заспокоїтися. Коли виплакалася, вмилася холодною водою й відчинила шафу, де лежали гроші. Боячись, що у квартиру можуть проникнути грабіжники, Вероніка прийшла, щоб забрати гроші й покласти їх на свій рахунок у банку. Вона загорнула гроші в поліетиленовий пакетик і сховала в сумку.

По дорозі додому вона пройшла повз банк і згадала про це майже біля свого будинку. Повертатися не хотілося. Потрібно якось поговорити з Микитою, а він не йде на контакт. Який сенс розмовляти через зачинені двері? Завтра в неї вихідний, вона буде вдома цілий день, Микита вийде зі свого прихистку, і вони зможуть поговорити.

Микита був у нестямі від сказу. Чорний пакет непомітно спорожнів. Він відчайдушно намагався збагнути, чим би себе зайняти, але в голові стирчала одна думка, яка незабаром повністю заповнила всі клітини його свідомості й навіть тіла, м’язи якого мимоволі почали сіпатися. Він хаотично рухався по кімнаті, відчуваючи, як «цвях» у голові розростається і вже готовий розірвати його черепну коробку. Микита почув, як до квартири увійшла мати, зняла куртку, чоботи, поставила на тумбочку в передпокої свою сумочку. Микита, посмикуючись усім тілом, вийшов зі своєї кімнати.

– Привіт, синку, – сказала Вероніка, жахнувшись від вигляду сина. Він був худий, блідий, під очима відвисали темні мішки, а м’язи тіла мимоволі смикалися. – Ходімо на кухню, я тебе нагодую, – сказала вона, намагаючись говорити неголосно й спокійно.

– Мені потрібні гроші! – випалив Микита.

– Навіщо?

– Ти сама знаєш.

– У мене немає грошей на наркотики. Давай разом вирішимо, як нам бути далі.

Вероніка хотіла взяти сина за руку, але він різко відскочив убік, сильно вдарився об тумбочку, але навіть не відчув болю.

– Синку, зупинися! Давай поговоримо, – заговорила вона швидко, наче боячись, що син її не вислухає. – Ти повинен піти на лікування, інакше ти загинеш, а я не зможу жити без тебе. Хочеш, я стану перед тобою на коліна? – Вероніка стала на коліна. – Я знайду тобі приватну клініку, де про тебе будуть добре дбати, ніхто не буде знати, що ти там лікувався. Усе мине й забудеться. Я прошу тебе на колінах: ходімо лікуватися. Я знайду для цього будь-які гроші!

– Гроші? Мені зараз потрібні гроші! Мені погано! Ти не бачиш цього?! – закричав він диким голосом. – Ти розумієш, що мені потрібні гроші?!

– Микито, заспокойся, – сказала Вероніка. – Я можу дати тобі заспокійливу пігулку, і тобі стане легше. Або дати снодійне.

– Засунь свої таблетки знаєш куди?! Мені потрібні гроші!

– Я ж тобі сказала, що в мене немає грошей. Я зайшла в крамницю, купила продукти і все розтратила, – спокійно сказала Вероніка.

Микита побіг до кімнати й відчинив шафу, де лежали всі документи. Він висипав усі папери на ліжко, схопив один із документів.

– А це? Це що?! – закричав він, тицяючи прямо в обличчя матері документи на квартиру Неллі Сергіївни. – Хіба це не гроші? Ти отримала в спадок квартиру! Чи не так?

Вероніка зробила крок назад. Таким сина вона ще не бачила. Обличчя спотворене сказом, очі виблискують таким недобрим вогнем, що їй стало лячно.

– Так, тепер це моя квартира, – сказала Вероніка.

– Так продай її! – закричав Микита. – Ти ж можеш її продати!

– Можу, але не хочу.

– Ти продаси її, – сказав він, дихаючи прямо їй в обличчя.

– Можливо, але не зараз.

– Ти її продаси негайно, тому що мені дуже потрібні гроші, – сказав він наполегливо і вимогливо, чітко виділяючи кожне слово.

– Я не продам квартиру, – сказала Вероніка голосом, який не приймає заперечень.

Микита різко зірвався з місця. Він вибіг із кухні з ножем у руках. В одну мить він притиснув матір до стіни і приставив ніж до горла. Холодна сталь торкнулася розпаленілої шкіри й обпекла їй горло. Від несподіванки Вероніка скам’яніла й застигла в одній позі.

– Тварюка! – прошипів він їй в обличчя. – Я тобі переріжу горло, якщо ти завтра ж не продаси квартиру й не віддаси мені всі гроші! Ти мене зрозуміла?!

– Так, – злетіло тихе з її побілілих губ.

Микита відкинув ніж убік, переключивши увагу на сумочку матері.

– Не смій! – крикнула вона й кинулася до Микити. Він грубо штовхнув її ліктем у груди. Вероніка впала, боляче вдарившись потилицею об одвірок. Перед очима потемніло, усе навколо закрутилося, голову пронизав різкий біль. Коли Вероніка розплющила очі, Микита вже патрав сумку. Він перевернув її, і звідти посипалися жіночі дрібниці. Сидячи на підлозі з розбитою головою, Вероніка спостерігала, як син розгрібав долонями й відкидав убік її дзеркальце, губну помаду, бланки рецептів. Він витрусив вміст гаманця, звідти висипалися копійки й зі дзвоном розлетілися по підлозі. Микита помітив пакетик із грошима, розгорнув його.

– Нічого собі! – сказав він, і його очі від радості заблищали. Він переклав усі гроші собі в кишеню штанів. – Мамо, ти вибач, я погарячкував. Коли-небудь я тобі все поверну.

– Не бреши хоч зараз, – сказала вона.

– Я тобі клянусь!

– Поклади на місце, це не мої гроші і не твої.

– Були ваші, стали наші, – сказав він задоволено.

Вероніка насилу підвелася. Микита їй не допоміг. Вона чула, як по спині струмочком стікає кров, але вже не відчувала болю – біль у душі його заглушив.

– Запам’ятай, – сказала вона абсолютно спокійно. – Відтепер і назавжди в тебе немає матері, а в мене немає сина.

Микита кілька хвилин стояв заціпенілий, намагаючись осмислити почуте.

– Мамо, ти розумієш, що ти зараз сказала? Усвідомлюєш?

– Тобі не вчулося, – сказала вона. – Від сьогодні в мене немає сина. Я не зійшла з глузду, не сподівайся. Я несу відповідальність за кожне сказане слово.

– Що ж ти скажеш знайомим, коли запитають про мене?

– Я буду говорити всім, що мій син помер. Тобі допомогти зібрати речі чи ти сам?

– Сам! Сам! Сам! – закричав Микита. – Я все зроблю сам. А ти не пошкодуєш, що виставила за двері єдиного сина?

– Як мати такого сина, так краще вже ніякого не мати, – сказала вона, зробивши наголос на слові «такого». – І не думай, що в мене не вистачить сил вимовляти слова про твою смерть. Немає страшніших слів для будь-якої матері, але, повір мені, я буду так говорити, тому що ти все одно скоро помреш. Сам прекрасно знаєш, що такі, як ти, вмирають молодими. Наркоман – це мрець.

– Усі ми колись помремо.

– Жити можна по-різному, а померти треба правильно. У тебе ще якийсь час буде жити тіло, але мозок зруйнується. У тобі вже зараз нічого людського не залишилося.

– Досить мені читати лекції! – спалахнув Микита.

Він побіг до своєї кімнати, кинув у валізу якийсь одяг, швидко одягнувся.

– Запам’ятай, я ніколи сюди не повернуся! – злісно кинув він на виході. – У мене немає матері!

Він вискочив, гучно грюкнувши за собою дверима. Вероніці здалося, що то не двері зачинилися, а перекрили їй кисень. Вона сіла в коридорі на підлогу.

Вероніка вслуха`лася в кожен шурхіт за дверима. Їй усе здавалося, що вся ця історія – лише страшний сон. Зараз відчиняться двері, увійде Микита, як раніше, веселий і життєрадісний. «Привіт, матусю», – скаже він, чмокнувши її в щоку. І тоді вона зрозуміє, що не було ні ножа біля горла, ні розбитої голови, ні наркотиків.

Вероніка чула, як люди ходили в під’їзді, вслухалася в кожен крок. Усе мимо. Вона просиділа нерухомо день, вечір, ніч – Микита не повернувся. Уранці вона немов вийшла із заціпеніння, впала, билася головою об підлогу, плакала й примовляла: «Сину мій! У мене помер син». Потім вона підвелася, дістала чорну жалобну хустку, пов’язала її на голову. Набрала номер завідувачки й сказала, що бере відпустку за два роки. З її голосу завідувачка зрозуміла, що сталося щось страшне.

– Що у вас трапилося? – запитала вона.

– …

– Хтось помер?

– Так, – пролунало тихо і глухо.

– Хто?

– Син, – сказала вона й проковтнула грудку, яка застрягла в горлі.

– Господи! – сказала схвильовано завідувачка. – Зараз до вас приїде хтось із колег.

– Дякую. Не потрібно. Я їду з міста, – сказала вона й вимкнула телефон.

Розділ 62

Уперше в житті Вероніка прокинулася з бажанням, щоб завтра не настало ніколи. Вона досі відчувала на шиї дотик холодного металу. Чому Микита не зробив те, що намірявся зробити? Залишалося провести по горлу ножем – і всі муки скінчилися б. Майже безболісна смерть. Вона краща, ніж життя з вічним болем.

Вероніці не треба було підводитися з ліжка, крутитися на кухні, поспішати на роботу й думати про майбутнє прання. Коли в домі було метушливо й тісно, а вона шкодувала, що в неї не стільки рук, як щупалець у восьминога, Вероніка мріяла про тишу й відпочинок. Учорашній вчинок Микити змінив усе в її житті, перевернувши свідомість із ніг на голову. Вона губилася в здогадах, мучилася сумнівами, билася об невидиму, але таку непробивну стіну, намагаючись допомогти синові, витягнути його з дна. Він сам усе вирішив, приставивши ніж до її горла. Тепер їй було цілком зрозуміле горе Неллі Сергіївни, коли вона знала, що донька може померти, але нічого не могла змінити. У неї хоч була надія на операцію, нехай маленька, але була. У Микити ж шансів вижити не залишилося. Вероніка намагалася ще раз проаналізувати подію й зрозуміти, чи все вона зробила, щоб врятувати сина, але знову відчувала біля горла дотик гострого ножа.

Кажуть, що час лікує. Чи справді він дає одужання, чи тільки служить анальгетиком і притупляє біль? Минуле, у якому в неї було все, вмить зникло. Що залишилося від нього? Фотографії як антураж мішури життя. У неї була мета, були мрія й люди, які викликали ці мрії. Якщо напружити силу волі, то можна відсунути минуле й почати жити сьогоденням. Але як бути, якщо в тому минулому залишилися люди, які їй були дорогі, які викликали мрії, для яких вона багато працювала й будувала плани на майбутнє? Від минулого не відірватися. Від нього тягнуться нитки в сьогодення, де не залишилося нічого, крім суцільного душевного болю, страждання й самотності. Річард Бах назвав страждання даром. Вони допомагають зрозуміти той щасливий стан, коли ще не було такого болю. Чи можна звикнути до них і жити в них далі? Навряд чи. Біль безжально рве душу на частини, але душа повинна витерпіти, вона не може навіть закричати від страждань.

Душа не може витримати одночасно і страждання, і біль, і самотність. Самотність – страшний демон, але вона допомагає пізнати своє «я» й заглянути собі в душу. Можна звинувачувати всіх і вся, але тільки самотність дає можливість побачити на своїй душі темні плями. Її можна якось пережити. Крок за кроком, поступово, не поспішаючи, можна розвести руками холодну пелену цього почуття.

Аналізуючи минуле, Вероніка розуміла, що не раз помилялася, але вона завжди тяглася до людей, до тепла їхніх душ. А тепло може зігріти, але може й обпалити. Діти тягнуть руки до вогню і лише з власного досвіду розуміють, що вогонь – то не тільки тепло і світло, але й опік. Діти з віком набираються досвіду, досвід приводить до аналізу, роздумів і висновків. Людина приймає рішення, але не завжди правильні. Головне – вчасно зрозуміти, де ти помилився, щоб зупинитися й не повторити помилку…

Вероніка не могла й не хотіла знати, скільки днів минуло відтоді, як вона залишилася одна в порожній квартирі із дзвінкою тишею. За весь час жодного разу не ввімкнула телевізор, щоб не порушити цю тишу, наче в домі був небіжчик. Чи їла вона? Начебто так. Коли і що? Хіба це важливо? Хтось телефонував, але вона не хотіла ні з ким спілкуватися.

Вероніка перевірила вхідні дзвінки. Дзвонили колеги, і жодного разу не подзвонив Микита. Можливо, вона вже ніколи не почує його голос. Хтозна, чи живий він? На вулиці морози, він цілком міг вколотися й замерзнути десь під парканом. Його організм був виснажений, тому кожна нова доза наркотиків могла стати для нього останньою…

Вероніка підійшла до дзеркала, зняла траурну хустку й відсахнулася, злякавшись свого відображення. На неї дивилася незнайома жінка зі змарнілим, постарілим, блідим обличчям і… зовсім сива! Вона довго вивчала своє нове обличчя – з ним їй доведеться жити далі. І раптом вона зрозуміла, що з’їде з глузду, якщо ще хоч на мить затримається в цих стінах, посеред страхітливої тиші. Треба йти на вулицю, там люди, там натовп, там немає самотності!

Вероніка крокувала вечірньою вулицею. На ній була чорна хустка, чорна курточка, чорні чоботи – усе чорне, як її життя. Вона пішла на центральну площу міста, там завжди було багатолюдно. Їй хотілося загубитися серед натовпу, вдати, що поспішає туди, де на неї хтось чекає. Серед людей вона хотіла розвіяти свою самотність, хоча розуміла, що це самообман. Точно так само, коли людина приймає знеболювальні таблетки біль притупляється, а хвороба залишається.

На площі стояла святково прикрашена ялинка. Значить, було вже свято Нового року? Або ще буде? Можливо, вже Різдво? Хотілося запитати людей біля ялинки, але її вважали б за божевільну. І взагалі кому яке діло, хто вона й куди бреде, ледве волочачи ноги? Усім байдуже і до неї, і до її бід. Їй захотілося пробігти крізь натовп і зникнути в темному провулку.

Вероніка кудись ішла і йшла. Зима – час підбиття підсумків та підготовки до нового життя. Якби вона могла виморозити душевний біль, щоб прийшла на зміну весна, змила залишки минулого проливним дощем і дала можливість вдихнути свіже повітря майбутнього!

– Вероніко! – хтось гукнув її, вирвавши з обіймів сумних думок. Невже в цьому багатотисячному місті є людина, яка звернулася до неї на ім’я?

– Вероніко, як ти тут опинилася? – запитав Ден, підійшовши до неї.

– Не знаю, – відповіла вона розгублено.

– Як ти? – запитав він, зауваживши, що вона ледве тримається на ногах.

– Погано, – тихо злетіло з її вуст.

Ден вчасно підхопив Вероніку на руки, інакше вона впала б, посадив у свою машину, привіз додому.

– А де Микита? – запитав Ден, коли допомагав їй роздягнутися. Він кинув погляд на траурну хустку Вероніки, але відкрито запитати не зважився.

– Його немає, – відповіла Вероніка.

Вона не пручалася, коли Ден роздягнув її і приніс на руках у ванну, де вже була наточена тепла вода. Вона віддалася у владу його рук, він її скупав, витер тіло м’яким рушником і поклав на ліжко, дбайливо загорнувши в ковдру. Вероніка чула, як гримів на кухні пательнями й каструлями. Ден приніс їй поїсти і нагодував, як дитину, з ложки.

– Ну, як ти тепер? – запитав дбайливо.

– Уже краще, – відповіла Вероніка, відчувши, як кожну клітинку тіла наповнює тепло чи то від гарячої їжі, чи то від його турботи. – Спасибі. А ти як?

– Що ти хочеш почути?

– Як ти жив усі ці роки?

– Довго не одружувався, потім був двічі одружений, маю двох дітей. Зараз самотній, закінчую будівництво власного будинку. Працюю в слідчому відділі. Ось і вся моя біографія, – всміхнувся він якось винувато. – Ні. Ще дещо забув. Усе своє життя я кохав одну жінку, а вона мене – ні.

– Невже вона сліпа?

– Найчастіше люди короткозорі: їм здається, що вони все знають, усе бачать, а найголовнішого не помічають.

– І хто ж вона?

– Це ти, Вероніко.

Вероніці на очі набігли сльози. Вона всміхнулася кутиком вуст і сказала:

– Не залишай мене зараз одну. Підеш, коли я засну. Добре?

Ден мовчки кивнув. Вероніка вперше за довгий час заснула міцним сном, а Ден цілу ніч просидів біля узголів’я, боячись поворухнутися й потривожити її сон. Він пішов, коли у вікно почали пробиратися передранкові сірі тіні.

Розділ 63

Микита жив у друзів, якщо можна було назвати їх друзями. У брудній, неприбраній квартирі холостяка дяді Петі щовечора було гамірно й багатолюдно. Дядя Петя продавав оковиту власного виробництва, тому тут був стійкий запах браги й свіжого самогону. Помешкання, душне, брудне, смерділо, і на ліжку не було ні простирадл, ні підковдр, зате двері ніколи не зачинялися. Сюди і вдень, і вночі приходили любителі міцного напою. Дядя Петя давав у борг, «на запис», він продавав «на все» тим, хто приходив із дріб’язком у кишені. На кухонному столі в нього поряд із буханцем хліба завжди стояла банка малосольних огірків. Кожен охочий покупець міг «потягнути сто грамів» і заслужено отримати безкоштовно в якості закуски шматочок хліба й солоненький огірочок. Тому клієнтів у дяді Петі завжди було предосить.

Сюди Микиту привів Колян, який, як і Микита, не пив самогон, але полюбляв ширнутися. Колян уже кілька місяців жив у дяді Петі, бо йому ніде було жити. Дяді Петі він не заважав, іноді Колян підкидав тому трішки грошей на цукор чи дріжджі. Микиту господар квартири прийняв привітно. Тут Микита почувався, як удома. Ніхто не читав йому нотації, не вчив, як правильно жити, не питав, чому він не на заняттях в інституті, не витріщався на нього, коли він діставав свою «скрипку». У Микити були гроші, і до нього потягнулися «друзі». Він смітив грошима наліво і направо, давав «друзям» у борг на «чек», а потім забував, кому дав, коли та скільки. Микиті подобалося таке вільне життя. Він уже давно забув дорогу до інституту й тільки іноді з тугою згадував про нездійсненну мрію – власну клініку. У такі хвилини на нього находила туга, і він впадав у депресію, але в нього був засіб від усіх бід – «білий».

В один із холодних зимових днів Микита з жахом виявив, що його кишені порожні. Він точно не міг сказати, вкрали в нього гроші чи всі вони пішли на наркотики. Його так звані «друзі» відразу кудись зникли, і не було в кого позичити грошей. Потрібно було щось терміново вжити, йому не хотілося знову пережити ломку. Він попросив у дядька Петра грошей на один «чек», той неохоче дав. Микита запевнив, що найближчим часом обов’язково поверне борг, хоча сам не знав, де візьме гроші. Один «чек» Микиту не врятував. Він знав, що дядько Петро більше грошей не дасть, тому, вибравши момент, витяг із його столу денну виручку, забрав свої речі й покинув житло. Кілька днів пожив іще в одного знайомого, але гроші закінчилися, і Микита знову опинився на вулиці з валізою невипраних речей і останнім «чеком» у кишені.

Микита довго блукав вулицями міста. Потрібно було рухатися, щоб не замерзнути. Зима то не поспішала прийти, то раптово заявила про себе тріскучими морозами. Увечері Микита згріб із дерев’яної лавки сніг і присів. Він втомився за день, до того ж не міг дивитися на людей, які почали його дратувати своєю метушнею. Швидко сутеніло. Микита спостерігав за кострубатим сплетеннями гілок дерев, за які зачепився місяць і завмер. Скільки йому ще відміряно? Рік? Місяць? Чи сьогодні вночі він вколеться й замерзне на цій лавці? Чи не все одно? Він помре в стані солодкої ейфорії, а це не кожному дано.

Микита вже поліз у кишеню, щоб дістати шприц, коли помітив двох молодиків. Вони трохи постояли біля узбіччя дороги, де припаркували свій «джип» чорного кольору. Молоді люди якийсь час явно за ним спостерігали, потім про щось переговорили між собою та попрямували до Микити. Можливо, вони були з міліції, але Микита не поспішав тікати або викидати наркотики. «Яка різниця, де здихати? – подумав. – Якщо заберуть в «мавпятник», то хоч буде де переночувати. У крайньому разі я не замерзну цієї ночі на лавці».

На хлопцях були дорогі одяг та взуття, виглядали вони доглянуто, обличчя задоволені, наче вони щойно зірвали в лотерею джек-пот. Коли хлопці підійшли ближче, Микита помітив в одного на пальці обручку, а в другого – дорогий перстень.

– Добрий вечір, – привіталися вони з Микитою.

– Добрий, – сказав Микита. – Якщо можна його назвати добрим.

– Я – Антон, – сказав один хлопець. – А це мій друг Олег.

– Микита. Кажіть відразу: ви з міліції?

– Ні, ми не звідти.

– Тоді хто ви?

– Кілька років тому ми були такими ж, як і ти, – сказав Антон.

– Як і я?

– Так. Ми обоє були наркозалежними та вже стояли однією ногою в могилі. Тепер ми вільні від наркотиків і допомагаємо таким, як ти.

– Я не потребую нічиєї допомоги.

– Ми не наполягаємо, але…

– Послухайте, хлопці, – сказав Микита, перебивши Антона, – якщо ви з якоїсь секти й думаєте затягти мене туди, то нічого не вийде. Я не вірю ні в чорта, ні в Бога, він у мене один – «білий». Більше мені нічого не треба. Якщо ви думаєте, що, затягнувши мене у свою секту, зможете отримати моє житло, то раджу не марнувати на мене свій дорогоцінний час, а їхати далі своєю дорогою. У мене нічого немає, крім пари брудних шкарпеток і трусів у валізі.

– Ми були точно такі, як ти, – повторив Антон. – Крім дози, нас нічого не цікавило, але нам допомогли, а тепер ми намагаємося допомогти іншим. Ми не належимо ні до якої секти, але в нас тепер є все: і сім’ї, і діти, і свій бізнес.

– І хто ж вам усе це дав?

– Віра. Віра в Бога. Нам ніхто не дав матеріальних благ, ми все заробили своїми руками, позбувшись наркотичної залежності. Ми йдемо назустріч тим, хто хоче, але сам не може змінити своє життя.

– Направляєте на лікування у відділення наркології? – підштрикнув Микита. – Номер не пройде – я вже там був.

– Ми теж пробували лікування в лікарні й терпіли ломки вдома, це не дало ніяких результатів. Коли, здавалося б, ми були вже на самому дні, одна людина запропонувала нам поїхати в село, де є реабілітаційний центр.

– Доїти корів, порпатися в городі? Трудотерапія? – Микита подивився на хлопців із недовірою.

– За бажанням. Можеш попрацювати, якщо захочеш. Так, там є підсобне господарство. Скажемо відразу: у будь-який момент ти зможеш покинути реабілітаційний центр, тебе там ніхто не триматиме. Хочеш – приїжджай, не хочеш – ґвалтувати тебе ніхто не буде. Там немає ніяких медикаментів, туди приїжджають такі, як ти.

– І багатьом допомогло?

– Усім, хто до нас приїхав. Ось наша візитівка, – сказав Олег і подав Микиті візитівку. Микита сунув її в кишеню, навіть не глянувши, що там написано. – У будь-яку годину дня чи ночі ти можеш подзвонити нам, ми туди тебе відвеземо.

– Це платно? – на всяк випадок запитав Микита, хоча знав, що нікуди він не поїде й ніхто не зможе видалити з його мозку «цвях», який там засів навічно. – Дякую, але я нікуди не поїду.

– Зараз ти говориш «ні», а потім, можливо, передумаєш. Якщо є така можливість, то чому б нею не скористатися? Можна спробувати. А де ти сьогодні збираєшся ночувати? – поцікавився Олег.

– Тут, на лавці.

– Їдьмо з нами, – запропонував Антон. – Ми тобі оплатимо ніч у готелі. Ти зможеш помитися, відіспатися, а завтра подумаєш про нашу пропозицію.

Перспектива провести морозну ніч просто неба Микиту не приваблювала, тому він погодився.

Розділ 64

Микита вирішив навідатися у «Венеру». Можливо, там йому вдасться в когось взяти в борг грошей хоч на один «чек». Була четверта ранку, ось-ось повинні були покинути заклад останні відвідувачі, тому Микита квапився. Щойно він підійшов до вхідних дверей, як назустріч йому, сильно кульгаючи, вибіг схвильований Тимур.

– Про вовка помовка, наркоша, – сказав на ходу Тимур. Микита не встиг розтулити рота, щоб відповісти йому шпилькою, як Тимур повідомив новину: – Діана знайшлася. Вона в лікарні.

– Що з нею?!

– Достеменно не знаю, але з її голосу зрозумів, що не дуже добре вона почувається. Чого стоїш? Лови таксі! Якби сестра не попросила приїхати разом із тобою, я б тобі…

Микита не дослухав. Новина про те, що Діана хвора й хоче його бачити, схвилювала його так, що він вибіг на проїжджу частину дороги й почав махати руками, зупиняючи автомобілі.

– Дурень! – сказав Тимур.

Вони примчали до лікарні, але їх не пустили, сказавши, що потрібно почекати лікаря, який підійде на сьому ранку. Тимур уточнив, чи справді тут перебуває його сестра і, діставши ствердну відповідь, вийшов на ґанок.

Коли прийшов лікар, до нього відразу ж підійшли Тимур і Микита.

– Пройдемо до кабінету, – сказав лікар, – хто з вас родич?

Микита відкрив рот, але Тимур відсторонив його.

– Я єдиний родич. Я брат Діани.

Микита залишився біля зачинених дверей кабінету. Він тихенько прочинив їх, щоб можна було чути розмову. Лікар сказав, що в Діани анорексія. Дівчину знайшли в готелі повністю виснажену й непритомну.

– У моїй практиці це другий такий випадок, – сказав лікар. – Часто моделям здається, що вони набирають зайву вагу, яка може поставити хрест на їхній роботі, і тоді вони починають голодувати, сидіти на жорстких дієтах.

– Але сестра й так була худенькою, вона не мала схильності до повноти. Навіщо їй потрібно було скидати вагу?

– Зараз не час для з’ясування причин її вчинку. Ваша сестра… Вона безнадійна.

– Як?! – вирвалося з відчаєм.

– Її знайшли надто пізно. Я сам не розумію, як за такий короткий період дівчина довела себе до такої стадії. Її оглянули фахівці, був консиліум, ми робимо все можливе, щоб врятувати хвору, але в неї вже третя стадія анорексії.

– Що це означає? – запитав слабким голосом Тимур.

– У неї настала дистрофія внутрішніх органів, порушений водно-електролітний баланс, суттєво знижений рівень калію в організмі й серйозні порушення роботи серцево-судинної системи. – Лікар помовчав, немов збирався сказати щось важливе. – Цей етап уже незворотній.

– Ні, ні, – сказав Тимур. – Не може бути! Можливо, потрібні якісь ліки? Я все куплю! Лікарю, зробіть, будь ласка, усе можливе й неможливе, прошу вас! Вона не може… Вона така молода. У мене нікого, крім неї, немає. Благаю вас!

– Ми робимо все можливе. Я дам список ліків, але скажу вам прямо: врятувати її може лише диво.

– Я хочу її побачити, – тихо сказав Тимур.

– Вас проведуть до палати.

Тимур так швидко пішов по коридору, що Микита ледве встигав за ним.

– Чекай тут, – сказав йому Тимур біля дверей палати.

У Тимура серце стиснулося від болю, коли він побачив сестру. Здавалося, що від його такої живої й веселої сестри залишився скелет, який обтягнули тонким шаром шкіри. Губи Діани були бліді й безкровні, а змарніле обличчя набуло землистого відтінку. Побачивши брата, вона слабко всміхнулася. Вона була схожа на дитину, яка нашкодила, а тепер дивиться винувато і просить їй пробачити.

– Привіт, – сказав Тимур і поцілував сестру в щоку. – Як ти?

– Уже краще, – тихо відповіла Діана.

– Це Аркадій змусив тебе худнути? – запитав Тимур. – Я його за це вб’ю! – сказав він, не чекаючи відповіді.

– Що ти?! Це я сама так вирішила. Мені здалося, що я почала повніти. Не шукай винних, – попросила Діана. – І пробач, що не повідомила тобі про свої наміри. Повір мені, я не хотіла тебе засмучувати, я ж тебе так люблю! Я тебе завжди обожнювала й так вдячна, що ти завжди був моєю підтримкою й опорою, стрижнем у житті.

– Що ти кажеш, Діаночко?! Я твій брат, і цим усе сказано. Я готовий зробити для тебе все, що захочеш. Що ти хочеш?

– Що я хочу? – Діана задумалася. – Є в мене одне бажання. У моєму столику є макет пам’ятника на могилу нашої матері. Будь ласка, замов його і встанови. Я так шкодую, що нічого не дізналася про матір!

– Щойно ти одужаєш, ми з тобою відразу поїдемо на нашу батьківщину і про все там дізнаємося, – сказав Тимур і всміхнувся. – А зараз що тобі треба?

– Лікар казав, що треба купити якісь ліки.

– Він мені вже віддав рецепти. Зараз я збігаю в найближчу аптеку і все принесу. Можливо, тобі треба принести фрукти або сік?

– Мене «годують» внутрішньовенно, – винувато всміхнулася Діана, вказавши поглядом на трубку крапельниці, яка тягнулася до її руки. – Скажи, що ти не тримаєш на мене зла, – попросила Діана.

– І не думай про це! У нас усе буде добре. Правда?

– Тимурчику, я хотіла тебе попросити привезти з дому мою теплу піжаму, – сказала Діана. – Я постійно мерзну.

– Добре. Зараз я куплю ліки, потім швиденько зганяю за піжамою і вже нікуди від тебе не відійду, – пообіцяв Тимур.

– Микита тут? – запитала дівчина.

– Під дверима.

– Тоді можеш не поспішати. Я хочу з ним поговорити, а ти приїжджай ближче до вечора.

– Я залишуся з тобою на ніч, – сказав Тимур.

– Домовилися, – Діана всміхнулася. Її усмішка була такою сумною… – І пам’ятай, я тебе дуже люблю!

– І я тебе, – сказав Тимур і послав сестрі повітряний поцілунок.

Микита зайшов до палати. Йому відразу впали в око руки Діани, які вона простягнула уздовж тіла поверх ковдри. Колись такі витончені, руки лежали нерухомо, немов невидима сила висмоктала з них усі життєві соки, залишивши випуклі суглоби під пергаментним папером. Очі Діани здавалися ще більшими на схудлому безбарвному обличчі, але тієї радості життя й блиску, якими вони завжди іскрилися, уже не було. Микита проковтнув клубок, що застряг у горлі, і сказав:

– Здрастуй, моє сонечко!

Він торкнувся губами її губ – вони були прохолодні.

– Я так рада тебе бачити! – усміхнулася Діана. – А чому ти так виглядаєш?

– Як?

– Наче ти хворий.

– Так, моя кохана, моя найкраща, – сказав Микита, узявши руку Діани, – я справді хворий. Мало того, я не гідний тебе. Мені потрібно тобі все розповісти.

Микита, нічого не приховуючи, розповів Діані все про себе. Він зізнався, що розгубив усе святе у своєму житті й дійшов до того, що приставив ніж до горла матері, був ладний її вбити заради чергової дози. Микита їй першій розповів про те, що в його свідомість вбитий «цвях», який не дає йому жити, постійно викликаючи бажання вколотися.

– Моє життя вийшло на фінішну пряму, де чекає смерть, – підсумував він. – Я не хочу вмирати, але вже змирився з тим, що це станеться дуже скоро. Можливо, це на краще? На землі повинні жити такі, як ти, а таким, як я, тут немає місця.

– Як я?

– Так, як ти! Діаночко, ти – ангел, ти – свята! – сказав Микита, поцілувавши її тонкі, майже прозорі пальчики.

– Ти багато чого не знаєш, – знітилася Діана. – Я хотіла про це з тобою поговорити. Дай мені слово, що про нашу розмову не дізнається жодна жива душа, ні зараз, ні потім.

Микита пообіцяв, що не розкриє її таємницю, і Діана йому розповіла все про себе.

– Коли я побачила Люду зі спотвореним обличчям, з почорнілим носом, її тіло, яке гнило на живій людині, – сказала Діана, – то зрозуміла, що таке може статися й зі мною. Я не хотіла так померти й навіть не могла уявити, що моє молоде тіло вкриється гнійниками. Рішення прийшло до мене блискавично. Я згадала, що моделі вмирають від анорексії, яка настає внаслідок тривалих голодувань та виснажливих дієт. І тоді я вирішила, що краще піти красиво. Я була моделлю, нею й повинна піти. Це набагато краще, ніж мучити інших і самій страждати, щоб потім усе одно померти від СНІДу. Я вирішила не чекати, поки ти підеш від мене, дізнавшись про хворобу, або мене вб’ють ті багаті збоченці. Я не могла собі навіть уявити, як зізнаюся в тому, що ВІЛ-інфікована, своєму братові, а він відвернеться від мене. Хотілося піти так, щоб я залишилася в пам’яті твоїй і братовій чистою й світлою, щоб газети написали, що в мене була анорексія, але не СНІД. Я поїхала до готелю і там, у добровільному ув’язненні, перестала їсти. Спочатку було важко, я викликала в себе блювоту, потім… Потім настала цілковита байдужість.

– Дурненька, моя маленька, – сказав розчулений Микита. Він не міг стримати сльози, тому нахилився й почав покривати поцілунками її руку. – Навіщо?! Навіщо ти так зробила? Як ти могла подумати, що я можу тебе покинути? Заради тебе я готовий на все!

– Пізно, уже пізно говорити про це. Не знаю, можливо, я зробила помилку, прийнявши таке рішення, але зараз не шкодую ні про що. Головне, що ти тепер знаєш правду. Чи віриш, мені стало легше, коли я тобі про все розповіла?

– Діаночко, моє сонечко, ти повинна одужати, – говорив Микита гаряче, уже не ховаючи свої сльози.

– Давай краще поговоримо про тебе.

– Що про мене говорити? – Микита втер долонею сльози. – Життя – це пункт А, кінцева мета якого – пункт В. Я йшов від пункту А до В, але раптово зупинився в точці С. Це сталося тоді, коли я став наркозалежним. Що тепер? З точки С повернутися в точку А вже неможливо, точка неповернення пройдена, залишилося зовсім небагато, щоб дійти до кінцевої точки В.

– Твоя геометрія неправильна, – всміхнулася Діана, – і зараз я тобі це доведу. Так, усі ми живемо від точки А до В. Тепер ти зупинився в точці С. Ця точка – наша зустріч і мій відхід. Але я маю право на останнє бажання.

– Усе, що завгодно! – сказав Микита, ніжно погладжуючи її обличчя.

– Я не хочу, щоб ти так швидко опинився в точці В.

– Я робив спроби, але…

– Мій відхід не повинен бути марним. Не хочеться думати, що я прожила життя даремно і ось так безславно пішла до точки В. Я хочу, щоб наша точка С стала початком твого нового життя. Пообіцяй мені, що ти почнеш нове життя, – сказала Діана. Було помітно, що кожне наступне слово дається їй важко, немов дівчину залишають останні сили. – Я не знаю, як ти це зробиш, але ти просто зобов’язаний це зробити. Дай слово заради мене, заради нашої любові.

– Я обіцяю тобі, – упевнено сказав Микита.

– Спасибі тобі, коханий… Поцілуй мене, – попросила вона.

Микита поцілував Діану в губи. Її обличчя освітила легка усмішка.

– Тепер я буду спокійна, – сказала вона. Дівчина втомлено прикрила очі, але руку Микити не відпустила. Він подумав, що Діана заснула, але вона знову розплющила очі. – Я ніколи про це не говорила брату, – сказала вона. – Коли ми були дітьми, то всі в дитбудинку мріяли про те, щоб їх забрали прийомні батьки, а я цього не хотіла й навіть боялася. Коли мене викликала вихователька, щоб показати парам, які бажали взяти дітей, я бруднила собі лице, відривала ґудзики, а потім вдавала, що не пам’ятаю жодного вірша, колупала пальцем у носі, узагалі робила що завгодно, аби їм не сподобатися. І знаєш чому?

– Не знаю.

– До нас приїжджала тітка. Я досі не знаю, хто вона була нам, але, гадаю, що якась далека родичка. Вона привозила нам різні смаколики, але мене цікавило лише вбрання, – сказала Діана й розповіла про те, як дуже чекала на тітку, котра обіцяла привезти їй на випускний вечір гарну сукню. – Вона так і не приїхала, – зітхнула дівчина. – Немає нічого болючішого за ошукані дитячі надії. Не обдури мої надії, – попрохала Діана, – не обмани, прошу тебе.

– Обіцяю, що я дотримаю свого слова, – сказав Микита.

– Спасибі, мій любий, мій коханий, – злетіло з її губ.

Діана заплющила очі й притихла. Микита тримав її руку, намагаючись зігріти своїм теплом. Він так і сидів, боячись потривожити її сон.

Через годину Діана уві сні тихо пішла в пункт В. На її обличчі застигла легка, як помах крил метелика, ангельська усмішка…

Розділ 65

Вероніка поверталася зі свого рідного села останнім рейсом. Учора вранці їй подзвонила тітка Валя, мати Кіри, і сказала, що померла тітка Тоня.

– Як там Кіра? – спитала тітка Валя.

– Нормально, – відповіла Вероніка.

– Як нормально? Вона ходить?

– Що ви маєте на увазі?

– Я хотіла запитати, не страшний там у неї перелом ноги?

– Ні, не переживайте, усе буде нормально, – сказала Вероніка. Її пересмикнуло від неправди, але зараз був не час для пояснень.

– Як тепер вона буде справлятися? – схвильовано запитала жінка.

– Новий чоловік не зможе їй допомогти? – Вероніка не стрималася.

– Хто його знає, чи зможе, чи ні, – сказала тітка Валя якось сумно. – А ти приїдеш на похорон? Мені знадобилася б твоя допомога.

– Добре, я приїду сьогодні надвечір, – пообіцяла Вероніка, подумавши про те, що вже давно не була на могилах батьків, та й тітці Валі потрібна допомога.

Після похорону тітка Валя попросила Вероніку допомогти прибрати в будинку тітки Тоні. Вони зайнялися прибиранням. Жінка розповіла, що тітка Тоня переписала на них свій будинок, оскільки вони її доглядали та допомагали.

– Тепер ось треба продати будинок, – говорила тітка Валя, перебираючи речі в шафах. – А кому він потрібний? Будинок старенький, та й хто зараз у селі залишився? Це хіба що молода пара не захоче жити з батьками та купить задешево, як тимчасове житло.

– Може, хтось міський придбає для відпочинку влітку, – сказала Вероніка, перебираючи в письмовому столі папери й документи. – Зараз багато купують будиночки в селах замість звичних дачних.

Тітка Валя нарікала на здоров’я, на труднощі сільського життя, але Вероніка її вже не чула. На самому дні шухляди столу, під простеленою старою газетою, вона знайшла пожовклий конверт без марки. «Вероніці В.» – було написано на запечатаному конверті. Вона кинула погляд у бік мами Кіри – та була зайнята перекладанням постільної білизни. Вероніка розкрила конверт і відразу зрозуміла, що лист написала Уля й адресувала їй.

«Люба моя сестричко Веронічко! – прочитала Вероніка. – Нічого, що я тебе так називаю? Може бути, ти мене такою не вважаєш, але я тебе люблю, як рідну сестричку. Не знаю, коли ти знайдеш і прочитаєш цей лист. Я сподіваюся, що в мене все буде добре і я зможу його спалити. Пишу про всяк випадок, мало що…

Моя мати передала мені спадкову хворобу серця, я не надавала цьому великого значення, просто жила – і все. Після її смерті я приїхала до тітки Тоні. Тут я зустріла тебе і своє перше кохання. Я шалено закохалася в нього з першого погляду. Його неможливо було не любити, і я пірнула в це почуття з головою, навіть не вірячи в таке щастя. Весь мій світ вміщався в ньому, але я не знала, що була для нього такою ж, як і всі інші. Кажуть, кохання сліпе. Це так. Я не помічала того, що мною користуються, а не кохають. Будучи вагітною, я застала його з іншою дівчиною, а він вдав, що мене не знає. Я була розбита, принижена, розтоптана, але в мені жило нове життя. Відтоді ми перестали зустрічатися. Згодом я випадково зустріла його на вулиці і вже збиралася сповістити, що в нас буде дитина. Він чудово бачив мій круглий живіт, але вдав, що мене не знає. І тоді я дала собі слово, що народжу дитину для себе і їй не потрібний такий батько. Я боялася йти до лікарів, щоб не почути від них страшні слова про те, що через свою хворобу не можу народжувати. Я вірила в те, що зможу і народити, і відчути радість материнства, і поставити дитину на ноги. І тільки в останні місяці, коли вже погано почувалася, мені стало страшно. Я злякалася, що моя дитина може залишитися сиротою. Запитаєш, чому я не сказала про це батькові дитини? Упевнена, що він не прийме її як свою.

Останнім часом мене здолали страшні думки. Тому я прошу тебе, Вероніко, подбай про мою дитину, якщо зі мною щось трапиться. Я не прошу тебе стати їй матір’ю, але вона повинна знати, що в неї хоч хтось є в цьому великому світі.

Якщо мені не судилося виховати свою дитину, то розкажи їй про мене, коли вона стане дорослою. Не хочу, щоб вона (чи він) думала, що я недолуга й народила невідомо від кого. Скажи моїй дитині, що я дуже любила її батька. Батька дитини ти прекрасно знаєш – це Захар, який відкрив у нашому селі швейну фабрику…»

Вероніка була приголомшена. Вона не стала дочитувати листа, засунула його в кишеню.

– Тьотю Валю, – сказала вона. – Вибачте, але мені треба терміново виїхати.

– Що сталося? – запитала здивована жінка.

– Я все вам поясню, але не зараз, потім, – сказала Вероніка й заспішила…

Щойно приїхавши додому, набрала номер Захара.

– Вероніко?! – здивувався він, почувши її голос. – Ти?

– Я. У мене для тебе є новина, – сказала вона. – Швидко пришли автівку за мною на вокзал.

Захар був здивований поведінкою Вероніки. Раніше вона відсилала його куди подалі, а тут сама подзвонила, приїхала, увійшла в будинок і сіла за стіл навпроти його.

– Ти пам’ятаєш Уляну з мого села? – запитала вона й уважно подивилася йому в очі.

– Яку Уляну?

– Сидоренко, з якою ти зустрічався, коли шив свої джинси.

– Сидоренко? Поширене прізвище. Може, і знаю. Хіба я пам’ятаю всіх, із ким там зустрічався? – глузливо сказав Захар.

– А ти напруж пам’ять, – сказала Вероніка. – Не так уже й багато було в тебе дівчат із великим животом!

– З… З яким животом? Що ти мелеш? – буркнув він.

– Ти зустрічався з Уляною, моєю сусідкою, вона була красивою, худенькою, зеленоокою дівчиною, – сказала Вероніка. – Згадав?

– Здається, так.

– То «так» чи «ні»?

– Ну, пам’ятаю, пам’ятаю! І що з цього?

– Бери, читай! – Вероніка поклала перед ним лист Улі. Захар почав читати, і його обличчя змінювалося з кожною хвилиною. У його руках аркуш дрібно тремтів. Коли він дочитав, обличчя від хвилювання почервоніло.

– Що з нею? – запитав він, усе ще вдивляючись у рядки листа.

– Уля померла в той день, коли народила, а лист я знайшла тільки сьогодні, – сказала Вероніка. – До речі, вона народила хлопчика й дівчинку.

– Де вони зараз?

Вероніка розповіла, як спочатку їздила до дітей, а потім втратила їхній слід і не змогла знайти.

– Виходить, у мене є син і донька, – замислено сказав Захар. – А я мучився, що в мене немає дітей. Ти диви, як буває: то не одної дитини, то відразу дві, – всміхнувся він і втер піт на лобі.

– У тебе багато впливових знайомих, – сказала Вероніка. – Думаю, що тобі буде легше їх знайти.

– Як їх звуть?

– Сидоренко Тимур Захарович…

– Як?! – Захар скрикнув і підскочив із місця.

– Тимур, а дівчинку звати Діана. Ти… Ти знаєш, де вони? – здогадалася Вероніка, побачивши, як рум’янець хвилювання залив його обличчя, потім зійшов. Захар зблід і обхопив голову руками. – Захаре, ти знаєш, де вони? – Допитувала його Вероніка.

– Вероніко, іди звідси, – сказав він глухо. – Я не знаю, де вони, але, коли знайду, обов’язково тобі повідомлю.

– Ти щось приховуєш.

– Машина чекає на тебе, – сказав він, не підводячи голови.

– Подзвони мені, – попросила Вероніка й пішла, не попрощавшись.

Схвильований Захар Єфремович увірвався у свій клуб і з порога запитав Сеню:

– Де Тимур?

– Його немає.

– А де він?

– Ось саме про нього я й хотів із вами сьогодні поговорити, – почав Сеня.

– Де він?! – закричав Захар Єфремович так, що Сеня замовк і тільки дурнувато кліпав очима – він ніколи не бачив Захара Єфремовича таким розлюченим.

– Він… – почав Сеня плутано, – ви були дуже зайняті всі ці дні…

– Де Тимур? – перебив його Захар Єфремович. – Ти можеш чітко відповісти?!

– Три дні тому він відпросився в дуже важливих справах, а сьогодні, буквально годину тому, зателефонував і сказав, що більше не буде в нас працювати. Я…

– Де він живе, знаєш?

– Ні, але в мене є ксерокопія його паспорта, там є прописка.

– А ти впевнений, що він проживає за місцем прописки?

– Не зовсім, – пробелькотів Сеня. – Але я можу зателефонувати знайомому таксистові, Тимур іноді викликав його машину, щоб…

– Чого стоїш? Дзвони цьому своєму таксистові! Швидше! – дав команду Захар Єфремович.

Розділ 66

Захар Єфремович припаркував свій «лексус» біля квіткового павільйону. На задньому сидінні був неговіркий Тимур. Захар Єфремович знайшов його, показав лист Улі. Тимур прочитав, потім довго й уважно дивився на нього. Захар Єфремович не витримав погляду, відвів очі вбік.

– Я не чекаю від тебе синівських обіймів, – сказав Захар Єфремович. – Але, повір, я не знав, що в мене є діти. Я б ніколи не допустив того, щоб мій син…

– Став баригою? – з іронією в голосі запитав Тимур.

– Вибач мені, – сказав Захар Єфремович, – я думаю, що в нас іще буде час поговорити на цю тему, а зараз мені б дуже хотілося зустрітися з донькою.

– Тоді поїхали, – сказав Тимур.

– Я хочу подарувати Діані букет квітів, – сказав Захар Єфремович, пояснивши свою зупинку. – Які квіти краще купити?

– Білі троянди, – відповів Тимур.

Захар Єфремович ледве вмістив у салоні автомобіля величезний кошик, повний великих білих троянд.

– Тут тридцять одна троянда, – сказав він.

– А чому стільки?

– Скільки помістилося в найбільший кошик. Куди їхати?

Захар Єфремович вів машину тією дорогою, куди вказував Тимур. Він був дуже здивований, коли вони виїхали за місто.

– Зупиніть тут, – сказав Тимур.

Захар Єфремович пригальмував, не розуміючи, чому вони зупинилися в місці, де обабіч стіною стояв ліс. Він не став нічого питати, вийшов з авто, прихопивши із собою кошик із квітами. Тимур підійшов до нього, витягнув із букета одну троянду, жбурнув у замет.

– Навіщо? – запитав Захар Єфремович.

– Нам туди, – сказав Тимур, вказавши пальцем на покажчик «Міське кладовище».

Уперше за все життя йому було так погано на душі, боляче й сумно. Захар зрадів, коли побачив у своєму вікні світло. Значить, Аліна ще не пішла додому.

Вона клопоталася на кухні. Захар Єфремович дістав із холодильника пляшку віскі, Аліна мовчки поставила перед ним чарку.

– Вечеряти будете? – як завжди, тихо запитала вона.

– Посидь зі мною, – промовив він, наливаючи віскі.

– Я вже все зробила. Мій робочий час закінчився, і мені треба додому.

– Я заплачу тобі, тільки не залишай мене одного, – попросив Захар Єфремович.

– Добре, – покірливо погодилася вона й зробила кудись дзвінок.

– Чому ти стоїш? – запитав він. – Накрий на стіл, повечеряємо.

Аліна поставила перед ним тарілки з їжею.

– А собі?

– Дякую. Я повечеряю вдома, – сказала вона.

– Аліно, насип собі й сядь за стіл.

Вона мовчки виконала вимогу свого господаря, обережно сіла на краєчок стільця.

– Аліно, – сказав він, – мені зараз дуже погано, так погано, як ніколи не було. Я завжди був упевнений у собі. Завжди вважав, що чиню правильно, і навіть навчав інших. Сьогодні я зрозумів, що такий самий, як усі, й анітрохи не розумніший за інших. Я наробив купу помилок.

– Усі люди помиляються, – сказала вона. – Треба мати силу, щоб визнати свої помилки. Якщо ви зрозуміли, що помилялися, то це вже добре. Можна спробувати виправити те, що зробили.

– Є невиправні помилки, – сказав Захар Єфремович. – Сьогодні я дізнався, що в мене була донька.

– Була?

– Вона померла кілька днів тому. Я спізнився! Уявляєш, я спізнився на кілька днів! Як тепер це виправити? Я збив машиною власних дітей, а сина змусив продавати наркотики! Хіба є мені прощення?!

Аліна сіла поряд із ним. Захар Єфремович плакав уперше в житті, уткнувши обличчя в худеньке плече Аліни. Він їй розповів усе про своє життя, вона гладила його голову, притиснувши до грудей, і йому ставало легше.

– Тимур ніколи мені не пробачить, – сказав він.

– Пробачить, але не відразу, – сказала Аліна. – Час лікує. І вам треба завоювати його довіру. У нього зараз на душі велика рана, він втратив найближчу людину. Вам потрібно з ним спілкуватися, щоб зблизитися, але не дуже наполегливо, обережно.

Аліна, ця безшумна, беззвучна, непомітна істота, яка завжди була поруч і водночас немов у шапці-невидимці, – виявилося, що вона вміє говорити й слухати. Що б він робив, якби зараз її не було поруч? Захар Єфремович зрозумів, що в нього накипіло на душі стільки всього, що вже неможливо втримати. Йому потрібно було комусь вилити душу. Він намагався зрозуміти, що ж усе-таки там, у його душі. Що криється за зовнішньою оболонкою благополуччя? Що робити далі, щоб потім не шкодувати про скоєне?

За вікном уже світало, а на кухні все ще горіло світло. Захар Єфремович уперше роздивився Аліну, яка досі була для нього просто хатньою робітницею. Виявилося, що їй трохи за тридцять, вона худорлява, з гарною фігурою та виразними карими, але сумними й втомленими очима.

– З ким ти живеш, Аліно? – запитав Захар Єфремович, згадавши, що в неї начебто була дитина.

Аліна розповіла, як у сімнадцять років завагітніла, стала нікому не потрібною в чужому місті, як народила сина, а в нього був ДЦП. Вона випадково знайшла роботу в Захаровому будинку і взялася до неї, коли дитині було лише три місяці. Захар Єфремович непогано платив, тому Аліна мала можливість винайняти кімнату в гуртожитку.

– Щоб не втратити таку роботу, я знайшла для дитини няню. Мені вистачало, щоб заплатити їй і нам на життя.

– Ти працювала, залишивши хвору дитину на чужу людину? – запитав Захар Єфремович. Чому він раніше не здогадався поцікавитися її життям? Здавалося, що в Аліни в житті такий же порядок, як і в його домі.

– Хіба в мене був інший вихід? – Аліна сумно посміхнулася. – Я навіть примудрилася зібрати гроші на три операції сина, і він насилу, та таки може самостійно пересуватися.

Захар Єфремович слухав цю молоду жінку й дивувався її мужності. Скільки ж випробувань випало на її худенькі плечі! Але вона все витримала, не зламалася, не занепала духом, вона працювала в нього, ніколи не попросивши грошей, не скаржилася на життя, не скиглила й жодного разу не плакала. Чи він не помічав?

– Маленька дурненька Аліна, – сказав він, обійнявши її за худенькі плечі. – Чому ти мені ніколи не поскаржилася на труднощі?

– Я боялася втратити роботу. – Вона притиснулася до його великого й теплого тіла.

– Так, дурне запитання, – зітхнув Захар Єфремович. – Я – сліпий і дурний егоїст.

– Згодна, – тихо промовила Аліна. – Ви справді сліпий.

– Так.

– Ви нічого не помічали.

– Що саме?

– Ви бачили в мені посудомийну машину або пилосос, але не помічали, що всі ці роки я вас кохала! – випалила Аліна. Вона спробувала вирватися з обіймів. – Пустіть мене! Тепер мені залишається тільки піти! – Аліна розплакалася в нього на грудях.

– Нікуди ти не підеш, – сказав він, погладжуючи її спину. – Тепер я тебе нікуди не відпущу. Ми заберемо твого сина, ми його вилікуємо. У нього є шанси одужати?

– Звичайно, – сказала вона, схлипуючи. – Тільки потрібно багато грошей.

– Я нічого не пошкодую для тебе, – сказав він щиро, – і буду щодня вимолювати в тебе прощення. Я почну нове життя, зовсім інше, лише будь зі мною завжди, прошу тебе.

– Тільки не в цьому будинку.

– Не в цьому будинку і не в цьому місті, – сказав він. – Ми поїдемо звідси.

– І ніякого продажу наркотиків? – затамувавши подих, запитала Аліна.

– Після випадку з Тимуром ніяких наркотиків! – запевнив він.

Поступово її плечі перестали здригатися. Захар Єфремович сидів, тримаючи в обіймах Аліну, поки вона не заспокоїлася. Напевно, вона задрімала в нього на грудях, і Захар Єфремович боявся поворухнутися, щоб не потривожити її сон. Його рука заніміла, але він не посмів навіть пальцем поворухнути. Йому до болю хотілося, щоб ці хвилини тривали вічно. Він тільки зараз, поряд із цією тендітною й непомітною жінкою, зрозумів, чого йому не вистачало в цьому житті. До болю захотілося поспішати вечорами додому, щоб вікна не лякали пусткою чорних дір, а вабили теплим світлом. Хотілося чути шльопання жіночих капців по кімнатах, і щоб на кухні гримів посуд і пахло цибулею, яка випадково підгоріла. Хотілося, щоб по будинку носилися діти, під ногами валялися їхні іграшки, а маленький песик залишив калюжу на килимі. Йому хотілося, щоб у вікно влетів футбольний м’яч, розбивши скло, а на дивані був розкиданий дитячий одяг. І нехай буде пересолений суп на обід, а на вечерю недосолене картопляне пюре, головне, щоб була можливість повертатися туди, де на нього чекають і є заради кого жити. Саме в цих простих буденних речах полягає просте людське щастя…

Розділ 67

Прийдешня рання весна вносила свіжість не лише в природу, але і в зранену душу Вероніки. Їй доводилося крок за кроком, повільно й поступово звикати до нового життя. Здавалося, що минуле залишилося далеко позаду. З ним вона поховала в душі й зрадництво колишнього чоловіка, і жорстокість сина, і колишню Вероніку. Починала все заново. Напевно, так вчаться заново ходити й розмовляти хворі, що перенесли інсульт. Поруч із нею постійно був Ден. Він приходив до Вероніки в найпотрібніший момент і вмів вчасно піти. Він не був нав’язливий, умів і помовчати, коли треба; з ним можна було поговорити про найпотаємніше. Він сам купив і приніс Вероніці фарбу для волосся й допоміг зафарбувати сивину. Він наполіг на тому, щоб Вероніка вийшла на роботу, але вже на одну ставку. Вони разом пішли в магазин, і Ден допоміг їй вибрати новий одяг, змінивши весь її імідж. Він допоміг їй уперше вийти на вулицю й прогулятися. Він прав і готував, поки у Вероніки ні на що не піднімалися руки. Ден скрізь шукав її сина, але той наче у воду впав: ніхто його не бачив після смерті Діани й не знав, куди він зник. Сліди Микити загубилися, його не було ні серед живих, ні серед мертвих.

Здавалося, Вероніка змогла відірватися від важкого минулого й почати нове життя, але дзвінок від Микити в одну мить перевернув усе в її душі.

– Здрастуй, мамо, – сказав він.

Вероніка здригнулася, ніби її торкнувся холодний привид, якого звати Минуле. Здавалося, що вона вже назавжди зачинила за собою двері в минуле, де були поховані і її родина, і чоловік, і надії, і син. Колись вона так чекала на такий дзвінок, що чула його неіснуючий звук, він їй снився ночами, ввижався щомиті, бринів у тиші. Здавалося, що її обмануте, потоптане близькими людьми вразливе серце не витримає та вибухне, розірвавшись на дрібні шматки, але вона навчилася жити з болем у душі. Так живуть невиліковно хворі люди, тамуючи щомиті біль. Останні сили Вероніка витратила на слова «Мій син помер» – найстрашніші слова в житті кожної матері. Дивно, але вона вижила після цього, хоча з душі живцем був вирваний добрячий шмат. Почути знову голос сина було такою несподіванкою, ніби їй телефонували з того світу.

– Доброго дня… – відповіла Вероніка. За давньою звичкою мало не вирвалося звичне «синку», але вона знайшла сили опанувати себе й підкорити волі кожне слово.

– Мамо, пробач мені, – сказав Микита, – прости за все.

Як вона чекала цих слів! Вероніка сподівалася почути їх набагато раніше, тоді, коли вони могли б розчинити в собі гнів та образу. Спізнилися слова каяття, залишивши назавжди відчуття дотику холодного леза біля шиї.

– …

– Я знаю, що мені немає прощення, але все одно буду просити в тебе вибачення.

– Бог тобі суддя, – мовила. Її голос не тремтів.

– Мамо, я потребую твоєї допомоги.

– Проси її у свого батька, – сказала вона без жодних емоцій.

– Він сказав, що не бажає знати сина-наркомана. Мамо, я змінився і став іншим.

– Я не вірю тобі.

– Це правда. Мені треба терміново з тобою побачитися.

– Навіщо? Того дня, коли ми бачилися востаннє, ти все сказав.

– Матусю, прошу тебе, не викреслюй назавжди мене зі свого життя. Так, я недостойний твоєї уваги, я завдав тобі стільки болю, що вистачить на все життя. Але зараз мені потрібна твоя допомога, тільки ти можеш мене врятувати!

У його словах було стільки болю і благання, але Вероніка не хотіла приймати поквапне рішення, боячись зробити ще якусь помилку. Їй потрібно було все гарненько обмізкувати й самій визначитися, ні в кого не питаючи поради.

– Мамо, чому ти мовчиш?

– …

– Скажи, що ти не кинеш мене в біді, – попросив Микита.

– Я зателефоную тобі завтра вранці, – сказала вона й відключила телефон.

У Вероніки замлоїло серце, коли побачила Микиту в лікарняній палаті. Біля його ліжка вона вражено спинилася, нервово прикусила губу, але на її обличчі не сіпнувся жоден м’яз, хоча вона була зіткана із самих нервів. Тіло сина було обтягнуте посірілою шкірою, лице схудле, з жовтуватим відтінком, запалі щоки, бліді губи. Але вираз обличчя був зовсім іншим, відкритим та беззахисним. Великі очі дивилися на Вероніку зі щирим каяттям. У них, глибоко замаскований смутком, причаївся відчай, але погляд став зовсім іншим, ясним та покірним.

– Добридень, – сказала вона стримано й сіла на стілець поруч із ліжком, бо відчула, як ноги враз стали ватяними.

– Мамо, – всміхнувся Микита, – ти пофарбувала волосся. Навіщо?

Його голос був спокійним та врівноваженим, як у людини, котра бачить життя таким, як воно є, і не чекає на диво. Вероніці хотілося відчути порухи його душі, сховані за безкровним обличчям.

– Мені так більше пасує, – сказала вона й запитала: – Хочеш розповісти, де ти був увесь цей час?

І Микита коротко розповів усе, що з ним сталося з того моменту, як він покинув рідні стіни. Він пояснив, як смерть Діани вивернула його свідомість навиворіт, але не вирвала «цвяха» з голови. Він погано пам’ятав, як подзвонив Антону й попросив відвезти його в реабілітаційний центр.

– Мені було дуже важко, – зізнався Микита, – так важко, що я не можу передати словами.

– І як ти впорався?

– Читав Біблію й молився. Я відключався від болю під час ломки, і тоді за мене зверталися до Бога мої товариші. Вони не залишили мене у важкий момент і були завжди поруч.

Микита не став розповідати деталі. Він не хотів говорити, як насправді йому було важко. Від фізичного болю непритомнів, потім приходив до тями, дико кричав, бився до крові об підлогу, потім знову втрачав зв’язок із реальним світом. Коли повертався до притомного стану, починав читати Біблію, іноді навіть зовсім не осмислено, але читав. Читав навіть тоді, коли суглоби виверталися невидимими лещатами. Читав про себе, а коли біль ставав нестерпним, кричав кожне слово, доки знову непритомнів. Коли згадував Діану, не хотілося жити, і найкращий вихід бачив у зашморгу на своїй шиї, знову молив Бога дати йому сили й знову хапався за Велику Книгу самого Життя. Книга була вкрита його потом та кров’ю, що текла з побитого тіла, але він, щойно знаходив у собі сили розплющити очі, знову хапався за неї. Одного разу у відчаї Микита несамовито закричав, притискаючи до грудей Біблію: «Боже! Прошу тебе! Пробач мені та врятуй мою душу грішну! Якщо ти подаруєш мені життя, я присвячу його допомозі таким, як я!» Це було останнє, що він пам’ятав.

Знову були забуття, темрява, біль. Коли Микита розплющив очі, то побачив вранішнє світло. Він лежав на голій дерев’яній підлозі спустошений, вимучений, ніби з нього вичавили всі життєві соки. Поруч із ним – Біблія. Відчув, як потріскалися від спраги пошерхлі губи, як ще гуде вимучене тіло, але… Душа ніби стала іншою! Вона очистилася, не боліла, а мозок звільнився від бажання вколотися. Що таке виснажене тіло в порівнянні зі звільненою душею?!

Згодом Микита потроху почав заново вчитися жити. Йому подобалося, що ніхто не нав’язував свої думки, не повчав, не дорікав, не розпитував про минуле. Микита почав уже усвідомлено читати Біблію, розмірковуючи над кожним словом. Іноді, прочитавши сторінку, він міг сидіти на стільці цілий день, заглибившись у роздуми, і йому ніхто не заважав. Він багато передумав та проаналізував. Кожен новий день він зустрічав, як свято, бо в ньому не було бажання вжити наркотики – і це було диво, у яке він повірив навіть не одразу. Про все це він хотів би розповісти матері, але не зараз. Микита розумів, якого болю їй завдав, і потрібен час, аби вона сама зрозуміла, що він став зовсім іншим.

– Знаєш, мамо, про що я просив Бога? Щоб він допоміг мені назавжди забути про наркотики, – сказав він.

– І як?

– Всевишній почув мої молитви, – всміхнувся Микита. – Я просив у нього вибачення, і Бог простив мене. Чи зможеш ти мені коли-небудь пробачити?

– Не знаю.

– Мамо, повір, я повернувся звідти іншою людиною. Я читав Біблію й знайшов там відповіді на всі свої запитання. Я ніколи не повернуся до наркотиків. У голові не залишилося не те що бажання, але й думок про них. Тепер я віруюча людина, мамо.

– І якої ти віри? – запитала Вероніка.

– Християнської, – сказав Микита, – ми належимо до протестантської течії.

Вероніці хотілося вірити, що син каже правду, що жахіття залишилися позаду, але водночас її все ще точив хробак сумніву. Микита бачив, що мати йому не вірить. І тоді він зізнався:

– Знаєш, мамо, в один із найважчих днів я звернувся до Бога і сказав: «Господи, врятуй мене, допоможи мені, не дай згинути! Коли я позбудуся «цвяха» у свідомості, почну допомагати іншим людям». Можливо, тому Бог дав мені другий шанс?

– Не знаю, – сказала Вероніка. – Ти дотримав свого слова?

– Так, звичайно! Зараз проходить реабілітацію мій знайомий, я йому допомагаю, – сказав Микита. – Його звуть Ян.

– Тобі, як я розумію, потрібні гроші на лікування? Що з тобою? – запитала насторожено Вероніка. Від її досвідченого погляду не приховалося те, що син тяжко хворий. Можливо, навіть уже стоїть на порозі вічності.

– Я колов собі всяку гидоту.

– Пам’ятаю.

– У мене цироз печінки, спричинений гепатитом. Мені потрібна пересадка печінки, і я прошу тебе стати донором, – промовив Микита на одному подиху.

Слова сина шокували Вероніку, вона почула, як земля захиталася під її ногами. Жахливе усвідомлення неминучості обухом вдарило по свідомості, але вона зуміла зберегти вдаваний спокій.

– Мамо, – продовжив Микита, – можливо, ти мені не віриш, ти маєш на це право, але я назавжди порвав із минулим. Лише зараз я зрозумів, що до життя потрібно ставитися обережно, щоб ненароком не розбити, бо склеїти зруйноване неможливо. Зараз, перед лицем смерті, я зрозумів, у чому сенс життя. Я не можу так просто піти, не спокутувавши свої гріхи. Я дав слово Богу допомагати іншим, таким, яким був я. І я повинен жити, щоб урятувати інших.

– Я зараз прийду, – сказала вона і швидко вийшла з палати. Колись син вийняв у неї душу, але зараз він став зовсім іншим. Він казав правду – сумнівів не залишалося. І хай би як вона викреслювала Микиту зі свого життя, материнство викреслити неможливо. Виходячи з палати, вона знала вже, що буде робити, хвилювало одне – не спізнитися.

Вероніка мала зробити дзвінок чоловікові, чия квартира була по сусідству з помешканням Неллі Сергіївни.

– Я згодна продати вам квартиру, – сказала вона чоловікові, який не раз звертався до неї з таким проханням, – тільки мені потрібні гроші сьогодні ж.

– Квартира запущена, там потрібен капітальний ремонт, – почав нити сусід.

– Або зараз же гроші, або я її продам через агентство.

– Добре, я її купую, – сказав чоловік.

Вероніка рішуче увійшла в палату до сина, відкрито подивилася в його очі, сповнені одночасно і запитання, і надії.

– «Я подарую тобі життя», – сказала вона, ледь усміхнувшись. – Так, здається, ти назвав свою книгу?

Вероніку й Микиту в аеропорту зустрічав цілий натовп. Захар Єфремович з Аліною й Тимуром чекали їх біля машини «швидкої допомоги». Ден нервово походжав навколо своєї автівки. Вероніку вони побачили схудлою, блідішою, ніж звичайно, але вона виглядала щасливою. Микита обвів очима всіх і радісно сказав:

– Нарешті вдома!

Чоловіки допомогли Вероніці та Микиті сісти у «швидку», і вже через годину всі були у квартирі Вероніки.

– Нічого, мої любі, – метушився Ден. – Будинок я майже добудував, через місяць покинемо галасливе місто й оселимося неподалік. Там свіже повітря, ліс, грибочки-ягідки, шашличок, річка – краса! І ви там швидше підете на поправку.

– Мені за будь-яку ціну потрібно до вересня прийти в норму, – сказав Микита. – Я відновлюся в інституті і знову піду вчитися.

– Будете всі приїжджати до нас у гості за місто, – продовжував збуджений Ден, звертаючись до гостей.

– Навряд чи, – тихо мовила Аліна.

– Це ж чому? – запитала Вероніка.

– Я залишив свій дім Тимуру, – пояснив Захар.

– І готель, – додав Тимур. – Я його одразу перейменував, назвав «Діана».

– А решту нерухомості я продав, щоб виїхати звідси й почати нове життя поруч із моєю Аліною.

– А як ваш син? – поцікавилася Вероніка в Аліни.

– У жовтні повеземо його на операцію до Німеччини, – відповіла та.

У двері подзвонили, і Ден побіг відчиняти.

– Це до тебе, – кивнув він Вероніці.

Вероніка, спираючись руками об стіну, пройшла в коридор. Біля вхідних дверей стояла Кіра.

– Здрастуй, – сказала Кіра тихо. – Напевно, мені давно треба було плюнути на все, забути свої образи й прийти до тебе, порозумітися, – почала Кіра плутано й схвильовано. – Я рада, що у вас усе добре, справді рада. Вероніко, я хотіла в тебе попросити вибачення за те, що у важку хвилину не була з тобою. Можливо, усе могло бути інакше…

– Кіро, що тобі потрібно? – спокійно запитала Вероніка.

– Я хотіла сказати, що ти даремно подумала, ніби я зустрічаюся з Назаром, а я за це на тебе образилася.

– Даремно?

– Так. Насправді я не така, як намагалася показати.

– Це я вже зрозуміла.

– Я хотіла виглядати сучасною діловою й самодостатньою жінкою, шукала принца, красивого й багатого. А насправді, як виявилося, кохала все життя одного чоловіка. Від нього народила Наталю, але все не хотіла сама собі зізнатися в тому, що мені потрібен тільки він, – схвильовано закінчила Кіра й додала: – І ця людина – не Назар.

Кіра відчинила двері. На сходовому майданчику стояв чоловік, спираючись на милиці. Однієї ноги в нього не було взагалі, а інша закінчувалася протезом.

– Проходьте до нас, – сказала йому Вероніка, – ми тут із подругою поговорили і з’ясували, що обидві помилялися. Як добре, що все стало на свої місця!

– Прийшов час прощення, – радісно сказала Кіра, узяла під руку чоловіка, з надією, теплом і любов’ю подивилася йому в очі.

Content

Світлана Талан
Помилка
Роман

По той бік… нашого життя

Від автора Прописні істини та їх спростування

Пролог

Частина перша

Розділ 1 1990 рік

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Частина друга

Розділ 17 Наш час

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Розділ 24

Розділ 25

Розділ 26

Розділ 27

Розділ 28

Розділ 29

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 32

Частина третя

Розділ 33

Розділ 34

Розділ 35

Розділ 36

Розділ 37

Розділ 38

Розділ 39

Розділ 40

Розділ 41

Розділ 42

Розділ 43

Розділ 44

Розділ 45

Розділ 46

Розділ 47

Розділ 48

Розділ 49

Розділ 50

Розділ 51

Частина четверта

Розділ 52

Розділ 53

Розділ 54

Розділ 55

Розділ 56

Розділ 57

Розділ 58

Розділ 59

Розділ 60

Розділ 61

Розділ 62

Розділ 63

Розділ 64

Розділ 65

Розділ 66

Розділ 67