Владимир Количев

Брат, отмъсти за любовта

Пролог

Беше ранно утро. Тъкмо бяха ходили да посрещат слънцето с целия клас. Поседяха малко на дървения кей до езерото, побъбриха си за миналото, обсъдиха плановете си за бъдещето. Дочакаха изгрева и се върнаха отново в града. Марта се раздели с приятелките си пред училището и продължи към къщи сама. Живееше съвсем наблизо, само на три пресечки.

Неописуемо красива в пищната си бална рокля, тя се носеше към дома си лека и въздушна като перце. Настроението й беше великолепно. Край, свършиха се ученическите години. Предстоеше й да започне нов живот. И тя знаеше как да го започне. Щеше да стане актриса. Щеше да влезе в институт за театрално изкуство, да завърши и да стане известна актриса…

Марта се усмихваше, душата й пееше. Колко беше хубаво, когато те очаква такова блестящо бъдеще!

Утрото едва-що се беше пробудило. Първите лъчи на слънцето все още плахо надничаха над спящото градче. Наоколо цареше пълна тишина. Чуваше се само сладкогласното чуруликане на птичките и някъде отдалеч се носеше ранобудното кукуригане на петел. Улиците бяха безлюдни.

Марта почти беше стигнала до вкъщи, когато изведнъж се чу шум на приближаващ се автомобил. По пътя се носеше някаква кола. Не й обърна внимание и продължи да върви. Но оглушителното забиване на спирачки съвсем близо до нея я накара да спре и да обърне глава. Вишневочервена лада деветка бе на две крачки от нея. Едната й врата се отвори се показа противен тип: с ниско чело, дълбоко хлътнали очи, изпъкнали надочни дъги, кървавочервен белег на дясната буза, крив нос и масивна долна челюст. Беше огромен като скала.

Марта му обърна гръб и продължи нататък, ускорявайки крачка.

— Ей, скъпа, чакай малко! — грубо й подвикна онзи.

От гръмогласния му дрезгав глас я побиха тръпки.

— Ама защо бягаш сега, исках само да те попитам нещо… — недоволно продължи бабаитът.

Тя нямаше никакво намерение да се спира. Беше много изплашена.

Колата тръгна, изпревари я и й препречи пътя. Онзи застана пред нея, на лицето му беше изписано нещо като усмивка.

— Защо се дърпаш, скъпа, аз искам с добро, а ти…

— Какво искате от мен? — Момичето щеше да изпадне в истерия всеки момент.

— Ами искаме да разберем къде се намира една улица. Как беше… А сетих се, „Ленин“.

— Не е тук. По-нататък е.

— Хайде качвай се, ще ни я покажеш.

— Как ли пък не!

Марта отстъпи крачка назад, после две встрани. Трябваше да заобиколи някак здравеняка и колата. Той веднага предвиди хода й. Рязко пристъпи, хвана ръката й. Приближи отвратителното си лице до нея, вонеше на алкохол.

— Е, защо така сега бе, коте? Хайде, качвай се! Ще ни заведеш.

— Няма… — дръпна се момичето.

— Ще ни заведеш, казах! — злобно ревна онзи.

— Пуснете ме, ще викам! — опита се да го сплаши тя.

В този момент лицето й се оказа притиснато като в менгеме от огромните му потни длани. От колата излезе още един — чернокос и с уродливо лице, сякаш са го гърмели с топ. Завлякоха я до ладата. Марта се опитваше да се съпротивлява, но къде ти — все едно да спре багер.

Натикаха я в купето, вратите се затръшнаха, двигателят изръмжа и колата се понесе като стрела по безлюдната улица.

Момчето зад волана усили касетофона до край. Слушаха затворнически песни. Марта не ги обичаше. А точно сега й бяха страшно неприятни.

— Вече може да викаш — изкиска се в ухото й бабаитът и махна ръката си от устата й.

Марта избухна в истеричен плач. Притисната на задната седалка между двамата насилници, нямаше никаква възможност да се измъкне от лапите им.

— Страхотно маце си — изръмжа в ухото й вторият бабаит.

Момичето с ужас усети как грубата му ръка се промъква под роклята й и се провира между краката й.

— Недей! — викна му рязко.

Тя успя да освободи едната си ръка и я заби в лицето му, което всъщност си беше мутра от груба нещавена кожа. Но за него ударът й беше като погалване с перце.

Макар да не усети никаква болка, онзи се разлюти.

— Какво правиш бе, овца нещастна! — кресна той и я зашлеви по бузата.

В главата й закънтя, пред очите й запулсираха черни кръгове, започна да й се повдига. И изведнъж всичко се завъртя…

Ръката на бабаита вече се беше провряла между краката й и хищно бе сграбчила бикините й — чу се късане на плат.

Марта събра сили и вкопчи нокти в лицето му, издирайки го до кръв.

— Гле’й ти гадина! — ревна той.

Замахна и фрасна юмрук в лицето й. Съзнанието й се замъгли, усети силна болка в главата, вкус на ръжда. Зави й се свят и Марта потъна в тъмната бездна на безсъзнанието.

Когато дойде на себе си, се оказа извън града, в гората до същото онова езеро, където само преди малко посрещна изгрева със съучениците си. Тялото й гореше от непоносима болка, цялото й същество трепереше под насилника. Беше просната по гръб на капака на ладата. Чисто гола. Грубо, с необуздана жестокост я обладаваше третият от колата — онзи, който караше. Едва сега Марта успя да види лицето му. Имаше вид на съвсем порядъчно момче, с интелигентно лице, кестенява коса с добре оформена прическа. Но погледът му беше като на звяр. Сякаш самият сатана се беше вселил в него.

Нечия ръка я дръпна жестоко за косата и извърна главата й. Марта с ужас видя към лицето й да се приближава къс и дебел пенис.

Не беше по силите й да понесе всичко това. Тя изкрещя истерично и отново потъна в спасителния мрак на безсъзнанието. Следващото й пробуждане не беше толкова кошмарно. Лежеше гола на тревата до езерото. Насилниците бяха изчезнали. Беше съвсем сама. Разкъсаната й рокля се подмяташе на земята до нея.

Понечи да я вземе, но почувства болка да пронизва цялото й тяло. Зарида от безсилие и безпомощност. Заболя я още по-силно. Имаше чувството, че главата й ще се пръсне.

Беше в ужасно състояние. Слабините й бяха жестоко разкъсани, горните й предни зъби — избити. Не се досети веднага, защо я бе сполетяло това. А когато го проумя, й се повдигна от отвращение — всичко отвътре й се преобърна.

Надмогвайки слабостта си, тя се надигна, прикри криво-ляво голотата си с окървавената рокля и бавно тръгна по пътя към вкъщи.

Сълзите премрежваха погледа й, главата й бучеше, мислите й се бяха преплели в кърваво кълбо. После в главата й се образува защитен вакуум. Марта загуби способността да мисли рационално, да анализира събитията. Мозъкът й отказваше да приеме сигналите за болка — тялото й сякаш изтръпна и болката изчезна.

Едва държейки се на крака, поклащайки се като пияна, тя вървеше бавно напред. Не виждаше нищо пред себе си. Само омерзителните лица на насилниците бяха пред очите й. Тя не страдаше, не се терзаеше. Единственото, за което мислеше, беше отмъщението. Това й носеше облекчение.

Марта лежеше на високо болнично легло в стая с олющен таван. До нея седеше жена в полицейска униформа и пагони на капитан на милицията. Очите на момичето бяха празни и безучастни.

Беше тук вече втори ден. Изнасилена. Унизена. Струваше й се, че вътрешностите й са обърнати наопаки. Цялото й тяло беше покрито със синини. Имаше сътресение на мозъка, натъртване на челюстта, избити зъби. Цялото това страдание й беше причинено от онези изверги.

Вече беше дошла в съзнание. Жестоките сцени на насилието започнаха да изплуват на вълни в паметта й, не й даваха покой, изпълваха цялото й същество с презрение и омраза.

Бяха я изнасилили трима. Първо поотделно, после групово. Тя чу един от лекарите да говори с майка й в коридора:

— Това не са хора, това са животни. Дъщеря ви е можела да умре… — каза докторът.

— Така е, тя ми е толкова слабичка, толкова нежничка… — хълцаше майка й. — Та тя е още дете.

Марта също плачеше. Окайваше злощастната си съдба. Бяха минали само два месеца, откакто бе навършила седемнадесет. При ръст сто седемдесет и пет сантиметра тежеше малко повече от четиридесет килограма. Имаше изящни аристократични ръце и фини дълги крака. Беше красива. „Малко синеоко ангелче с руси коси като херувимски крила“ — лирично се обръщаше към нея майка й. Именно красотата я бе погубила. Появиха се демоните от мрака и хвърлиха ангела в бездната на ада. Как щеше да се измъкне?! Марта нямаше отговор.

Страданието й беше огромно. Понякога й се искаше да сложи край на живота си. Олекваше й само когато си представяше насилниците си на скамейката на подсъдимите, жалки и унизени. Искаше да ги види как се измъчват в очакване на тежката присъда, как крият очите си от хората.

— И така, вие твърдите, че сте били изнасилена — каза полицайката и неизвестно защо я погледна някак строго.

Марта кимна утвърдително. Да, твърдеше го. Не беше ли ясно от само себе си? Нима някой можеше да си помисли, че по собствено желание е позволила на онези зверове да се гаврят така с нея?!

— Колко човека бяха?

— Трима… — преглъщайки болката си, отвърна момичето.

Тежко й беше да говори за това. Не искаше да вижда никого. Но следователката не я дразнеше. Марта искаше справедливостта да възтържествува. А тази жена беше на страната на справедливостта и закона. Трябваше да намери и да накаже престъпниците, а тя трябваше да й помогне за това.

— Разкажете точно какво се случи.

— Натикаха ме в една кола…

— И вие им позволихте да го направят. — Следователката не зададе въпрос, а констатира факта.

Марта я погледна учудено. Тя какво, глупава ли беше, или просто й се подиграваше? Сякаш са я питали дали може да я натикат в колата!

— Познавате ли тези хора?

— Не.

— Защо са закачали точно вас?

— Нямаше друг наоколо.

Марта вече не искаше да говори с тази жена и да отговаря на глупавите й въпроси.

— Каква марка беше колата?

— Вишневочервена лада деветка.

— А номерът?

— Не знам, не го видях.

— Запомнихте ли лицата им?

— Да.

— Можете ли да помогнете за съставяне на фоторобот?

Обясни й какво означава това и по какъв начин се съставя портрет на престъпник.

— Да, мога.

Спомняше си много добре лицата на насилниците. Физиономиите на двамата, които я натикаха в колата, бяха запечатани дълбоко в съзнанието й. Смътно, но все пак достатъчно добре си спомняше лицето и на третия. Точно той я изнасилваше, когато бе дошла в съзнание първия път. Никога нямаше да забрави зверския и похотлив израз на гнусното му лице.

Но скоро се оказа, че не може да съдейства за изработването на фоторобот. Уж много ясно си представяше физиономиите на престъпниците, но когато трябваше да опише всяка черта поотделно — челото, ушите, носът, устните, брадичката — се объркваше и нищо не се получаваше.

Стори й се, че следователката остава с впечатлението, че не желае насилниците да бъдат заловени, сякаш иска да пази спомена за „щастливите мигове“, когато е била изнасилена едновременно от трима…

Но това не беше вярно. Тя ги ненавиждаше и ги проклинаше. Единственото, което искаше в момента, бе да бъдат намерени и наказани.

Годината беше хиляда деветстотин и деветдесета. Лятото и есента Марта прекара вкъщи, а през зимата замина за столицата. По-голямата й сестра Люба я покани на гости. Тя беше на двадесет и две и завършваше спортната академия. Успяла да й уреди място в някакви подготвителни курсове за ГИТИС[1].

Марта не заминаваше за столицата, за да стане известна. Вече не мислеше сериозно за артистична кариера. Сякаш някаква част от нея беше безвъзвратно загубена. Заминаваше за Москва, за да остави родното си градче завинаги в миналото. Може би, ако е по-далеч от него, би успяла по-лесно да забрави най-кошмарния ден в живота си. Онези тримата изверги така и не ги намериха.

Не след дълго обаче момичето осъзна, че в столицата също няма да може да забрави трагедията на живота си.

Първа част

Първа глава

Само преди малко всичко беше наред.

Никита се прибираше вкъщи след две години казарма и половин година гангстерска одисея. Беше облечен във войнишка униформа — сякаш се уволнява сега. Двете години казарма вече бяха зад гърба му, а последните шест кървави месеца ги зачеркна завинаги от живота си. Майка му и баща му го чакаха трезви в апартамента си, празничната трапеза трябва вече да бе сложена.

Щяха да празнуват „уво 93“, завръщането му вкъщи. Но не щеш ли, за беля отнякъде се появи едно черно БМВ, от него наизскачаха някакви бандитски мутри.

И всичките му планове неочаквано се промениха.

— К’во пра’иш бе, новобранец смотан! — нагло кресна единият мутраген, облечен с кожено яке с дебела подплата. — От к’ъв зор, мамка му, се буташ под гумите!

— Омръзнал му е животът…

Към Никита се приближи другият бабаит — с квадратна глава и усмивка. Но усмивката му не беше доброжелателна, а предизвикателна. В смисъл, търсеше си боя.

— Момчета, не сте прави — миролюбиво отговори Никита. — Защо минавате на червено?

— Този град е наш, ясно ли е! — тросна се първият. — Ние командваме парада тука, схващаш ли! И никой копче не може да ни каже, ясно!

— Ясно, ясно — предпази се с ръце от него Никита. — Всичко ми е ясно, изчезвам.

Трябваше да си тръгне, докато още не е станало късно. Ако влезеше в конфликт с тях, щеше да си навлече само неприятности и отново да започне война. А Никита вече беше толкова уморен от нея…

— Ей, на к’ъв се пра’иш, бе! — надменно и арогантно се тросна борецът и го дръпна за ръката. — Къде тръгна бе, помияр!

Никита го изгледа с такава физиономия, сякаш всеки момент щеше да се разплаче. Но не се разплака, а прецеди злобно през зъби:

— Виж, за помияра ще си платиш.

— Ама, верно! Ти к’во, ше ми се отваряш ли още.

Мутрата понечи да го удари с юмрук, но той вече беше подготвен. Приклекна рязко и с мощен замах му вкара един в слабините. Бабаитът изви от болка и се гътна на земята.

Другият погледна Никита с пренебрежение и се опита да го удари с крак. Но не улучи. Той отби удара и му нанесе първокласен ъперкът. Мутрагенът загуби равновесие и се строполи на асфалта като чувал.

Но това беше само началото.

От колата слязоха още двама. Единият имаше отвратителна мутра, дълбоко хлътнали очи и кървавочервен белег на дясната буза. Върху разкривените му устни бе изписана ехидна усмивчица.

А другият… Никита се препоти двадесет пъти, като видя огромния тип, който идваше бавно и заплашително. Човек скала, с празен поглед в тесните, рибешки очи. В тях се четеше пълно равнодушие към всичко. Но в същото време те го осъждаха. Не изразяваха нито злоба, нито ярост, нито вълнение, просто го осъждаха — хладнокръвно и непоколебимо.

Човекът скала се приближи.

— Смачкай го — нареди му белязаният.

В същия момент тежкият юмрук на онзи полетя към Никита. Той успя да избегне удара, мръдна леко водено и с все сила му вкара едно кроше. Юмрукът му се вряза в челюстта на нападателя, но онзи сякаш не усети. Май дори не забеляза, че са го ударили. С огромните си ръчища човекът скала го сграбчи за колана на панталоните и за яката на шинела, с едно движение го вдигна рязко във въздуха и го метна на земята. Стори му се, че се е забил половин метър в нея. Отгоре му се стовари тежък юмрук.

Никита видя навреме и прецени опасността, но успя само да мръдне глава леко вдясно. Юмрукът беше насочен към темето му, но уцели рамото му и му смаза ключицата. Адска болка нахлу във всяка клетка на тялото му. Ръката му моментално се схвана. От силната болка едва не загуби съзнание.

А човекът скала замахна още веднъж…

Всичко стана за части от секундата. Изведнъж до беемвето спря една лада шестица. С крайчеца на окото Никита забеляза от прозореца й да се подава нечия нежна ръка. Държеше пистолет със заглушител. Последва изстрел. Още един…

Човекът с белега трепна с цялото си тяло. Единият куршум го улучи под носа, заби се в плътно стиснатите му устни. Устата му се превърна в кървава каша от разкъсана плът и зъби. Вторият куршум го простреля точно между веждите.

Никита не чу първите изстрели — заглушителят уби и звука от третия. Куршумът се заби в гърба на човека скала, раздробявайки дясната му лопатка. Онзи така и не успя да свали вдигнатия си юмрук.

Никита реши, че четвъртият куршум е предназначен за него. Отмести се рязко вдясно и се скри зад поваления си нападател. И не сбърка, куршум продупчи тялото на гиганта пред него. Вече държеше трупа и не му позволяваше да се килне встрани. Доскорошният враг му стана сигурен щит.

Изведнъж въздухът затрепери от вой на полицейски сирени. Това подплаши бялата лада шестица и стрелеца в нея. Колата даде газ и с бясна скорост се понесе по шосето. Плътно по петите й се лепна полицейска лада седмица.

„Понякога ченгетата схващат много бързо — помисли си Никита. — А бандитите са толкова безмозъчни“ — добави мислено.

Почти с насмешка погледна първата двойка мутри, които бе напердашил. Само преди малко те наблюдаваха със злорадство двубоя му с човека скала, а сега май подмокриха гащите. Единият се бе втренчил с недоумение в тялото на белязания, сякаш не можеше да повярва, че дупката в главата му е съвсем истинска. Другият беше зяпнал стъписано Никита и беззвучно мърдаше устни.

— Е, какво си ме зяпнал? — попита го Никита.

Вече беше отметнал от себе си трупа на човека скала, който само му тежеше излишно.

— Какво направи, бе… — изрече мутрата с усилие.

— Какво, нещо не е наред ли?

— Защо ги… — Онзи огледа труповете с вцепенен поглед.

— Аз?! Да съм ги… Ти какво, братле, да не си се чалнал нещо.

— Кой стреля?

— Ами и аз това искам да разбера.

— Не се прави… Всичко знаеш ти…

Мутрата започна да се съвзема, размърда се леко, но погледът му остана вцепенен.

— Братле, ти май нещо не схващаш, а? — Никита завъртя пръст до слепоочието си. — Аз си се прибирах от казармата, ясно ли ти е… И изведнъж вие ми наскочихте. Спречкахме се. И чак след това се появи килърът. Той очисти шефовете ти.

— Познаваш ли го?

— Кого?

— Килъра.

— Откъде да го познавам.

— Всичко знаеш ти!

Никита започна да се дразни от магарешкия инат на този изрод, с удоволствие би му запушил устата. Достатъчно беше да повтори репертоара — един юмрук по канчето и проблемът е решен.

— Копеле, дай да се омитаме оттука, верно — раздвижи се и другарят му.

Хвана приятелчето си за ръчичка и го помъкна към колата. Онзи мълчаливо го последва. Двамата седнаха в колата и офейкаха. Телата на белязания и на човека скала останаха да лежат на асфалта.

Някъде отдалеч отново се чу вой на полицейска сирена. После пропищя още една. Около мястото на престъплението вече се беше събрала тълпа зяпачи. Всички бяха стресирани — все пак ставаше дума за професионално убийство, и то на мутри. Но никой не бързаше да си тръгва. Хората изплашено и с любопитство оглеждаха Никита и се вторачваха в труповете в краката му.

Той би могъл да си тръгне. Но задължително щеше да се намери някой, който да свидетелства срещу него. Ченгетата щяха да го хванат, да си направят неправилни изводи и да го призоват в съда като обвиняем. Ами ако му потърсят сметка и за старите грехове…

Остана на местопрестъплението и дочака полицейския патрул. Пристигна един млад лейтенант и двама сержанти с автомати.

Лейтенантът хвърли бегъл поглед на труповете и огледа тълпата зяпачи.

— Граждани, някой може ли да обясни какво се е случило тук? — попита гръмогласно.

От тълпата излезе някакво бабе със строг поглед на пламенна революционерка, изпълнена с комунистическа жажда за изобличаване на престъпниците и враговете на народа.

— Ето го! — посочи със закривен пръст към Никита.

Лейтенантът се напрегна. Сякаш чу: „Дръжте престъпника!“.

— Ето го, този видя всичко… — вече по-меко добави бабата.

— Войник ли си? — попита лейтенантът. — В уволнение?

— Аха, в уволнение — глупашки запримигва на парцали Никита. — Ето го блока ми…

— Какво се е случило тук в крайна сметка?

— Ами прибирам се аз към вкъщи значи. Майка ми ме чака, баща ми също…

— Това е ясно. Разказвай по същество.

— С една дума, някакви мутри започнаха да се заяждат. За нас, казват, светофарът винаги свети зелено. Бяха много агресивни…

— Така е, така си беше — побърза да се намеси мъж от тълпата. — Войничето няма нищо общо. Мутрите започнаха да го бият. И изведнъж цъфна една лада шестица, точно от нея дойдоха изстрелите. А после се появи полицейска кола и се юрна след бандитите…

Само след минути лейтенантът вече знаеше всички подробности за случилото се. Никита беше класифициран като потърпевш, но въпреки всичко не го пуснаха веднага. Изчакаха, докато се появи оперативно-следствената група.

Позволиха му да си тръгне едва след като показанията му бяха записани за протокола. Добре че никой не се сети да обърне внимание на датата на уволнението му във военната книжка. Никой не погледна и печата за зачисляването му на военна служба в местния военен отдел. Всички повярваха, че наистина си идва от казармата току-що.

Веднага щом го пуснаха, се прибра вкъщи. Но преди това слезе в мазето на блока — трябваше да вземе някои неща от там…

— Е, Никита, добре си ни дошъл! — съвсем сериозно го приветства баща му и вдигна за негово здраве винена чаша с минерална вода.

— Добре си ни дошъл, синко! — Майка му също беше в приповдигнато настроение.

Тя сложи в чинията му парче пушена сьомга.

— Благодаря — някак вяло й благодари Никита.

Настроението му хич го нямаше.

Живееха в просторен четиристаен апартамент в реномиран район на столицата, беше ремонтиран по последна мода и бе обзаведен с кожен диван, телевизор „Панасоник“ метър на метър, с една дума, не можеха да се оплачат от живота. Родителите му бяха бодри, спретнати, сериозни, добре облечени. Точно за тази идилия мечтаеше Никита. Мечтаеше за нея още преди половин година, когато всъщност се бе върнал от казармата.

Но тогава попадна в някакъв паралелен свят. Завари родителите си алкохолизирани и пропаднали. Някакъв негодник си беше присвоил апартамента им. В началото беше принуден да се свива заедно с тях в някаква мизерна дупка. След това влезе в мафиотска групировка — за да си върне отнетия апартамент и да изправи на крака родителите си.

Но затъна в разгулния живот, почерпките, момичетата, грубия рекет на бизнесмени, битките между бандите, разчистването на сметки. Имаше и ченгета, и натиск при разпитите, и килии в следствения арест. А после се започна голямата война, борбата за оцеляване. Именно свои хора искаха да го убият. Трябваше да отстоява правото си на живот, в резултат на което остави планина от трупове. Групировката, към която се числеше, престана да съществува. Териториите й бяха заети от друга криминална банда. С ченгетата си беше разчистил сметките. Уж вече бяха квит.

А апартамента все пак си го върна. Скъп ремонт и луксозно модерно обзавеждане — това беше компенсацията, която онзи негодник му остави. И родителите си излекува, върна ги към нормалния живот.

Край, вече можеше да се върне към нормалния живот. Затова днес бе крачил бодро към дома си, уж тези шест месеца изобщо не са били, уж току-що се връщаше от казармата. Настроението му беше превъзходно. Но не щеш ли, дяволът обърка всичките му планове — появиха се онези мутри, сбиха се, стреля се. Натъркаляха се трупове. После — ченгетата, разпити, протоколи.

Но най-после си беше вкъщи. Седеше на празничната трапеза, ала не беше весел, мъчеше го лошо предчувствие.

— Благодаря ти, синко, че се грижиш за нас с майка ти. Благодаря ти, че ни измъкна от дупката — каза баща му и отново вдигна чашата с минерална вода.

— Да пием за твое здраве, сине!

Студената минерална вода бе къде-къде по-приятна на вкус от водката, но на Никита му се прииска да пийне нещо по-силно — да успокои напрежението поне малко.

— Нещо май нямаш настроение, синко — забеляза майка му. — Какво има?

Никита мълчеше.

— Да не се е случило пак нещо лошо? — попита баща му.

— Е, защо мълчиш?

— Не знам, може и да се е случило. Не знам… Но общо взето… Общо взето, ако случайно изчезна, заключвайте вратата и си стойте вкъщи. Като миналия път.

— Почна се старата песен — навъси се баща му. — Пак ли си се забъркал в някаква каша…

— Ами… не аз се забърках. Забъркаха ме… Може би ще се наложи да се защитаваме. Ние тримата…

— Но нали ходим на работа…

— Работа означава да ти плащат много пари. А вие, извинявайте, имате просто работни места, вие сте само трудово заети и нищо повече. С една дума, имам достатъчно пари. Ще ви дам половината, а другата ще оставя за себе си. Стойте си вкъщи и не си показвайте носа навън.

— Както кажеш, синко… — Майка му не беше очарована от новината, но не падаше духом.

И баща му не изпадна в паника. Май вече бяха свикнали с нестандартните ситуации.

Неведнъж се бяха опитвали да ги отвлекат, за да влязат в следите на Никита. Първо го бе направил Чугунов и бе загубил четирима от своите.

След това ги нападна Бермуда. Три мутри намериха смъртта си пред вратата на този апартамент. На следващия ден сценарият се повтори. Отново бяха хората на Бермуда и отново имаше стрелба. Никита бе убил петима накуп.

Имаше много жертви, но за сметка на това родителите му бяха живи и здрави. Ако спазваха указанията му, всичко щеше да е наред. Вратата на апартамента беше устойчива, бронирана. Оченцето на видеокамерата показваше цялата площадка на етажа, всичко се виждаше на екрана на монитора. И бутонът за сигнализиране на полицията им беше подръка. А пък за работата… Това бяха бели кахъри. Винаги можеха да си намерят друга.

Но може пък и да преувеличаваше опасността. Възможно бе никой да не го притеснява. Но от главата му не можеше да излезе трупът на белязания и лицето на оня другия, който го обвини за смъртта на другарите си.

Възможно бе също бабаитът да осъзнае абсурдността на претенциите си. Но можеше и да не го направи. В такъв случай щеше да започне разчистване на сметки и Никита ей така, за нищо и никакво щеше да получи куршум в челото. Ще го убият, без да им мигне окото. Още повече че нападателите му са от мутрите, които спазват правилата и законите на престъпния свят. Явно бяха някакви главорези…

— Вие си стойте спокойно — каза Никита на родителите си. — Аз май трябва да вървя вече…

Прибра се в стаята си и се затвори. Отиде до прозореца и огледа двора. Като че ли нямаше непознати коли. Подозрителни типове — също.

Никита се успокои, но не остана със скръстени ръце. Започна да си приготвя багажа. Сякаш заминаваше на заточение.

В един огромен сак сложи вещи от първа необходимост. Подреди там и всичко за примитивната си дегизировка. Сложи и бронежилетка с трети клас защита, наследство от проклетото минало, стига е събирала прах в шкафа.

Откри още едно наследство от това минало и старателно го нареди на масата — трите пистолета ТТ. Бяха съвсем новички — още със заводската смазка, увити в промазана хартия. Но и трите бяха минали през нелегална работилница — на дулата им беше направена резба за заглушители. А ето ги и тях самите, вървяха в комплект с пищовите, както и патроните — по два магазина за всеки. Освен това имаше и две гранати — едната отбранителна, Ф-1 — лимонка, другата нападателна — РГД-5, на жаргон пиратка. С такъв арсенал не можеха да го изплашат никакви мутри.

Пистолетът ТТ е чудесно оръжие, но е съвсем непригоден за далечна стрелба и не е особено подходящ за водене на престрелка. Скорострелността му не е кой знае каква, а и патроните в пълнителя са само осем. Къде-къде по-добре щеше да е, ако имаше глок или берета. И точността им е по-голяма, и магазинът побира от петнадесет до двадесет патрона.

Но Никита смяташе за безсмислено да се води далечна стрелба, да не говорим за престрелка. Престрелката предполага поражение. За да побеждава, човек трябва да изпреварва противника най-малко с един ход. Елементът на изненада е гаранция за успех. Атаката от засада или даже в гръб не е подлост, а необходимост. Ако хванеш противника неподготвен, печелиш, ако си позволил да те въвлекат в престрелка, загубен си.

Пистолетът ТТ е безценен за внезапна атака от близко разстояние. Само пробивната му способност каква е! При начална скорост на куршума от четиристотин и двадесет метра в секунда той с лекота пробива бронежилетка с трети клас защита.

Никита зареди и трите пистолета, два от тях мушна на дъното на сака, там пъхна и гранатите.

Сега беше ред на дрехите. Сложи едни широки дънки, чифт австрийски обувки с дебела подметка, широк като чувал пуловер, от който не хвърчат пухчета или вълнени конци, плетена черна шапка и разбира се, топло яке от небоядисана естествена кожа. Не забрави да сложи и чифт кожени ръкавици, които също не оставят никакви улики.

Приготви и парите. Имаше само осем хиляди долара — остатъци от някогашното му финансово благосъстояние. Три хиляди щеше да даде на родителите си, а другите пет да остави за себе си. Беше им обещал половината от сумата, но все пак в момента той имаше по-голяма нужда от пари. Те осъзнаваха това много по-добре и от него самия.

От време на време поглеждаше през прозореца. Но не забеляза нищо подозрително. И на площадката на етажа всичко беше спокойно.

Преди да си легне, провери още веднъж дали са заключени резетата на бронираната врата, дали функционира бутонът за сигнализиране на полицията. Всичко беше наред.

Легна си в десет вечерта.

Много му се искаше на следващата сутрин да се събуди късно, в добро настроение и да не го мъчат лоши предчувствия. Тогава може би би повярвал, че не го застрашава никаква опасност.

Но уви, вътрешният му будилник го събуди в шест. Беше късна есен, навън все още беше тъмно. Но пред блока вече стоеше някакъв „Форд Скорпио“. Не го беше забелязал предишния ден. Бе застанал точно на място — пред изхода на двора. От колата се виждаха много добре всички входове на блока. Никой не би могъл да излезе незабелязано. Може би само ако се спусне с въже от четвъртия етаж от другата страна.

Ако знаеше със сигурност, че в онази кола седят враговете му, Никита най-вероятно щеше да направи точно това. Но първо трябваше да се убеди, а после да обмисли всичко много внимателно. Да разбере кой точно го преследва, да изясни съотношението на силите. И чак след това да променя местопребиваването си. Лесно щеше да си намери квартира. По-сложно бе да прецени какъв начин на живот да води на новото място: да чака ли с подвита опашка, или да крои някакви планове.

Той въведе в стаята си идеален ред, изми си лицето, закуси набързо в кухнята и предупреди родителите си, че тръгва. Започна да се облича. Обу дънки, обувки, риза, върху нея навлече бронежилетката и хубаво я затегна. След това нахлузи пуловера, якето, на главата нахлупи шапка. Взе хартиена пазарска торба. Пъхна в нея няколко книги за тежест, взе заредения пистолет и мушна ръката си вътре, като същевременно улови и дръжките на торбата. Метна сака с багажа на гръб, на лявото рамо.

Това е, вече можеше да излиза.

Слезе на двора. Спря за малко до уличната лампа. Запали цигара. Изпусна струйка дим и се насочи към изхода на двора. Но не към този, където стоеше форда, а към другия, предназначен за пешеходци, и после към пътеката между неговия и съседния блок.

Ако входът му действително е бил под наблюдение, нямаше как да е останал незабелязан. Оказа се прав. С крайчеца на окото забеляза от колата да слизат трима типове и бавно да тръгват след него. Единият пъхна ръка под дебелото си яке. Това е то, започна се…

Никита ускори крачка, мина бързо по пътеката между блоковете. Преследвачите му също закрачиха по-бързо.

Можеше да тръгне към трамвайната спирка, но той предпочете да поеме в друга посока. Насочи се директно към безлюдния в този ранен час парк. Вече не вървеше, а почти тичаше — все едно чак сега е разбрал, че го преследват, и се опитва да избяга. От време на време се озърташе уж изплашено назад. Всеки път виждаше преследвачите неотлъчно по петите си.

Небето ставаше все по-светло. Нощната тъмнина отстъпваше място на сутрешния здрач, но редките улични лампи по алеята все още не бяха угасени.

За сметка на това пътечката, по която сви, изобщо не беше осветена. Никита вече тичаше. Преследвачите му също се затичаха. Без да се обръща, той усещаше, че всеки момент ще започнат да стрелят. Все пак мястото бе съвсем безлюдно.

Премина към спринт и на пълна скорост влетя в една полуразрушена тоалетна. Прилепи се до преградната стена и притаи дъх. Чу приближаващите стъпки. И шума от тупването на пакета с книги. В ръката му остана само ТТ-то.

Последния път беше застрелял петима накуп — един голям бос и четиримата му телохранители.

Това беше отдавна. Преди сто години. Макар оттогава да бяха минали всъщност едва три дни.

Сякаш вече беше забравил цялата тази история, но се наложи да си припомни всичко отново.

Най-важното е изненадата. Най-важното е да изпревариш противника с един ход. Най-важното е да победиш.

Едната мутра влетя в тоалетната с голяма засилка и едва успя да вземе завоя. Никита му помогна да спре — съвсем равнодушно го простреля в главата. Примъкна тялото му към себе си, за да го използва като щит.

Вторият си изпроси олово в сърцето. Никита не искаше да го прави, но…

Третият успя да извади пищова си и почти го насочи към него. Но той го изпревари за части от секундата — напълно достатъчно за един изстрел. И мутрата го разбра.

С крайчеца на окото бабаитът видя приятелите му падат по-косени на мръсния под. Мозъкът му успя бързо да анализира ситуацията и да направи извода, че срещу него стои сериозен противник. Затова застина на място, когато Никита опря дулото в гърдите му, и даже престана да диша, а пистолетът се изхлузи от ръката му. Никита не бързаше да стреля.

— Виж ти! Позната физиономия!

Човекът наистина му беше познат. Беше същият, който предния ден го обвини за смъртта на приятелите си.

— Е, какво мълчиш! — попита Никита.

Бабаитът, изглежда, съвсем беше загубил дар слово. Целият трепереше от страх, зъбите му тракаха. Направо си беше глътнал езика.

— Мен ли преследваше, говедо?

Мутрата кимна утвърдително.

— Защо?

Онзи присви рамене, сякаш и сам не знае, но жестът му изглеждаше неправдоподобно.

— Не знаеш, така ли? Добре тогава!

Даде му да разбере, че ако не проговори, всеки момент ще натисне спусъка.

Онзи направо се затресе, краката му се подкосиха и се подпря с рамо на полуразрушената стена, само така успя да запази равновесие.

— Знам… — изрече с усилие.

— Е, говори!

— Ами… такова… натопиха те. Един вид, заради тебе са очистили Посечения…

— Посечения? Онзи с белега ли?

— Ъхъ…

— Кой ме накисна? Ти ли?

— Нее, не съм аз…

— Питам ти ли?

— Ама аз не исках…

— Не си искал, но са те принудили… Добре де, няма значение.

Никита следеше с едно око обстановката наоколо през процепа в стената. Засега всичко беше спокойно, любители на сутрешния крос тичаха в лек тръс в края на алеята, но никой не приближаваше към тоалетната.

— Посечения е имал групировка. По-скоро има… Нали така!

— Да…

— Колко момчета са?

— Ами… около двайсет човека ще има…

— С какво се занимавате? С рекет ли?

— Ами пазим „гърба“ на някои бизнесмени. Но не се занимаваме само с това…

— С какво още.

Онзи бе страшно наплашен и бе готов да предаде и майка си, и баща си без никакви угризения на съвестта.

— Ами с коли… С коли се занимаваме…

— Крадете ги значи. Кой зае мястото на Посечения?

— Валята… Но той не му е заместник, той по принцип си беше бос, бяха на равни начала с Посечения.

— Ами точно този Валята е очистил Посечения. А ти си му помогнал да прехвърли вината върху мен. Що ли не взема да ти видя сметката, гад такава!

— Недей, моля ти се!

— Ами всичко зависи от теб! Къде движи Валята?

— В смисъл?

— В коя кръчма можем да го намерим?

— Аа… Ами в „Рубинена звезда“.

В същия този миг от джоба на мутрата се чу пиукане на мобилен телефон.

— Валята ли звъни? — попита Никита.

— Той е…

— Ще трябва да говориш с него. Давай. Кажи му, че всичко е наред и че сте хванали момчето… И внимавай, една излишна думичка и край, дотук си!

Мутрата закима бързо в знак на съгласие, извади от джоба на якето си джиесема и го долепи към ухото.

— Да, Валя, всичко е на шест… Да, при нас е… Да, караме го… Е, хайде, чао засега…

Никита беше доволен от поведението му. Кимна одобрително и му взе телефона.

— Къде трябваше да ме закарате?

— Ами, в „Звездата“…

— Къде е това?

Мутрата каза някакъв адрес.

— Шофьорът знае ли го?

— Какъв шофьор?

— Ами онзи, който остана в колата.

— Ъхъ…

— Хайде, обади му се да дойде с колата до парка. Ще отидем да го посрещнем.

Онзи сякаш възкръсна от мъртвите. Лицето му мигом се просветли, вече нямаше и помен от бледостта му. Разбра, че му подаряват живота. После щеше да му мисли как да се измъкне.

Той се свърза с шофьора, каза му да докара колата по-близо до парка.

— Е, к’во, тръгваме ли? — попита той.

— Много бързаш! А труповете?

Не само стените на тоалетната бяха разнебитени, но и подът — през една от дупките можеше да мине цял слон. Никита може и да преувеличаваше малко, но ония двамата влязоха в нея без проблем, живият им авер се погрижи.

Преди да хвърлят мутрите в клоаката, Никита огледа пистолетите им. Единият беше с револвер „Наган“, а другият — с протрит от носене „Макаров“. Най-вероятно и двата вече бяха изцапани с кръв. За сметка на това пищовът на третия си го биваше — съвсем нов на вид „Стечкин“ с вместимост на магазина от двадесет патрона и зареден пълнител.

— Убивал ли си с него? — попита го Никита.

— Ами не, само го пробвахме как стреля преди няколко дни…

— Но днес можеше да ме пречукаш с него.

— Недей така, братле, не ме разбра правилно, просто искахме да поговорим с теб…

— Ясна е работата… Добре де, изхвърли в тоалетната нагана и макарова. А стечкинът става мой.

Мутрата вдигна от пода двата пистолета, отиде до разпадащата се дупка на нужника и един след друг хвърли и двата пистолета.

— Я сега погледни дали твоите приятелчета са потънали в лайната! — нареди му Никита.

Онзи не се възпротиви и послушно се наведе ниско над дупката.

— Аха, потънали са — изпълнително му докладва онзи. — Не се виждат…

— Ами тогава довиждане…

Никак не му се искаше да го прави. И може би не той, а някой друг натисна спусъка. Двата куршума пронизаха тялото на мутрата един след друг. Онзи залитна и вече мъртъв, пропадна във вонящата яма.

И този потъна…

Никита огледа внимателно тоалетната. Забеляза следи от кръв. Какво пък, може просто да са счупили носа на някого тук. Никой няма да им обърне внимание. Мушна ТТ-то под якето, скри автоматичния пистолет „Стечкин“ в сака. Така. Вече можеше да върви.

Излезе от тоалетната със съвсем равнодушен вид. И точно в този момент покрай него се шмугна някакъв запален спортист. Никита се спря, извади си цигара, запали я. Дочака, докато мъжът излезе от нужника. Онзи не прояви никакви признаци на безпокойство. Значи не бе забелязал нищо странно. Отлично!

Тъмносиният форд чакаше до металната решетеста врата на парка. Той се приближи до него съвсем спокойно и отвори шофьорската врата.

— Ей, к’во пра’иш, бе! — Мутрата усети чак сега, че нещо не е наред.

Но вече беше късно. Дулото на ТТ-то беше насочено точно към дясното му око.

— Само да мръднеш, и ще те убия… — предупреди го строго Никита и отвори задната лява врата.

Седна на празната седалка и през облегалката опря дулото в гърба на шофьора.

— Тръгваме ли?

— Къде?

— А къде трябваше да се отидем. Къде чака Валята.

— Аа, Валята ли… Не знам къде чака…

— Ще си го изпросиш за лъжата.

— Ама наистина не знам…

— В „Рубинена звезда“.

— За пръв път я чувам.

— Нали ти казах, ще си го изпросиш за лъжата.

— Аа, „Рубинена звезда“… Ресторант ли беше това?

— Аха, ресторант — подсмихна се иронично Никита.

Не толкова го дразнеха, колкото го забавляваха жалките опити на мутрата да се прави на луд.

За да стигнат до ресторанта, трябваше да прекосят целия град. Пристигнаха благополучно в десет часа — доста раничко за ресторант. Но пред входа му вече стояха две западни коли — джип „Чероки“ и запазено BMV седмица.

— Коя е колата на Валята? — Никита попита шофьора и за да бъде по-убедителен, щракна петлето на пистолета.

— Черокито — измънка онзи.

— Сигурен ли си?

— Сигурен съм.

— Помисли си пак.

— И беемвето също — смотолеви онзи, след като се поколеба за момент.

— А първо ме излъга… Нали ти казах, ще си го изпросиш за лъжата. — С ръкохватката на пистолета Никита рязко удари мутрата в слепоочието.

Ударът беше смъртоносен. Кой му е виновен? Да не си беше играл на шикалки.

Още по пътя бе извадил от сака дегизировката — брада и мустаци, намъкна рошавата перука на главата и си сложи някакви идиотски слънчеви очила. Успя да презареди ТТ-то. Провери и стечкина.

Премести мъртвеца на дясната седалка и го нагласи, сякаш е задрямал, сложи сака върху коленете му, а самият той седна на шофьорското място. Запали колата и влезе в задния двор на ресторанта. Никой не се опита да го спре. Освен това на портата нямаше катинар.

Несмущаван от никого, Никита спокойно обърна колата с лице към портата и чак след това слезе от нея, като взе пистолетите. Джобовете му бяха доста широки — в левия без проблеми се побра ТТ-то със заглушителя, а стечкинът — в десния.

Вече не се съмняваше, че си има големи проблеми. Толкова големи, че можеха да се решат само ако се изтръгнат от корен. И това трябваше да стане рязко и решително, и най-важното бързо — докато не са израснали други корени.

От покойния шофьор Никита бе научил как изглежда Валята: чернокос бабаит с крива мутра, сякаш топка го е праснала в лицето като малък и е сплескала носа и скулите, а хлътването е останало за цял живот. Мина безпрепятствено през кухнята. По пътя се натъкна на две жени с бели престилки и мъж с износено кожено яке. Те само го погледнаха учудено, но не му казаха нищо.

Мутрите — шестима на брой — седяха на маса в центъра на ресторанта. Никога не би ги объркал със случайни посетители, като куче надушваше мафиотите от километри.

Но сред тях липсваше човек с чертите на Валята.

Понечи да тръгне обратно към изхода, но вече беше късно.

— Ей, к’во пра’иш тука? — изпитателно впи поглед в него един от компанията.

Друг го погледна подозрително в ръцете, после отмести очи към джобовете му. Никита застина на място като прикован — сега не трябваше да прави резки движения.

— Къде е Валята? — попита той.

— Валята ли? Ще дойде малко по-късно. Защо ти е?

— Ами тука един човек иска да говори с него.

— К’ъв?

— Ами един, дето му бил създал проблеми, без да има защо.

Странният му вид и странните думи, ръцете в джобовете — всичко това не можеше да не ги накара да се усъмнят, че има нещо гнило. И нищо чудно, че единият от тях изведнъж рязко пъхна ръка под якето.

С едно движение, Никита извади стечкина от джоба — беше без заглушител и излезе лесно. ТТ-то се появи с малко закъснение. Но междувременно най-досетливият от бабаитите вече беше проснат на масата с простреляна глава.

Владееше перфектно македонската стрелба с два пищова. И получи оценка шест плюс за майсторството, което показа. Потвърждаваха го шестте трупа на мутрите и кръвта из целия ресторант.

Оттегли се от местопрестъплението през задния изход. Вървеше с уж вяла, мързелива походка, но всъщност се движеше достатъчно бързо. На пътя му се изпречи един сервитьор. Изпусна таблата от страх и кой знае защо, вдигна ръце.

— Глупак! — Никита го мушна с дулото на стечкина в слънчевия сплит и продължи нататък.

Колата си беше на мястото. Качвай се, пали и тръгвай.

Той седна зад волана и затвори вратата. Но преди да потегли, изхвърли навън тялото на шофьора. Последваха го и двата използвани пищова.

Пак бе на доброволно заточение. Отново на квартира. Но този вариант бе за предпочитане пред студената затворническа килия или още по-лошо — пред черната земя. А и апартаментът не беше никак лош — двустаен, след ремонт, обзаведен с пълен комплект стари, но съвсем запазени мебели, с телевизор и телефон.

Никита лежеше на дивана пред телевизора. На масата пред него имаше чиния с пелмени, два пакета чипс, бутилка бира. В ръката му димеше цигара.

Цялото му внимание беше насочено към екрана. Повтаряха вчерашния репортаж от ресторант „Рубинена звезда“. Показваха преобърнатата маса, шестте трупа до нея, дознателите, които обикалят с линийки и четчици, някакъв оператор, който протоколира всичко. Последва днешният коментар за произшествието. Говореше някакъв полковник на милицията.

— Самоличността на убитите е установена. Те са членове на криминална групировка, занимаваща се с кражби и препродажба на автомобили, основно западни. Единият е бил обявен за издирване по подозрение в убийство…

Ето че го издириха, помисли си Никита. Но, уви, нямаше да могат да го осъдят с цялата строгост на закона.

— Разполагаме с оперативни данни — продължи полковникът, — че се е отличавала с особено груби и цинични методи на действие. Заедно с автомобилите са били отвличани и собствениците им. Те са били жестоко пребивани, често до смърт. Имаме основания да предполагаме, че кървавата касапница в ресторант „Рубинена звезда“ е в резултат на търкания между конкурентни групировки, но е възможно и разчистване на сметки между боса и хората му…

— Знаете ли къде се намира той сега? — попита журналистката.

— Въпросната групировка е оглавявана от двама души. Единият беше убит предния ден, когато убиецът е стрелял от автомобил. Не успяхме да го задържим.

— А другият къде е? Интересно какво мисли той за този инцидент.

— И ние бихме искали да разберем същото. Но за съжаление местонахождението му засега не ни е известно. Изчезнал е веднага щом е научил за случилото се. Обявен е за издирване.

— Имате ли някакъв напредък по отношение на самоличността на убиеца? Доколкото е известно, бил брадат мъж с очила.

— И най-вероятно с перука — отвърна полковникът. — По случая се води разследване.

— Зрителите биха искали да разберат доколко успешно се води това разследване.

— Разбирам напълно подобен интерес. Но за съжаление това е следствена тайна.

Никита се подсмихна иронично. Следствената тайна е едно, а посърналият вид на полковника — нещо съвсем друго. Ако беше на прав път, очите му щяха да сияят от задоволство, а той явно бе в задънена улица, както и следствието. Ето защо бе толкова умърлушен.

Никита бе действал професионално, без да оставя каквито и да било улики. Бе изхвърлил пистолетите, бе се отървал от колата, бе изгорил перуката, брадата, мустаците, очилата и ръкавиците. Нещо повече, бе прежалил също и якето, и обувките си.

Якето, разбира се, вече фигурираше в полицейските протоколи. Освен това върху него бяха полепнали фини частици барутен прах, а обувките му бяха оставили следи в ресторанта. Затова без всякакво колебание ги бе изхвърлил през нощта до кофите за боклук. Сигурно доброволните му пожертвования бяха вече грижливо прибрани от някой клошар. Още предния ден бе купил ново яке и обувки, веднага щом се бе договорил със собственичката на апартамента за цената на квартирата и бе взел ключовете от нея.

Ченгетата нямаше да го намерят. Не търсеха там, където трябва. Не би било сложно да научат кой е Никита Брат — свидетел на убийството на мутра с прякор Посечения. Посечения беше убит от неизвестен килър. Никита нямаше нищо общо с този случай.

Стрелбата в „Рубинена звезда“ Също трябваше да е дело на този убиец или на неговия поръчител. Така че Никита нямаше нищо общо и с това убийство.

От предаването стана ясно, че ченгетата все още не знаят за трите трупа в тоалетната.

Имаше и още един важен извод — босът на групировката с прякор Валята се бе покрил някъде. Знае негодникът, че не му е чиста работата. Остави ченгетата да си блъскат главата с този заплетен случай, а самият той си е плюл на петите, за да не им падне в ръчичките, че както са се разлютили…

Ако информацията, която получи от шофьора, бе вярна, групировката трябваше да наброява около двадесет мутри. Десетима от тях вече бяха извън играта. Никита се постара да ликвидира още двама и да припише смъртта им на неизвестния убиец, онзи, безспорния виртуоз в стрелбата с пистолет. Всичко на всичко да са останали най-много десет човека.

Валята бе постъпил правилно, като се бе покрил, но едновременно с това бе направил и голяма грешка — сега ченгетата щяха да му стоварят цялата вина и разследването на серията убийства щеше да се концентрира изцяло върху групировката му.

Валята щеше да се крие, да бяга от ченгетата и без съмнение, нямаше и да се сети даже за някакъв си там Никита със странната фамилия Брат. С една дума, той нямаше от какво да се страхува. Но въпреки всичко ще трябва поне две седмици да не излиза от квартирата, докато не се уталожат нещата. Онзи, който сам се пази, и бог го пази.

Сега трябваше да разбере как са родителите му.

Никита протегна ръка към телефона. Само след пет минути вече знаеше, че при тях всичко е наред и през последните два дни никой не ги е безпокоил.

Втора глава

Тя стоеше пред магазина. Мило, красиво момиче с ослепително руси коси и големи сини очи. Никита не забеляза веднага красотата й, но моментално го обзе необяснимо чувство на нежност, когато видя с какво страдание гледа разпилените портокали в краката си. Беше толкова объркана и притеснена, че не можеше да предприеме нищо. Просто стоеше и ги гледаше, примигвайки недоумяващо.

Хартиеният плик падна от ръцете й пред очите му. Той видя как портокалите се изсипват, но не видя как се пръскат като топки във всички посоки. Като омагьосан, се бе втренчил в момичето, цялото му внимание беше погълнато от това крехко създание. Още от първия поглед душата му се изпълни с необяснима нежност към нея.

Най-после тя откъсна очи от земята и го погледна.

— Извинете… — Усмихна се плахо и срамежливо. — Стана, без да искам…

— Вие извинете, че съм толкова несъобразителен — опомни се Никита, наведе се и започна да събира портокалите.

Но момичето продължи да стои. Той усети погледа й в гърба си. Може пък да има проблеми с гръбначния стълб, може да й е трудно да се наведе… Нищо подобно — последните три портокала тя ги вдигна сама.

Никита събра плодовете в празна торбичка и я подаде на момичето.

— Ето, заповядайте, сега няма да се разпилеят…

— Благодаря — каза тя, протягайки ръка към плика.

Но Никита го дръпна към себе си — навреме съобрази, че е прекалено тежък за такова крехко и фино същество като нея.

— Искате или не, длъжен съм да ви помогна — реши той и й се усмихна.

Никога не беше предполагал, че в него дремят такива нежни чувства. И кой знае защо, докато я гледаше, изпита непреодолимо желание да се грижи за нея. Ех, тази норма да се спазва благоприличие. Ако не беше тя, с удоволствие би я вдигнал на ръце и би я понесъл, ако ще, на край света.

Тя, изглежда, почувства душевния му порив и бледото й красиво личице изведнъж поруменя. В очите й се появи сърдечност.

— Знаете ли, живея далече. Но можете да ми помогнете да ги занеса до колата.

Виж ти, значи е с кола.

— Ваша ли? — неочаквано за себе си се развълнува той.

— Да.

— Или на мъжа ви…

Разбра причината за вълнението си — изведнъж се изплаши, че красавицата е омъжена. Какво му ставаше?

— Не съм омъжена — срамежливо се усмихна тя. — Живея сама…

— Аз също — изтърва той, без да иска. За да се измъкне от неловката ситуация, попита: — Къде е колата ви?

— Ето я.

Момичето му посочи бяла лада осмица. Беше съвсем нова, в купето все още миришеше на пластмаса и изкуствена кожа. Никита вдиша с пълни гърди приятния мирис и остави плика на седалката. Чаровната непозната вече седеше зад волана.

Беше пъхнала ръка в дамската си чанта, която висеше на рамото й. Сигурно си търсеше ключа.

Но докато го търсеше, се замисли за нещо и при това внимателно се вгледа в лицето му — сякаш се опитваше да разбере що за човек е — дали е добър, или е средна хубост.

Не можеше да откъсне очи от нея. Не го интересуваха душевните й качества. Беше уверен, че тя е най-доброто, което би могъл да има. Гледаше я и й се възхищаваше. На лицето му сияеше усмивка, в очите му се четеше възторг.

— Да си вървя ли вече? — попита я плахо и с явно нежелание да си тръгне.

— Ами да, довиждане — сякаш се опомни тя. — Благодаря ви.

— Няма защо.

С печално изражение, Никита понечи да затвори вратата, но изведнъж зарадван се сети за нещо.

— Да, извинете, забравих да ви попитам как се казвате…

— Роза.

— Какво красиво име.

— А вие?

Изглежда, и Роза нямаше голямо желание да се отърве от него.

— Никита. Може просто Ник.

— Хубаво, Ник, ще го запомня.

— Роза, далече ли живеете наистина?

— Да.

— Във висок блок ли?

— Да, във висок. Защо питате?

— Ами бих искал да разбера дали ще се качвате с асансьор, или пеша.

— Честно казано, живея на висок етаж, на предпоследния. Но имаме асансьор. Да не би да искате да ми помогнете?

— Знаете ли, с удоволствие бих го правил до края на живота си.

— Звучи много романтично — свенливо се усмихна тя.

— Може пък да опитаме…

Тя се замисли за миг и след кратка пауза кимна утвърдително.

— Ами да опитаме…

Окрилен, Никита се намести на седалката до нея.

През цялото време, докато пътуваха, той я омайваше с какви ли не лирични дитирамби. Чувстваше се като пълен идиот, но му беше все тая. Единственото, от което в момента се страхуваше, беше да не загуби Роза.

Даже не си спомняше как пристигнаха в дома й. Едва ли след това би познал двора на блока. В кабината на асансьора виждаше само едно — очи с неземна красота. Потъваше и се губеше в тях целият.

За случилото се след това имаше само откъслечни спомени. Разбира се, оцветени в розови краски. Роза го въведе в апартамента си, покани го да седне в хола, направи кафе. Седяха на дивана и пиеха с наслада ароматната напитка. Говореше й за нещо красиво и романтично, а тя го слушаше в захлас, цялата поруменяла. В един прекрасен миг Никита усети, че е започнал да говори в рими. Нещо за „чудното мигновение“ — стиховете на Пушкин от училищната програма. Роза го слушаше унесено, а очите й горяха пламенно. Беше им хубаво заедно. И някак от само себе си се получи така, че малката й топла ръчичка се озова в неговата длан.

Времето летеше неусетно. Никита даже не разбра кога е дошла вечерта, а след това и нощта. А той продължаваше да седи на дивана с чаша кафе пред себе си, което отдавна беше изстинало.

Беше гладен. Но май не го забелязваше.

— Ами аз сигурно ще тръгвам вече…

Трябваше да приложи голямо усилие върху себе си, за да се пробуди от този прекрасен сън наяве.

— Да, късно е вече…

Роза като че ли също се опомни и излезе от сладкия унес. Красивите й очи вече не искряха влюбено, изпълниха се с тъга. Не искаше той да си тръгва.

— Единадесет и петнадесет е — констатира Никита.

— Толкова късно ли е станало? — сепна се тя и погледна изумено празната маса пред тях.

— Никита, вие сте много странен човек…

— Защо?

— Същински омайник сте. Защо не ме подсещате да сложа нещо за хапване! — Тя стана, притвори очи и протегна ръка напред, сякаш да се предпази от него. — Сега пак ще ме заговорите… А аз ще ви слушам ли, слушам. Вие ще продължите да говорите, а после ще излезе, че съм лоша домакиня.

— Защо говорите глупости?

— Не са глупости. Скоро ще стане полунощ, а ние и троха хляб не сме сложили в уста.

Така си беше. Просто невероятно — повече от четвърт денонощие беше прекарал у тях и това време беше минало неусетно, като миг.

— Никита, ще останете при мен тази нощ. Ще ви постеля в хола. Но това после. Сега можете да погледате малко телевизия. А аз ще сготвя нещо набързо.

Роза изчезна в кухнята. Никита остана сам в хола. Чак сега обърна внимание на обстановката около себе си: скъпи тапети, нова мека мебел, видео „Панасоник“.

Роза имаше намерение да го сложи да спи тук. Значи имаше още една стая — спалня. Май не би имал нищо против да се озове в нея. Въпреки че… Изведнъж се хвана за мисълта, че сексът не е най-важното, което иска от Роза. Това момиче плени сърцето му с ангелската си душевна чистота. Вече знаеше какво е платонична любов.

Най-после Роза се появи. В ръцете си държеше чиста кърпа и му се усмихваше мило и свенливо.

— Вечерята скоро ще е готова. А преди това, ако искате, можете да си вземете душ…

Той прие предложението на драго сърце и само след миг се наслаждаваше на силните топли струи. Роза също взе душ и се наложи Никита да пошета в кухнята. Той пое щафетата от стопанката и се справи успешно със заръката й — допече заека във фурната.

След душа Роза се позабави в спалнята си, след което влезе в хола при Никита.

Той едва сдържа учудването си. Тя вече не беше ослепително руса блондинка с дълга коса, падаща меко върху раменете й на големи масури, а тъмноруса и подстригана на черта. И гримът й. Изглеждаше съвсем различно, но беше същото миловидно, нежно и трогателно свенливо момиче.

— Учуден си, нали — каза тя повече като констатация, а не като въпрос.

— Честно казано, да…

— Това е истинската ми коса, онова беше перука.

— Ясно.

— Нищо не ти е ясно. Уча в театралната академия, днес влизах в образа си.

— Нещо от сорта на репетиция, така ли?

— Ами да, нещо такова.

— Само че не си се променила много. Пак си толкова миловидна.

— Наистина ли? Мислиш ли?

Тя се приближи до него. Никита беше омаян от упояващия мирис на чисто тяло и парфюм.

— Ти си най-най.

Сякаш между тях премина ток. Той нежно обхвана с ръце раменете й, притегли я към себе си и почувства нейната взаимност. Беше привлечена от него като от магнит.

Опиянен от любов, Никита приближи устни до нейните. Но в последния момент тя извърна глава и устните му докоснаха гладката кожа на бузата й.

— Струва ми се, че имахме намерения да слагаме масата…

Личеше, че прави неимоверни усилия над себе си, за да се отдръпне от него. Никита също се опита да контролира емоциите си.

Издържа стоически цял час.

Заедно сложиха масата в хола: специалитетът на домакинята, суров опушен салам, тънки филийки сушена есетра, червен хайвер в малка кристална купичка. Е, и разбира се, портокалите. Не минаха и без шампанско. Само че Никита изобщо не мислеше за храна в момента. Цялото му внимание беше погълнато от Роза. Още преди да вкуси от алкохола, вече беше опиянен.

Роза също почти не се хранеше. За сметка на това шампанското вървеше много добре. Бяха изпили цялата бутилка, без дори да забележат.

— Никога не съм пила толкова много — каза Роза, сякаш потънала в сладък унес, и отпусна глава върху рамото му.

Беше притворила очи, сочните й устни го молеха за целувка.

Никита отново бе обзет от страстта. Той се наведе към нея и впи устни в нейните.

Роза му отвърна, но се целуваше някак неумело. Сякаш го прави за първи път в живота си.

В един момент той я вдигна на ръце и я понесе към спалнята. Тя не се възпротиви и с покорността на робиня се остави в силните му ръце. Очите и бяха притворени, устните й трепкаха беззвучно, сякаш чакаха целувка.

Никита я сложи внимателно на леглото. Роза беше изцяло в негова власт. Можеше да прави с нея каквото поиска. Само че той не бързаше да се възползва от победата си. Вървеше към целта си много бавно, нежно и внимателно. Струваше му се, че ще оскверни тази невинна красота, ако я обладае бързо и грубо.

Минаха около два или три часа преди да реши, че вече може да я има. В последния момент обаче момичето се изплаши от нещо и плахо се опита да се освободи от прегръдката му. Но все още беше в плен на насладата. Той можеше и да не забележи притеснението й и да я обладае, но го забеляза веднага и я разбра. Тя искаше да му се отдаде, но се страхуваше от нещо. Може би на следващия ден щеше да се обвинява, че се е предала толкова лесно.

Никита продължи да я милва, но вече не правеше опити да проникне в нея. Скоро разбра, че Роза му е благодарна за това. Той постъпи така, както би постъпил всеки истински мъж в случай като този.

Заспаха чак призори в нейното легло. Той така и не успя да я има истински, но мъжката му гордост не беше накърнена. Точно обратното, още повече се издигна в собствените си очи.

Събуди го приглушеният глас на Роза, идващ откъм другите стаи. Тя говореше с някого или в хола, или в кухнята.

Страшно му се спеше. Нищо чудно — беше още осем часът сутринта. Той се обърна на другата страна и пак притвори очи, но нещо не му даваше да заспи. Неволно се заслуша в разговора.

— Нали знаеш, че трябва да приключим с тази работа колкото се може по-бързо — каза някаква жена.

По гласа й личеше, че не е възрастна.

— Знам — отвърна Роза.

— Ами какъв е проблемът тогава?

Настъпи мълчание.

— Ще го направя — чу се накрая гласът на Роза. — В най-скоро време.

Никита имаше чувството, че тя всеки момент ще се разплаче.

— Ами направи го тогава, моля те! — При цялата си добронамереност, гласът на непознатата звучеше непреклонно и повелително. — И то колкото се може по-скоро. Не може да подвеждаме така хората.

— Ами ако тези хора вече ги няма?

— Няма значение. Длъжни сме да го направим. И ще го направим! Как вървят нещата в академията?

— Горе-долу добре…

— Е, това е, извинявай, но трябва да тръгвам.

Непознатата гостенка си тръгна. След малко Роза влезе в стаята. Никита лежеше по корем, забил глава във възглавницата, сякаш спи. Не чу нещо кой знае колко тайно, но все пак бе неприлично да се подслушват чужди разговори. Нека тя си мисли, че спи и не е чул нищо.

Няколко минути момичето стоя до вратата. Мълчаливо. После изведнъж въздъхна тежко, даже изхлипа. Приближи се до леглото, легна и се притисна към Никита. Цялата трепереше. Той се обърна към нея и я прегърна. Докосна с устни очите й и усети, че са навлажнени. Роза плачеше.

— Как сте, мамо?

— Много добре, синко.

Ако майка му беше казала „всичко е наред, синко“, Никита би се разтревожил. Така би казала само в случай, че са станали заложници на мутрите.

— Ами чудесно тогава. Скоро ще намина, чакайте ме.

Остави слушалката и облекчено въздъхна.

При него всичко бе наред, никой не го търсеше, и при родителите му също всичко бе нормално.

Днес чакаше гости в квартирата си. Бе настоял Роза да му погостува и тя се бе съгласила.

Приготви празнична вечеря, нареди масата. А ето я и нея. Беше безбожно красива, слабичка и миловидна. Разтапяше се от нежност, като я гледаше. Идеше му да я грабне на ръце, да я вдигне, да я притисне силно към себе си и да я целува, целува…

Вечеряха и разговаряха за някакви незначителни неща. После се случи онова, което беше логично да се случи. Той я занесе в спалнята си и я положи внимателно на леглото.

На нощното шкафче до себе си сложи наченатата бутилка шампанско. Донесе две високи чаши и ги напълни. Но дори не успя да отпие — долепи устни до нейните и се впи в тях ненаситно, като вампир, жаден за свежа кръв.

Докосваше я нежно и внимателно, боейки се да не допусне дори едва забележима проява на грубост. Нашепваше й красиви и възвишени слова. Но не й се призна в любов, въпреки че вече я обичаше. Едно любовно признание в този момент можеше да изглежда доста фалшиво — само като начин за по-лесно постигане на целта.

Както и предната нощ, Роза леко потрепна, когато беше готов да проникне в нея. Той можеше да сломи съпротивлението й само с едно леко движение. Но спря. Защо да бърза? Та нали пред тях имаше цял един живот…

Продължи да я гали, отново й нашепваше красиви фрази. Но не вкуси от забранения плод — сърце не му даде.

Беше й хубаво. Усмихваше се доволно, в очите й се четеше блаженство. После изведнъж се разплака. Обърна се по корем, покри глава с ръце и зарида.

— Какво има, мила моя? — учуден попита Никита тихо.

Роза не му отговори и се разплака още по-силно.

— Да не би да съм те обидил с нещо?

Тя поклати отрицателно глава и продължи да плаче.

Никита присви недоумяващо рамене и протегна ръка към чашата с шампанско. Взе я и погледна към другата — може би тя ще пожелае да се присъедини към него.

— Искаш ли шампанско? — попита я.

Тя отново кимна отрицателно. После изведнъж притихна и рязко се надигна от леглото. Изглеждаше много объркана и изплашена до смърт.

— Остави! — махна с ръка.

Никита никога не би предположил, че слабата й като вейка ръчичка може да бъде толкова силна. Сякаш го удари с полицейска палка през пръстите. Чашата с шампанско полетя от ръката му и падна на килима, но не се счупи. Около нея се образува мокро петно.

— Защо? — погледна я озадачено.

— Не искам — почти шепнешком каза Роза, докато се успокояваше.

— Какво не искаш?

— Не обичам… Не обичам да пия в леглото…

Виж ти, излиза, че била момиче с характер. Може пък да е за хубаво.

— И изобщо…

— Какво изобщо?

— Не искам изобщо да пиеш…

— Да не би шампанското да предизвиква някакви неприятни асоциации за теб?

— Да — кимна му тя. — Освен това те обичам… — Усмихна му се смутено и се притисна към него.

Никита беше напълно погълнат от страстта.

Този път тя му се отдаде сама и той я облада, без да се поколебае. Беше тясна като всяка девственица, но кръв нямаше. Беше й хубаво, но изведнъж усети болка. Той спря веднага и я обсипа с нежни ласки.

Щастливо усмихната, Роза заспа върху гърдите му. Никита вдишваше с упоение обаятелния мирис на косите й. Беше на върха на блаженството.

Вече заспиваше, когато чу подозрително скърцане. Сякаш някой отвори входната врата. Но това бе невъзможно… Макар че би могло да се допусне като възможно, понеже вратата беше обикновена, а бравата — съвсем елементарна.

Младият мъж скочи от леглото и хукна към коридора. Вратата беше отворена. В рамката й се очерта нечий силует. Сигурно беше крадец. Никита веднага зае бойна стойка, но не успя да удари непознатия. Един тежък юмрук полетя към него от хола, удари го странично по главата и той загуби равновесие. Онзи до вратата го ритна в корема, а притаеният в хола го помете с цялата си тежест и го заби в стената.

Нападателите бяха най-малко трима. Повалиха го на пода и го замъкнаха в хола. Нещо метално блесна под лунната светлина. Никита помисли, че е нож. Но бяха белезници. Два чифта — по един на всяка ръка. Приковаха го към радиатора на парното. Включиха лампата и той видя противното лице на Валята.

Да, беше същият онзи бандит. Не беше го виждал никога, но го позна по описанието. Същински Квазимодо с хлътнало лице. Такъв изрод е рядко явление.

Зад него стояха още двама. Входната врата се тръшна, но никой не влезе в хола. Някой мина по коридора, отвори вратата на спалнята. След това всичко утихна.

Валята се приближи до Никита. Изрита го в брадичката и му се усмихна злорадо.

— Ето че се срещнахме накрая, тъпако!

— Как ме намери?

— Ти да не си мислеше, че съм някакъв балък? Не се ли сети, че телефонът на старците ти може да се подслушва. А твоят телефон после лесно може да се научи.

Никита се намръщи с досада. Никога не би предположил, че този изрод може да му изиграе такъв номер.

— Мислиш се за много умен, нали! Мислиш си, че щом си очистил момчетата ми, си най-умният на света.

— Това са глупости. Никого не съм очиствал.

— Да бе, тия ги разправяй на ченгетата. Те може и да ти повярват. На мен тия не ми минават. Спипах те, говедо. Грешката ти е, че дойде с моя форд до кръчмата и тегли куршума в слепоочието на Скелета.

Никита замълча. Какво можеше да каже? Беше в ръцете му. И това не беше обикновен съд, пред който можеш да се оправдаеш.

— Ей, Франзела! — обърна се Валята към един от спътниците си. — Къде изчезна Перчема?

— Запиля се някъде — направи гнусна гримаса онзи и кимна към Никита: — Сигурно клати мадамата му.

Никита изтръпна. Представи си как някаква отрепка с прякор Перчема е притиснал с цялата си тежест нежната и крехка Роза… и даже изстена в пристъп на безсилна ярост.

— Ходи да видиш какво става — нареди Валята на Франзелата.

— А евентуално може ли и аз да се включа?

— Може — великодушно му разреши босът. — Всички могат. Но по ред на номерата.

Той се приближи до Никита, хвана брадичката му с огромната си мощна ръка и впи злобен поглед в очите му.

— Първо ще изклатим мацката ти поотделно, а после групово. А ти ще гледаш!

— А може и на него да му го сложим, а? — гнусно се подсмихна мутрата зад гърба на шефа си и нагло седна на масата с гозбите, набождайки с вилица едно кюфте.

Франзелата излезе. Останаха сами с Валята.

— А защо не — ухили се през зъби Валята. — Ние ще му го сложим, а момчетата от групировката ще го пратят да бачка като пеперудка в публичния дом. — Хвърли му подигравателен и злорад поглед. — Знаеш ли, че ще те издам на ченгетата, говедо! Но първо ще си изпееш всичко за това как си очистил момчетата ми. Ще ми кажеш и кой уби Посечения. Всичко ще бъде записано на видеокасета.

— Той не знае кой е убил Посечения.

Когато чу тези думи, Никита замалко да си глътне езика от изненада. Беше гласът на Роза. Той извърна глава към нея. Беше облечена с бели дънки, пуловерче, косата й — прилежно сресана. Погледът й беше студен и строг. Едната й ръка не се виждаше, беше скрита зад гърба й.

Валята се обърна рязко и се ококори учуден насреща й.

— Къде са Франзелата и Перчема? — попита той сякаш близък приятел.

Момичето му отговори с потресаващо спокойствие:

— Събличат се. Нали решихме да направим един групов. И ти се събличай.

Никита беше ужасен. Какви ги говореше тя?

— Веднага свалям гащите. — Валята също прие всичко за чиста монета. — Слушай, коте, май съм те виждал вече някъде.

— И аз тебе. Вече трета година те сънувам всяка вечер. И твоето приятелче също. Как беше… Посечения… Чак сега разбрах как се казва. А твоето име все още не го знам. Все пак тогава не ми се представихте.

— Кога тогава?

— Преди три години. Тримата минавахте през нашето градче с една вишневочервена лада деветка. Беше рано сутринта. Срещнахте едно момиче, което се прибираше от абитуриентския си бал. Е какво, сети ли се?

— Аха… сетих се. Помня, че и тримата те изклатихме. Беше много готино. А и на теб ти хареса.

— Много! На Посечения вече му се отблагодарих.

— Не те разбрах?

— Какво толкова има за разбиране. — Роза присви равнодушно рамене и влезе навътре в стаята.

Никита даже не успя да примигне. Тя извади ръката иззад гърба си. Държеше пистолет. Насочи го към подчинения на Валята. Прозвуча глух изстрел. Куршумът прониза мутрата точно в сърцето, отваряйки малка дупчица. Онзи обърна очи и бездиханно тупна на дивана. Така и не успя бедничкият да си дояде кюфтето.

Никита беше потресен. Никога не би предположил, че Роза — това крехко същество — може да стреля изобщо. А тя го бе направила, без дори да се прицели добре. Но не беше само това. Невероятното хладнокръвие, с което го стори, го смая още повече.

Само след секунда пистолетът беше насочен към Валята. Онзи се разтрепери от страх, побиха го тръпки. На Никита даже му се стори, че чува зъбите му да тракат.

— Сега е твой ред — каза невъзмутимо Роза.

Лицето й не изразяваше никакви емоции.

— Недей… Моля те! — задърпа се назад Валята.

Коленете му се подкосиха. Замалко да се свлече на пода.

— Време ти е. Посечения те чака с нетърпение.

— Хайде… хайде да се договорим…

— За какво.

— Ще ти дам пари, много пари!

— Не ми трябват мръсните ти пари. Но ми трябва третият.

— Какъв трети?

— Онзи, който караше колата. Сети ли се за кого говоря.

— Да, да… Това е Егор, Ловеца…

— Как да го намеря?

— Той не е в нашата групировка. Сам си е шеф.

— Тоест?

— Има си своя групировка. Много силна групировка…

— Това не е отговор.

— Някъде тук, в столицата е. А къде точно, не мога да ти кажа, не знам…

— С какво се занимава.

— Изцяло с наркотици. Хероин, кокаин…

— Как да го намеря.

— Нали ти казвам, че не знам! Но мога да поразпитам тук-там. Казва се Егор Кучин, по прякор Ловеца… Искаш ли да ти помогна да го спипаш?

— Ти няма да ми помогнеш. Ще се отървеш от мен при първия удобен случай. И знаеш ли как?

— Ей, какво правиш бе…

— Ще се отървеш от мен — повтори Роза — ето така!

Пистолетът безшумно даде откат в ръката й. Този път коленете на Валята се подкосиха наистина. Краката му се подвиха, после тялото му се преви на две и накрая той се строполи на пода. И него простреля точно в сърцето.

Роза свали пистолета, погледна Никита и изведнъж емоциите й се отприщиха. Очите й се изпълниха със сълзи и страдание, устните й затрепериха. Пистолетът се изхлузи от ръцете й. Тя плахо се приближи до Никита. Застана на колене пред него. Прегърна го и притисна глава към гърдите му. Сякаш не забелязваше, че е прикован към радиатора. Сякаш не разбираше, че трябва да го освободи от белезниците.

Любов и трепетна нежност — тези чувства изпълваха душата му. Но беше потресен от поведението й. Струваше му се, че тя е ангел, върхът на съвършенството. Но в същото време съвсем хладнокръвно бе ликвидирала четири мутри, сякаш бе нещо съвсем просто и елементарно. Сигурно не убиваше за първи път… Е, не би могло да се каже, че самият той е светец.

— Благодаря ти — каза й тихо.

— За какво…

— Че ме спаси.

Нямаше за какво да я вини. Можеше само да й благодари.

— Просто така стана.

— Много те обичам.

— Аз също.

Чак сега Никита осъзна, че това е първото им обяснение в любов. Сигурно в този момент трябваше да я притисне силно към себе си. Но ръцете му бяха оковани.

— Струва ми се, че забрави нещо. Явно ти харесва да съм в това положение.

— А, да.

Без особена погнуса Роза претърси Валята, а след това и подчинения му. Намери ключовете за белезниците и го освободи.

И отново се притисна към него. Сякаш върху гърдите му намираше защита от този страшен свят, в който бяха принудени да живеят.

— Откъде взе пистолета? — реши се накрая да я попита Никита.

— От чантата си. А тя случайно се оказа в спалнята.

— Случайно?

— Честно казано, имах много лошо предчувствие. А шестото ми чувство никога не ме лъже.

— Сигурно сега е модерно жените да носят пистолети в дамските си чанти. При това не дамски.

— Това е ПСС, специален самозаряден безшумен пистолет.

— Много ценно нещо.

— Много.

— Откъде го взе?

— Така им се пада.

Трета глава

Жената я гледаше с възхищение, сякаш е някаква богиня, слязла от небесата.

Никита с усмивка на уста слушаше разказа на Марта. Сергей Абрамович я доведе в кабинета му и веднага си тръгна. Двамата останаха сами.

— Значи казваш, че са те взели за някоя селянка. Палтото ти не им се харесало. Прекалено скромно им се видяло… Идиоти! И знаеш ли защо са идиоти?

— Защо?

— Ами защото това палто струва точно две хиляди долара.

— Колко, колко? — Това беше изненадващо и за самата Марта.

Никита никога не я беше осъждал за стремежа й да живее скромно и уединено. Разбираше, че душата й е устремена към бог, че разкошът не може да я поблазни и не се грижи толкова за гардероба си. Беше й абсолютно безразлично с какво е облечена. Затова се наложи той да поеме грижата за облеклото й в свои ръце. Шуби от естествена кожа не искаше да носи. Затова той спря избора си на едно топло еко-палто. Избра най-скромното наглед. За две хиляди долара. И шалът й не беше евтин. Само че Марта даже и не предполагаше за това. Не го беше питала за цените, а и той смяташе, че не е нужно да й ги казва.

Палтото беше скъпо, от високо качество. И щеше да изглежда такова, ако Марта го носеше с шик, с достойнството на заможна дама от висшето общество. Само че тя предпочиташе да се държи непринудено като някое наивно селско девойче. Та тя дори и козметика не ползваше. Впрочем, на Никита му беше все едно. Обичаше я и за него беше без значение как изглежда тя в очите на хората…

Вече знаеше причината за неочакваната й визита. Беше дошла заради братовчед си. Желанието й да помага на хората я беше довело тук.

— Трябваше да дойдеш направо при мен, скъпа моя. И щях да ти кажа, че ситуацията в момента е сложна. Има голям наплив на чужденци. А ти много добре знаеш колко важно е за нас да поддържаме реномето на хотела на международно ниво. Затова се налага да отказваме стаи на нашите скъпи съотечественици…

— Не е много справедливо…

— Какво да се прави…

— Но нали ще намерим стая за братовчед ми? — попита Марта.

— Не, ще го настаним в нашия апартамент.

— Мислех, че гостите ще те притесняват…

— Така е… Затова те ще живеят у нас, а ние ще се преместим в хотела. За нас има един чудесен апартамент, казваме му пентхаус… Да не си помислиш, че говоря за списанието „Пентхаус“. Така наричат апартаментите на последния етаж…

— За толкова глупава ли ме имаш?

Марта можеше и да му се обиди, но отдавна се беше научила да бъде смирена. Същинска светица е тази жена.

— Лошо ли ни беше в нашия апартамент, че ще се местим? — попита го Марта.

— Не… Но ситуацията го изисква. Много лоши хора има на този свят…

— Стига, няма нужда да ми обясняваш — кимна му Марта.

Знаеше прекрасно какви пакости могат да им направят подобни хора.

— Умница си ми ти, всичко разбираш…

— Кога ще се местим?

— Ами направо сега.

Никита повика в кабинета си двамата си телохранители. Нареди им да организират преместването им в президентския апартамент.

До вечерта ще успеят да се справят. Мебелите няма нужда да се пипат. Само няколко куфара ще трябва да се подредят и да се превозят до хотела.

Артюх се появи в най-неподходящото време. Шалмана тъкмо се беше наобядвал и се възползваше от часа си за следобедна отмора — едно момиче на повикване му правеше минет. И не щеш ли, точно в този момент, без никакво предупреждение, при него нахълта Артюх…

Но изглеждаше доста обезпокоен. Затова се наложи да изрита навън курвата.

— Е, казвай, какво е станало?

— Провалихме се, Петрович. — Разпери безпомощно ръце Артюх.

Съвсем непринудено я прегърна през талията, не можа да се сдържи:

— Вървете по дяволите!

Всички я възприемаха като тихо и скромно момиче от провинцията. Всъщност беше точно така. Но това в никакъв случай не означаваше, че могат да си позволяват всякакви своеволия с нея.

— Ау, колко грубо — намръщи се той.

— Да, но хората навън говорят така. Нали сам казахте, че театралното изкуство води началото си от народната среда.

Давид Исакиевич се вгледа внимателно в нея. Направи си някакъв извод наум и неодобрително поклати глава.

— Оказва се, че не сте толкова наивна, колкото изглеждате.

— Ами те наивните момиченца, Давид Исакиевич, обикновено си седят вкъщи.

Демонстративно му обърна гръб и с грациозна походка тръгна по дългия коридор. През цялото време, докато беше в полезрението му, чувстваше възхитения му поглед в гърба си.

Марта посещаваше старателно курсовете, преподавателите имаха големи надежди за нея. Само че това не й носеше никакво вътрешно удовлетворение. Беше загубила страстта си към театъра. Вече го нямаше онова вдъхновение, което само преди половин година я тласкаше към Москва и актьорската професия. И всичко това заради онези трима негодници. Мерзавците бяха съсипали живота й.

Анестезиращият ефект от физическото натоварване и уроците в един момент изчезна. Марта все по-често започна да се самовглъбява и трудно сдържаше емоциите си. Ненавиждаше насилниците си и мислено се молеше върху тях да се стовари най-страшното божие наказание.

— Марта, престани да хленчиш! — смъмри я веднъж Люба. — Престани да се вкисваш, че съвсем ще прокиснеш.

— На кого ще си му нужна такава? — пригласяше й Анка.

Двете бяха силни, издръжливи, истински спортистки. Навремето много сериозно бяха тренирали спортен многобой, но се задържаха в големия спорт само докато навършиха двадесет години, за повече не им стигнаха силите. Сега също се занимаваха със спорт, но като че ли повече за собствено удоволствие, отколкото за нещо друго.

— Че аз и сега на никого не съм нужна — изхлипа Марта.

— Глупачка! Нужна си на мен — каза Люба.

— И на мен — добави Анка.

Щом Марта провесваше нос, Люба незабавно я юрваше на извънреден крос и не приемаше никакви извинения.

През лятото Марта се провали на кандидатстудентския изпит.

Прибра се цялата обляна в сълзи.

— Те… Тя… Не харесаха зъбите ми — плачеше тя с глас.

Всичките й предни горни зъби бяха златни. И всичко това заради онези мръсници.

— Мразя ги! Ненавиждам ги! Искам да ги убия…

Честно казано, зъбите й не бяха причина за неуспеха й.

Не издържа изпита, защото игра без вдъхновение, просто беше наизустила текста, и слепец би го забелязал.

Но тя справедливо обвиняваше за провала си тримата негодници. Те бяха пречупили духовната й същност.

— И какво, ще ти олекне ли от това? — съвсем сериозно я попита Анка.

— Ако ги убия ли?

— Да.

— Да, ще ми олекне.

Може би отмъщението наистина щеше да излекува някак страшната й душевна рана.

Тя знаеше, че издирването на престъпниците не е дало никакви резултати. Или ги търсеха през пръсти, или те просто бяха изчезнали завинаги от градчето им.

— Марта, знам, че сега ти е много тежко. Но има само един начин, за да ти стане по-леко.

Люба й посочи маратонките в ъгъла на стаята.

— А не, стига толкова. Знам по-добър начин — заканително поклати глава Анка.

Само след половин час и трите вече се кандилкаха в електричката. Но не стигнаха до гарата в Москва. Слязоха на една спирка в предградието на столицата. Качиха се на автобус, който ги закара до някаква сграда с огромен сутерен. След малко Марта се озова там.

Насреща им се появи мъж на средна възраст със загоряло от слънцето лице и дълги мускулести ръце.

— Момичета, ама днес е неделя — каза им той.

— Е, хайде де, Митрич, какво пък толкова — махна с ръка Анка. — Недей да мърмориш, а посрещай гостите.

— Какво да ви прави човек…

Митрич просташки намигна на Марта, с което, явно, изрази симпатиите си към нея.

— Донесли сме ти малко водчица — каза Люба и многозначително потупа книжния плик в ръцете си.

— Ами с това да бяхте започнали! — грейна от щастие Митрич. — Сами ли ще се оправите, или да ви помагам?

— Е, все някак ще се справим и сами.

— Какво искате, бойно или спортно?

— Засега спортно — каза Анка.

Марта скоро разбра за какво става дума. Оказа се, че се намира в тир. А Митрич беше едновременно и пазач, и инструктор по стрелба. Тирът беше негов дом.

Той въведе момичетата в дълга прохладна зала и включи лампите. В противоположния й край Марта видя редиците от мишени. След това й връчиха пистолета.

— Това е спортен малокалибрен „Марголин“ — поясни й Анка.

Заведе я до една кабинка от шперплат, едва достигаща до кръста й.

— Оттук ще стреляш. А това там — посочи в далечината тя — са мишените. Трябва да ги поразиш.

Обясни й подробно как да направи първия си изстрел. След това повтори всичко отначало няколко пъти. И така, докато Марта не научи инструкциите наизуст. След това й дадоха зелена светлина да стреля.

Както каза Анка, мишените изглеждаха съвсем простичко: бял фон, зелено очертание на гръден кош и кръгове с цифрови обозначения. Най-добре бе да се уцели точно десетката или поне кръгчето й.

Марта се стараеше. Изпращаше куршумите към целта един след друг. Но нямаше никакъв опит, а и пистолетът беше прекалено тежък, ръката й трепереше от тежестта му. Не можа да уцели нито веднъж.

— Слушай сега, нагласи процепа на мерника така, че да съвпада с целта върху мишената — търпеливо й обясни Люба. Тя пое щафетата по инструктажа от Анка. — После притаяваш дъх и плавно натискаш езичето на спусъка. И запомни, не трябва да чакаш пистолетът да гръмне сам.

Най-после й провървя. Първият куршум уцели мишената. Вярно, извън цифровите очертания, но за нея това си беше цяло постижение.

През следващите почивни дни тя бе отново в тира.

В началото на седмицата Люба и Анка се гавреха с нея как ли не. Първо я накараха да държи в дясната ръка тежка ютия, после й тикнаха гира. За сметка на това до края на седмицата не я пипаха изобщо. Оставиха ръката й да си почине.

От първия изстрел Марта уцели седмицата, от втория — осмицата. Третият куршум отиде на вятъра, затова пък с четвъртия и петия отново улучи осмица.

Но след това, колкото и да се стараеше, нямаше никакъв напредък. Не можеше да уцели повече от осмица, но и не излизаше извън цифровите очертания.

— Ами представи си, че това не са мишени, а онези негодници… Е, сещаш се… Представи си ги — неочаквано я посъветва Люба.

Марта го направи, но не улучи нито веднъж.

— Видя ли сега? — натърти сестра й.

— Какво да видя?

— Не уцели. И знаеш ли защо? Защото позволяваш да те ръководят емоциите. А това означава, че се вълнуваш. Когато се вълнуваш, ръката ти трепери, а при стрелба тя трябва да е стабилна. Сега да пробваме така. Представи си тези мръсници и ги изтикай някъде на заден план в съзнанието си, в подсъзнанието. Сякаш ги виждаш пред себе си, но не мислиш за тях. Ще мислиш само за това, че трябва да поразиш целта.

Марта я послуша. И за първи път беше близко до десетката. Един от куршумите направи малка дупчица в кръга на деветката.

На следващата неделя Марта отиде в тира сама. Спортната стрелба я увлече силно.

— Какво, сестра ти не дойде ли с теб? — посрещна я Митрич. — И Анка ли я няма? Защо така?

Марта му харесваше. И все пак на появата на Люба би се зарадвал много повече. Марта знаеше защо.

— Помолиха ме да ви пратя много поздрави — усмихна му се тя и извади от чантата си бутилка вносна водка.

— Гледай ти! — зарадва се Митрич. — „Абсолют“! Цял литър! Хайде да обърнем по чашка! — намигна й заговорнически той.

— Не, не, моля ви — усмихна му се Марта.

— Ами да — почеса се по тила Митрич. — Толкова си слабичка, нежничка… И да пиеш… Вярно, и аз говоря едни глупости… Ами ела тогава, просто ще поседиш малко в стаичката при мен, ще разгледаш някое друго списание по стрелба и ако искаш, може да послушаш моите бръщолевици.

— Бих искала да поработя малко.

„Да поработя“, беше обичайна фраза на Люба. Марта не каза „да пострелям“, а именно да „поработя“.

— Ще успееш, има време. Освен това там сега — той кимна към залата — работят поетите.

— Поетите ли?

— Ами да, аз така им викам. Хайде, да вървим. — Митрич внимателно я хвана за ръка, сякаш се страхуваше да не я нарани.

Заведе я в стаичката си и я настани в едно старо изтъркано кресло, а самият той седна на табуретката. Сложи бутилката на масата и ласкаво я погали, обхващайки я с две ръце.

В този момент се чуха изстрели. Марта вече имаше някои познания за стрелковите оръжия и не й беше трудно да се досети, че се стреля с боен пистолет.

— Ето, нали ти казах, поетите съчиняват поемите си — усмихна се под мустак Митрич.

— Защо пък поети?

— Нали знаеш кои са борците? — попита той.

— Не, не знам.

— Пълен мрак и невежество! Макар че, разбира се, не ти и трябва да знаеш. Нищо хубаво няма да видиш от тях.

— И кои са тези борци?

— Сами са се кръстили така, всъщност са най-обикновени бандити. Чувала ли си нещо за рекета?

— Амиии… по принцип да… Гледах нещо по телевизията…

— Пак добре, че само по телевизията си гледала и не си се сблъсквала с тях. Те са престъпници, рекетьори. Всички са едни яки, напомпени. А физиономиите им… не е за приказване. Винаги ми иде да се прекръстя, като ги видя. И то като имаш предвид, че не съм особено набожен. Не могат и да говорят като хората. Основните им приказки са: „таковата“, „нещо такова“, „верно“, „значи“… И само псуват, псуват на всяка дума.

— А защо им казваш „поети“?

— Ами още като влязат, и ми казват: „По е тия, по мишените, ша постреляме. По е т’ва поне сто пъти ша гръмнеме“… „По е тия“, „по е т’ва“… Поети, с една дума.

Митрич, изглежда, беше подхванал любимата си тема. Представи ги в много забавна светлина. Марта даже се посмя. А после се появиха самите борци.

Тя чак изтръпна, когато в стаичката на Митрич нахлуха две добичета с бръснати вратове и квадратни лица. На нея в един момент също й идеше да се прекръсти.

— Ооо, к’во става бе, Митрич! Верно, ти таковата, к’во, да не си си поръчал мацка нещо? — басово каза единият и се втренчи в Марта с неприятен опипващ поглед.

— ’Що бе, не е лошо гаджето — похотливо се усмихна другият и нагло я попита: — Ша дой’ш ли с мен за стотачка?

— Какво? — не го разбра Марта.

Когато се досети за какво става дума, едва не извика от ужас и страх. Точно такива изроди я бяха изнасилили. Тя хвана главата си с ръце и цялата започна да трепери. Сякаш всеки момент щеше да се свлече на пода и да се замята в истеричен припадък.

— Ей, к’во ти става бе, верно! Таковата, да не ти е превъртяла чивията, мамка му! — стъписа се първата мутра.

— Я се пръждосвайте оттука! — гневно кресна Митрич. — Съвсем сте си загубили ума! Хубавото момиче тръгнали да ми завличат. Ще видите вие, като кажа на Гената. И на Любка ще кажа — не преставаше да нарежда той.

— На Любка ли? Тази, дет’ движи с Анка ли?

— Точно тя.

— Тя пък к’во общо има общо има?

— Това е Марта, сестра й, а ти й предлагаш стотачка. Съвсем си превъртял, а?

— Сестрата на Любка, значи… Не, ама и ти си един, Митрич, защо не каза веднага! Мълчиш си, мамка му… Марта, таковата, значи, извинявай…

— Хайде, дим да ви няма!

— Добре де, Митрич, искаме само таковата…

— Казах, изчезвайте! — викна с дрезгав глас Митрич.

Мутрите изчезнаха на секундата.

Но на Марта не й стана по-леко. Продължи да трепери. Страхът скова душата й както и преди, сграбчвайки я с ледените си ръце. Добре поне, че Митрич успя да вразуми тези изроди. Ами ако се ядосат и се върнат… Ще пребият Митрич, а нея ще изнасилят като животни…

Този път със сигурност не би го преживяла.

Митрич приседна до нея. Започна да я гали по гърба.

— Защо се изплаши толкова? — попита я. — Да не би вече да си се напатила от такива?

Марта закима утвърдително.

— Изобщо не им обръщай внимание. Те са животни. Истински животни. Имат си пастир. Той няма да позволи да те закачат. А и Люба винаги ще се застъпи за теб.

Ето тук започваше най-странното.

— А те какво, да не би да се страхуват от Люба? — Марта откри лицето си и погледна Митрич през сълзи.

— Е, не треперят от страх. Но се пазят от нея. Не всички, то се знае. Но тези двамата със сигурност. Люба може да ги строи в две редици.

— Как така?

— Не знаеш ли?

— Не…

Митрич не й отговори веднага. Дълго мисли, сякаш преценяваше добре всички „за“ и „против“.

— След като Люба не ти е казала нищо, и аз няма да ти кажа — заключи накрая. — По-добре вземи пийни малко водчица. Трябва да се успокоиш.

Той отвори бутилката, наля й половин чаша и я сложи пред нея. Взе от хладилника отворен буркан с кисели краставички, набоде една с вилица и й я подаде.

— Пийни си, замези. Ще ти олекне.

Марта я изпи. Имаше гаден вкус и беше много люта, направо й се насълзиха очите. Но пък наистина й олекна.

Прибра се вкъщи чак привечер. Доста се застоя при Митрич. Първо изчака, докато „поетите“ се настрелят на воля. После просто си седя при него. Ръцете й трепереха, вече не можеше да стреля. Едва след като се посъвзе горе-долу, тръгна към електричката.

Пред блока им стоеше новичка лада деветка с цвят на мокър асфалт. Преди не я беше забелязвала. Загледа се неволно в нея и даже се спря.

— Харесва ли ти? — каза някой точно зад гърба й.

Марта подскочи от уплаха. Обърна се и видя Люба. До нея вървеше Анка.

— Харесва ми — кимна одобрително момичето.

— Тогава се качвай, тръгваме — каза Анка. Приближи се до колата и отключи шофьорската врата.

— Какво, да не е твоя?

— Наша е — каза Люба. — Моя и на Анка. Е, какво стоиш, качвай се!

— Къде отиваме?

— Да видим новата квартира. Отиваме в града.

След около половин час Марта вече разглеждаше наетия от Люба и Анка нов апартамент. Беше тристаен, добре обзаведен, с телефон. Вярно, намираше се в краен квартал, но за сметка на това станцията на метрото им беше на две крачки.

— Ще живееш ли с нас? — неочаквано попита Анка.

— Че как иначе? — учудено я погледна Марта.

Сякаш имаше при кого другиго да отиде.

— Ти трябва да решиш — каза Люба. — Щом искаш, живей с нас, не те гоним.

Дали това не беше някакъв намек? Един вид, ние те издържаме, плащаме за квартирата, а ти не правиш нищо…

Може би трябва да се прибере при родителите си. Все пак не я приеха в академията, следователно няма причина да остава в Москва…

— Не те гоним — увери я Анка. — Тъкмо обратното, искаме да останеш с нас. Привързах се към теб. Ето, вече всяка ще си има отделна стая. Холът е за мен, а за теб е…

За Марта беше отредена най-малката стая, но пък най-уютната. Люба зае стаята насреща.

През нощта Марта ожадня и отиде до кухнята. Вратата на хола беше отворена. Тя не се сдържа и надникна. Нямаше никого. Къде ли бе отишла Анка?

Съвсем скоро тя научи къде е била. Там, където беше и на следващата — в стаята на Люба. Оказа се, че на двете им харесва да спят в едно легло…

Това откритие я потресе. Но беше още по-шокирана, когато след половин година разбра как сестра й и приятелката й си изкарват прехраната.

— Отлично, Марта! — похвали я Люба.

Седемдесет и две точки от възможни осемдесет — за Марта това беше жив рекорд. Можеше да направи и осемдесет, но Люба сякаш беше полудяла — искаше от нея да поразява мишените с интервал от три секунди между изстрелите, и при това — не със спортния „Марголин“, а с огнестрелен „Макаров“.

Минаха юли, август… януари — през цялото това време Марта редовно посещаваше тира. Митрич винаги я посрещаше с доволна усмивка на лице. Само че кой знае защо се мръщеше, когато Марта улучваше десетката.

Този ден Люба бе решила да й направи изпит. Остана доволна.

Пътуваха към къщи вече не с ладата деветка, а с почти ново ауди. Сестра й караше, Анка беше до нея, а Марта седеше отзад.

— Е, какво, харесва ли ти колата? — кой знае защо попита Анка. Сякаш я беше купила току-що и Марта се качваше на нея за първи път.

— Харесва ми.

— И ти трябва да си вземеш такава.

— За такава кола няма да изкарам пари и след сто години.

— Дори след хиляда — уточни Анка. — Нали не работиш никъде…

Така си беше. Марта искаше да започне работа като продавачка в някой магазин. Даже отиде на събеседване по една обява. Одобриха я, но Люба не й разреши. Каза й: стой си кротко, щом те гледат, и не се оплаквай много. С парите всичко е наред, никой не те упреква, че го подяждаш. Следващата година ще влезеш в академията, ще се изучиш, а после работи колкото щеш.

— Хич не й трябва да работи — каза Анка.

— А иска да живее добре…

— Всичко е пред нея…

С това разговорът за работата приключи. Но останаха някои недомлъвки.

— Имам едно предложение — каза Анка. — Хайде да отидем на ресторант, ще хапнем, ще пийнем и ще отпразнуваме успеха ти, Марта.

— Какъв успех? — не разбра момичето.

— Ами нали се научи да стреляш. Седемдесет и две точки от осемдесет — все пак си е голям успех.

— Е, няма да влезеш в „Книгата на Гинес“ с този резултат. Но наистина може да отскочим до някое ресторантче.

— И кой по-точно?

— Ами който и да е, няма значение…

Първо минаха през къщи. Нагласиха се за излизане и оставиха колата на платен паркинг.

— Няма смисъл да ходим с нея — каза Анка. — Аз например ще пия шампанско. Или даже водка, да направя компания на Люба. И да му мисля после, че трябва да карам… Ааа не, благодаря!

Така или иначе, Анка изтъкна доста убедителен аргумент в своя полза. Наложи се да вземат такси.

— Къде наблизо има хубав ресторант? — попита Анка таксиметровия шофьор.

— Ами трябва да отидем чак в центъра.

— Дай нещо по-наблизо.

— Ами… сещам се за „Астра“.

— Карай натам тогава.

Марта хареса ресторанта. Беше мъничък и уютен. Сервитьорите бяха много любезни и внимателни. Светлините бяха интимно приглушени, залата — наполовина празна, музиката свири тихичко. Но обстановката изведнъж престана да й харесва. Причина бяха двама с анцузи и къси кожени якета, с бръснати глави и дебели вратове, накичени със златни ланци. Бяха средни на ръст, с прилично широки рамене. Но се държаха доста неприлично. Изтегнаха се небрежно в меките кресла на съседната маса. Повикаха сервитьора с щракане на пръсти.

— С една дума, искам всичко да е на ниво — високо каза единият.

Цялата поръчка приключи само с тази кратка фраза. Сервитьорът им се усмихна угоднически и изчезна в полумрака на залата.

Люба и Анка не обърнаха никакво внимание на двамата бабаити. За сметка на това Марта се втренчи изплашено в тях.

Единият я забеляза и й щракна с пръсти. По всичко личеше, че с този жест я вика на тяхната маса. О, божичко, да не би да е куче, че да я викат така!

Тя мигом отмести поглед от него и се вторачи в чинията си.

С удоволствие би изчезнала веднага оттук. Но Люба и Анка, както изглежда, нямаха никакво желание да си тръгват. На тях им бе добре. Даже много добре. На това му се казва хубаво прекарване.

За известно време мутрите се вглъбиха в някакви свои проблеми, говореха си лениво за нещо. След това единият се изтегна в креслото, прехвърли крак върху крак, запали цигара, пусна струйка дим и впи нагъл поглед в Марта.

Тя не издържа, вдигна очи и погледна към него. Начаса последва щракване с пръсти. Мутрата отново я викаше. На всичкото отгоре й намигна. Явно си мислеше, че тя веднага ще доприпка при него като кученце.

— Люба, да вземем да си тръгваме, а? — каза тя на сестра си.

— Защо? — попита Люба.

— Нещо не ми е добре.

— От онези там ли се изплаши? — Анка изгледа пренебрежително мутрите.

— Не се бой от тях — каза Люба. — Нали си с нас.

Тяхното спокойствие донякъде се предаде и на нея. После се сети как единият от „поетите“ бе започнал да й се извинява, когато разбра, че е сестра на Люба.

Това я успокои напълно и тя престана да обръща внимание на бабаитите. Те обаче решиха да привлекат вниманието й.

Единият от тях се приближи към масата им. Без да поиска разрешение, най-нагло се настани в свободното кресло, разлегна се в него като бей, преметна крак върху крак и погледна Марта с хищна усмивка.

— Е, какво, мацки, защо се умълчахте? — попита грубо.

Момичето изплашено избегна погледа му. Люба и Анка го изгледаха с нескрито презрение, но си мълчаха.

— С една дума, тая кръчма е на моя територия. И ще си цакате на мен — заяви нагло мутрата.

— Абе ти какво, да не си тапир, а? — ехидно го попита Анка.

Както и Люба, тя изглеждаше доста внушително. Беше облечена в официален костюм с панталон, усмихваше се небрежно с половин уста, но очите й излъчваха студен блясък. Мутрата дори не благоволи да я погледне, цялото му внимание беше насочено към Марта.

— Не, викат ми Папуняка. — Той изобщо не усети иронията.

— Що не вземеш да се разкараш оттука, Папуняк? — каза Люба ядосана.

— А ти, коконо, не подскачай много! — грубо й кресна онзи. — Да не ти обърнат матката наопаки. С една дума, от вас по петдесет процента — каза той, посочвайки с пръст Люба и Анка. — А ти, коте, ще ми цакаш само двадесет процента. Но всеки ден ще ми пускаш безплатно. Разбрахме се значи.

Мутрата стана, разкърши се малко и протегна ръка към Марта.

— Хайде, да вървим!

— Къде?

— В колата ми. Да видим как се чукаш.

Сякаш температурата й се качи до четиридесет градуса, сърцето й щеше да изскочи от гърдите, на челото й се появиха капчици пот. В съзнанието й изплуваха най-кошмарните й спомени: просната на капака на вишневочервената лада деветка, заобиколена от трима долни насилници…

— Махни си ръката, говедо! — Люба се надигна от мястото си.

— Млък, кучко! — кресна мутрата, изкриви устни сякаш в погнуса и й показа „рога“ с ръка.

Но ръката му начаса се оказа в здравата хватка на Люба. Тя го тласна силно с бедро нагоре и дългият й крак полетя към лицето му. С втория удар го подсече под коленете. Бабаитът позорно се сгромоляса на пода.

Другарят му скочи от мястото си, но насреща му се хвърли Анка. Тя подскочи високо и го ритна в гърдите. Мутрата полетя назад и помете масата зад себе си — чу се трясък на чупеща се мебел, звън на чинии. Анка отново му се нахвърли и го довърши ефектно с лакът в главата. Повече не стана, само се гърчеше на пода.

— Ние не сме проститутки, идиот такъв, ясно ли е!

За да изглежда обяснението й по-убедително, Люба взе от масата чиния с руска салата и я размаза върху лицето на бабаита. Мутрите бяха наказани и опозорени. Доста потиснати, те се преместиха на друга маса и си поръчаха отново. После единият отиде до телефона и се обади на някого. Атмосферата в ресторанта се наелектризира от жажда за отмъщение.

— Тръгваме си — каза Анка и повика сервитьора.

Плати му и първа стана от масата. Не се сдържа и помаха с ръка на мутрите.

— Чао, момчета. И гледайте повече да не правите бели в гащите.

Неволно, Марта се усмихна. Колко й се искаше да бъде толкова силна и независима, като Анка и Люба. С лекота да се справя с такива негодници. Да не се страхува от тях, а да ги презира.

На излизане от ресторанта се разминаха с трима бръснати бабаити. Личеше си, че бързат за някъде. Минаха покрай тях и не им обърнаха никакво внимание.

— Сега ще се върнат. За нас… — каза Анка и кой знае защо, пъхна ръка в кожената чанта на рамото си.

Люба направи същото и напипа нещо в нея. Марта чу някакво прещракване.

Анка започна да маха с ръка, за да спре такси, но нито една кола не спираше. В момента, в който петте мутри изскочиха от ресторанта, една черна волга заби спирачките до тях.

Люба бързо отвори задната врата, със сила набута Марта вътре и скочи след нея. Анка също не чака покана.

— Дай газ! — каза тя на възрастния шофьор.

— Какво сте се разбързали толкова? — тъкмо започна да се прави на много умен онзи, но Анка го скастри:

— Дай газ, казах!

В гласа и в погледа й имаше нещо, което накара шофьора да й се подчини веднага. Вече нямаше желание да се прави на интересен. Той натисна педала на газта до край и се понесоха по шосето.

Люба се обърна и дълго гледа назад.

— Карат след нас — каза накрая и в гласа й прозвуча досада.

Марта се изплаши. Нима беше възможно мутрите да хукнат да ги преследват? Че те са петима, и всичките са едни здравеняци…

— Колата им е хубава, БМВ. Не можем да им избягаме.

Момичето изпадна в паника. Ами ако ги настигнат?

Анка обаче не загуби самообладание, а спокойно обясняваше на шофьора накъде да кара.

— Спри тук. Такаа, много добре… Вземи! — Тя пъхна парите в ръцете му и изскочи от колата.

Люба също вече беше на улицата и помагаше на сестра си да слезе.

Намираха се до някакъв тъмен, безлюден парк. Пред тях започваше алея с отъпкан сняг, счупени пейки и изпотрошени лампи.

— Точно това ни трябва — каза Анка и направи място на Марта да мине най-отпред, а те с Любка останаха отзад.

— Да вървим.

С бърза крачка тръгнаха по алеята. Но в началото й зад тях вече беше спряло беемвето и мутрите се изсипаха от него.

— В пълен състав са — каза зад гърба й Люба.

Гласът й беше спокоен, в него нямаше и капчица вълнение. За сметка на това Марта умираше от страх. Все й се струваше, че ония ей сега ще ги настигнат, ще ги пребият, а след това ще ги изнасилят… Не се замисляше, че могат да я убият. Страхуваше се много повече от издевателството, отколкото от смъртта.

— Така, така… Почти стигнахме. Още малко. Ето тук.

Анка хвана Марта за рамото и я насочи към една странична алея. Закрачи бързо след нея, побутвайки я отзад, за да върви по-бързо.

Мутрите свиха след тях.

— Ей, пикли, накъде побягнахте! — проехтя басовият глас на единия. — Спрете, искам да ви кажа нещо!

Анка продължи да бута Марта напред.

— Абе остави ги да вървят — каза друг. — Натам няма изход, честно. По-нататък е летният дансинг. Точно там ще се поразкършим малко…

Искаше й се да бъде смела и силна като сестра си и приятелката й. Не владееше карате, не можеше да се бие като тях, но за сметка на това стреляше много добре.

Случи се точно след седмица. Люба и Анка излязоха по работа, а Марта остана да шета вкъщи. Сготви обяд, разтреби апартамента, започна да мие пода. Точно се беше развихрила, когато Люба се прибра най-неочаквано.

— Остави парцала! — каза й сериозно тя. — Трябва да поговорим.

Седнаха в кухнята.

— Вярно ли е, че не са те приели в академията заради зъбите ти? — започна отдалече сестра й.

— Ами… честно казано, не точно заради това… Но по принцип…

— Златните зъби вече не са на мода.

— Знам.

— Трябва да си сложиш керамични.

— Вече съм мислила за това, но излиза много скъпо.

— Скъпо е, така е — кимна Люба. — Много е скъпо. Толкова пари не се намират на улицата.

— Знам.

— Но можеш да си ги изкараш.

— Как?

— Много лесно. Нали сама каза, че мутрите не са хора…

— Казах, и какво от това?

— Каза също, че можеш да убиеш такъв, без да ти мигне окото.

— Мога.

— Ами направи го тогава. Трябва да се ликвидира един. Една мутра…

— Как така да се ликвидира?

— Да ликвидираш някого, на нашия жаргон означава да го убиеш.

— На вашия жаргон ли?

— Марта, ти си умно момиче. И сигурно се досещаш с какво се занимаваме.

— Преподавате в детско-юношеска спортна школа…

— Това е за прикритие. А с какво се занимаваме основно според теб?

— Не знам.

— Но трябва поне да се досещаш! Имаме пистолети, стреляме отлично, можем да убиваме… Е, не се ли сещаш?

— Освен това владеете каратистки хватки…

— Марта, може ли да си толкова глупава… Ние сме килъри.

— Килъри? Но това са…

Марта заекна и смаяно зяпна сестра си. Не че бе ужасена от този факт, напротив — бе едва ли не възхитена.

— Да, килърите са наемни убийци. Убиваме за пари. Откъде, мислиш, имаме пари за този апартамент, за западна кола?

— Мутри ли убивате? — попита Марта.

— Мутри също.

— И какви още?

— Хора…

Марта изтръпна. Убиват хора — тоест съвсем порядъчни мъже, жени, деца, старци… Каквито са и техните родители.

— Как може…

— Виж какво, ние сме само изпълнители, изпълняваме поръчки. Представи си например, че двама приятели работят заедно, имат общ бизнес. Но единият решава да се отърве от съдружника си, за да притежава сам фирмата. Той идва при нас и ни казва: така и така, този човек трябва да се ликвидира. Какво ни остава да направим?

— Ако човекът е свестен, да откажете.

— Хубаво, да речем, че ние откажем. Поръчителят ще намери друг убиец и в крайна сметка въпросният човек пак ще бъде ликвидиран. Но не от нас, а от някой друг. И този друг ще прибере парите, а ние няма да изкараме нищо. Разбери, ние просто изпълняваме желанието на клиента, неговата присъда. Защото, ако не го направим ние, ще го направи друг.

Люба говореше страшни неща. Но Марта възприе жестоката й философия и се съгласи с нея.

— Така че — помисли си. Ако си съгласна, ще изкараш десет хиляди долара. С Анка ще ти помогнем да очистиш въпросната мутра.

— А ако не се съглася?

— Не мога да ти кажа веднага какво ще стане — каза Люба след кратка пауза и я изгледа зловещо. Момичето разбра веднага какво ще се случи, ако откаже…

Вече беше посветена в тяхната страшна тайна. Поръчковите убийства бяха извън закона. За подобно деяние можеше да се влезе в затвора, да се получи смъртна присъда. За да не излезе истината наяве, можеха да пратят Марта там, където щеше да опази тайната — в гроба.

— Освен това… — Погледът на Люба ставаше все по-мрачен. — … ти видя как убихме онези петимата… Така че помисли си, хубаво си помисли…

Изведнъж Марта съвсем ясно осъзна в какъв капан се беше оказала. Тя нямаше избор. Трябваше да реши или да убива в комбина с Люба и Анка, или… Не, не, по-добре да не мисли за това…

— С вас съм…

— Ами чудесно тогава.

— Но няма да убивам обикновени хора…

— Добре, ще убиваш мутри — реши Люба. — За тях, между другото, плащат по-добре.

В онзи момент парите я вълнуваха най-малко.

Студен празен вход, мръсни стръмни стъпала. Марта седеше на широкия перваз на площадката между третия и четвъртия етаж.

Люба я бе посъветвала да се дегизира като металистка и тя беше облечена с кожено яке с метални капси, дънки с кръпки, а прическата й бе тип „бръкнал съм в контакта“. И най-важното, трябваше да гледа с празен, отвлечено блуждаещ поглед, сякаш току-що се е боцкала. С една дума, трябваше да изглежда точно като металистка наркоманка. За по-голяма достоверност на перваза до нея имаше използвана еднократна спринцовка.

Марта трепереше цялата. Налагаше се да се вземе в ръце, защото отстрани изглеждаше недостоверно. Би трябвало да е изпаднала в делириум и да изпитва удоволствие, нали уж току–що си е инжектирала наркотик. Но започна да трепери неконтролируемо и не можеше да спре. Беше изплашена.

Жертвата трябваше да се появи всеки момент — момче на около двадесет години, бригадир на група рекетьори. Вчера й бяха дали снимката му. Преди да я погледне, тя си бе припомнила лицата на тримата мерзавци. Колко хубаво би било, ако на снимката види някого от тях. Но уви, беше друг…

Този тип не я беше изнасилил, тя нямаше за какво да му отмъщава, но беше мутра. Може би е изнасилил друго момиче или би го направил в бъдеще.

Тези мисли я озлобиха и тя успя да се настрои психически за предстоящото убийство. Всичко беше наред. В последния момент обаче загуби самообладание.

Трябваше да се вземе в ръце, да се стегне малко. Опитваше се да се успокои, но треперенето не спираше.

В един момент си помисли, че трябва да захвърли всичко и да избяга. Да вървят по дяволите и Люба, и Анка…

Но какво щеше да прави след това? И коя беше тя без тях, силните и уверени в себе си? Не, тя трябваше да е като тях. Не тя трябваше да се страхува от мутрите, а те от нея. Само тогава би могла да забрави преживяния кошмар, само тогава би могла да намери себе си, само тогава би живяла нормално…

Отдолу се чуха нечии стъпки. Можеше да е кой ли не. Но Марта беше сигурна — това е той, човекът, когото трябва да убие.

Оказа се права, той беше: спортно облечен здравеняк с квадратно лице и сплескан нос, от очите му лъхаше студенина и презрение към всичко.

Изведнъж той спря пред нея, олюля се леко на широко разкрачените си крака и кой знае защо, удари с юмрук дланта си.

— Ти к’во пра’иш тука, бе! — попита я заплашително. — ’Що не си намериш друго място за боцкане?

— Ей сега си тръгвам… — погледна го тя изплашено.

Имаше секунди да извади ТТ-то със заглушител от якето, да го хване здраво за ръкохватката, да пъхне показалеца си в скобата на спусъка, да сложи пръст върху езичето и с рязко движение да вдигне пистолета до линията на прицелване. Всичко беше обмислено до последната подробност. Оръжието щеше да излезе лесно от джоба й, без да се закачи със заглушителя за дрехата.

Но Марта изведнъж се стъписа и не можа да го извади. Даже не се и опита.

— Изчезвай оттука, боклук такъв! — викна и бабаитът.

— Да, да, тръгвам…

Мутрата й обърна гръб и бавно започна да се качва нагоре по стълбите.

Нарече я боклук и я оскърби грубо… Това я изведе от блокажа. Тя извади пистолета. Но не можа да го вдигне, ръката й сякаш изтръпна. Оръжието й се стори ужасно тежко.

Едно е да стреляш по мишени в тир, а друго — да държиш на прицел жив човек. Вече не беше толкова уверена в себе си, не смяташе, че мутрите не са хора. Мутрите да бяха лоши и гадни, но все пак бяха човешки същества…

Онзи изведнъж спря и бавно се извърна към нея.

— Ей, ама ти май нещо не ме разбра.

Думите застинаха на устните му. Видя ТТ-то в ръцете й. Реагира мигновено и светкавично мушна ръка под дебелото си яке. Още няколко секунди и щеше да стане опасен… А Марта беше блокирала. Опасността не я подтикна към действие, напротив — скова я.

Прозвучаха два тихи изстрела. Мутрата се олюля, отметна глава назад, коленете му се подкосиха. Той извади ръката с пистолета от якето си. Но не за да стреля, а за да се хване за парапета. Желязото се изхлузи от пръстите му и издрънча на стълбите.

Още беше жив, когато се появи Люба. Държеше пистолет „Валтер“. Погледна Марта с укор и промълви:

— Какво направи бе, момиче! — В гласа й нямаше нито капчица злоба.

— Ами… така стана — безпомощно сви рамене сестра й.

— Имаш още един шанс. — Люба посочи ранения бабаит. — Довърши го!

Прозвуча като заповед. Марта нямаше избор — трябваше да се подчини. Насочи пистолета. Онзи я погледна с ненавист.

— Е, к’во, кучко, давай, стреляй! — изхриптя злобно той и затвори очи.

— Не съм кучка! — каза тихо Марта и натисна спусъка.

Куршумът го улучи в сърцето.

Люба я беше учила, че контролно се стреля в главата, но тя не можа да го направи.

— Да вървим.

Хвърлиха пистолетите върху трупа и безпрепятствено слязоха по стълбите. Прекосиха двора една след друга. Анка ги чакаше в колата от другата страна на блока.

— Е, какво? — попита тя.

— Стана така, че свършихме работата заедно — отговори й Люба и строго погледна сестра си.

— Като за първи път ти прощавам. Но хонорара ще го разделим поравно. Някакви въпроси?

— Не…

— Ще приспадна от твоя дял за валтера. Заради теб загубих такъв хубав пистолет.

Беше й все едно колко пари ще получи. Изобщо й беше все тая. Не й пукаше за нищо. Нямаше никакви угризения на съвестта. Нещо в нея беше умряло. Сякаш беше загубила способността си да чувства.

Впоследствие дълго се чуди защо стана така, защо се стъписа и се вцепени. Нали е толкова лесно — насочваш пистолета и стреляш.

Последното препятствие по пътя към ада рухна…

Никита беше потресен. Но фактът си беше факт — Роза, тоест Марта, беше наемен убиец.

— Убивала съм само мутри — каза тя. — Дотук деветима…

За всеки е получавала пари. И то не малко. Имаше кола, хубав апартамент…

— Онези отрепки така и не ги намерих. А после… — Марта изведнъж млъкна, сякаш се изплаши от нещо. — … после случайно видях единия…

— Значи ти си била в онази бяла лада шестица…

— Да.

— Впечатляващо точен изстрел.

— За това съм си мечтала цели две години. Не можех да си позволя да не улуча…

— А другия защо го уби?

Тя като че ли отново се изплаши от нещо и го погледна някак странно, с опасение.

— Ако ти кажа, че исках да те спася, не би ми повярвал.

— Така е.

— И няма да сбъркаш. Тогава не те познавах. А онзи го ликвидирах, защото го взех за този тук… — тя кимна към трупа на Валята.

Човекът скала всъщност беше много по-едър, но тогава тя е била принудена да действа при нестандартни обстоятелства. Нищо чудно, че се е объркала. Още повече че онзи беше с гръб към нея.

— На двамата вече отмъстих. Остана един — каза Марта.

— Кучин, по прякор Ловеца. Ще го намеря…

— И какво?

— Ще го убия.

— Не говоря за това. Какво ще стане, когато отмъстиш и на него? Ще продължиш да убиваш, така ли?

Марта го погледна разтревожено. В очите й се появи страх. Но не беше страхът, който изпитва изправеният пред смъртоносна опасност. Страхуваше се да не загуби Никита.

— Не искам да убивам… — В очите й се появиха сълзи. — Не искам…

— Какъв е проблемът тогава?

— Организацията… Зад гърба ми стои много силна криминална организация… Няма да ме оставят…

Никита можеше да я разбере по-добре от всеки друг. Беше го изпитал на собствен гръб — ей така, да решиш и да излезеш от бандата.

— Ще те оставят — каза й решително. — А ако не те оставят на мира, босът ти ще почива в мир… На онзи свят.

— Това е невъзможно.

— Напълно възможно е. Аз поне знам за какво става дума.

— Нали няма да ме изоставиш? — попита го тихо и се приближи плахо, сякаш се страхуваше да не я отблъсне.

— Никога — увери я Никита и я притегли към себе си. Целуна я страстно, но веднага се дръпна. — Да оставим романтиката за по-късно — каза решително. — Сега трябва да се махаме оттук.

— А труповете? Няма ли да се отървем от тях? — попита Марта.

Бе отново невъзмутимо спокойна, както преди, когато прочете смъртната присъда на Валята.

— Не, много ще се забавим. А е и рисковано. Апартаментът не е мой, тук съм под наем. Но се постарах хазяйката да получи погрешна представа.

— Как така погрешна…

— Някога ползвала ли си грим?

— Ами… по принцип да!

— Тогава всичко трябва да ти е ясно.

— Преобразил си се?

— Точно така. Преобразих се, както и ти, когато се запознахме. Доколкото си спомням, беше ослепителна блондинка.

— На име Роза.

В очите й отново се появи едва доловим страх. Сякаш криеше някаква страшна тайна.

— Между другото, защо се беше издокарала така тогава?

— Нали ти казах, уча в театралната академия… — Тя избегна погледа му. После се сепна: — Е, какво, тръгваме ли?

— Да, първо трябва да си събера багажа. А трябва да заличим и „пръстчетата“ си…

— Защо?

— Ченгетата прибирали ли са те някога?

— Не…

— Но мен са ме прибирали. „Пръстчетата“ ми са заведени в полицейските регистри.

— Какво си направил?

— Ами нищо, дребна работа.

Той възнамеряваше да й разкаже за миналото си. Искаше тя да знае колко отвратително се е чувствал в кожата на мутра. Тя трябваше да знае, че и на него му се е налагало да убива. За да не мисли, че е по-лоша от него, щеше да й разкаже всичко. Но не сега.

Унищожиха всички улики, намекващи за пребиваването им в апартамента. Марта разглоби на части пистолета си и го изхвърли през прозореца. Никита имаше още два пистолета. Даде й единия.

Излязоха от блока в пет сутринта — по това време хората сънуват десетия си сън.

Но се оказа, че не всички спят. До входа стояха две коли — най-обикновени лади седмици. Не бяха празни.

В момента, в който двамата излязоха от входа, едната от вратите се отвори, после втора… Появиха се някакви типове.

— Убийте ме, ако не е той! — Единият от тях посочи Никита. — Никога няма да го забравя този гад!

Никита го позна. Беше същият онзи, заради когото започна цялата история. Беше в джипа на Посечения. Тогава бяха четирима и оцеля само той.

— Връщаме се! — Никита хукна обратно към входа, сграбчвайки Марта за ръка.

Но и тя не се подвоуми какво да прави.

Двамата се скриха бързо във входа, докато мутрите слизаха от колата и вадеха оръжие.

Бяха петима. Явно това беше останало от групировката на Посечения и Валята.

Как бе могъл да допусне такава груба грешка? Как не се бе сетил, че някой може да чака Валята пред блока? Но все още не беше късно грешката да бъде поправена.

Да извади пистолета, бе въпрос на секунди. Малко преди да излязат, Никита бе свалил от новото ТТ парафиновата хартия, бе изчистил заводската смазка, бе го заредил и му бе сложил заглушител. Марта също боравеше добре с оръжието. Нямаше да й трябва много време, за да извади пистолета.

Мутрите се юрнаха вкупом към входа. Явно си мислеха, че бегълците тичат нагоре по стълбите. Но грешаха. Никита и Марта ги причакваха в тъмното преддверие на входа.

Двама от нападателите бяха с късоцевни автомати. Но напразно си мислеха, че ще успеят да ги използват.

Никита и Марта разполагаха с една, максимум две секунди. Ако не успееха да се възползват от тях, щеше да започне престрелка. А в тяхното положение това бе равносилно на сигурна смърт.

— Твоите са отдясно, моите отляво — каза Никита и пръв натисна спусъка.

В същия миг стреля и Марта. Ония с автоматите, крайният отдясно и другият отляво, се олюляха и се свлякоха на пода. Последва серия изстрели в автоматичен режим. Мутрите падаха един след друг като покосени. Никой от тях не успя да разбере какво става, камо ли да стреля.

Никита и Марта излязоха напред и продължиха да стрелят, докато не свършиха патроните. Пистолетите им заглъхнаха и полетяха върху труповете.

— Е, това е всичко — тихо каза Никита.

Той нагласи сака на рамото си и сви ръка в лакътя, за да я изведе от входа като кавалер.

— Те сами са си виновни, нали? — също толкова тихо и по детски наивно попита Марта и го хвана под ръка.

Съвсем невъзмутимо, сякаш нищо не се е случило, двамата излязоха от входа и благополучно стигнаха до нейния блок.

Четвърта глава

— Ще живееш при мен — каза Марта и силно се притисна към него. — Няма да позволя на никого да те нарани. На никого.

— Защо? — учуди се Никита. — Има ли някой, който иска да ме нарани?

— Нека само пробва…

— Милата ми тя. Какво щях да правя без теб…

Той бавно я сложи да легне по гръб и нежно докосна с език меката част на ухото й. Това й достави удоволствие.

— Страхотен си — прошепна му тя, когато той слезе малко по-надолу.

— Не, ти си страхотна…

Както обикновено, той вървеше към целта много бавно.

— Винаги ли ще си толкова нежен с мен?

— Винаги…

Никита щеше да й бъде първият, не се бе любила с други. Онези тримата изверги не се брояха. Заради тях тя не можеше да мисли за мъже и за секс без отвращение. Досега. Никита успя да пробуди нежните й чувства. Той бе налучкал правилната тактика, с която да я завоюва — бавно и нежно настъпление. И Марта не издържа на изкушението. Едва в този ден тя стана истинска жена.

Правиха секс дълго, чак до вечерта. После някой позвъни на вратата.

Марта се разтревожи.

— Не отваряй — каза Никита.

— Не, тя знае, че съм тук.

— Коя е тя?

— По-добре да не знаеш… Стой тук. Да не си посмял да излезеш!

Остави го в спалнята. Набързо наметна един халат и отиде да отвори вратата.

След малко той чу, че пусна гостенката вътре.

„На никого няма да позволя да те нарани…“, „По-добре да не знаеш…“ Никита не бе придал особено значение на тези фрази. Затова съвсем спокойно лежеше в леглото й и чакаше с нетърпение момента, когато тя ще изпрати посетителката и ще се върне при него.

Изведнъж вратата на спалнята се отвори. На прага стоеше млада жена: не беше нито красива, нито грозна, със спортно телосложение, облечена в строг делови костюм, а рибешките й очи излъчваха ледена празнота.

— Така си и знаех — каза тя с прикован в него поглед.

Зад гърба й Марта мълчеше.

— Сега разбирам защо е жив все още.

В ръцете й, сякаш от нищото, се появи пистолет — дамски браунинг, джобен размер. Насочи го към него.

— Налага се да поправям грешката ти, момиче…

Приглушен изстрел… Жената изненадано ококори безжизнените си очи, олюля се, пистолетът се изхлузи от ръцете й. С последни сили тя се опита да се обърне към Марта. Но не можа. Строполи се на пода. Под лявата й лопатка кървеше миниатюрна дупчица.

Марта стоеше в коридора бледа като смъртта. Беше затворила очи, цялото й тяло трепереше конвулсивно. От пистолета в ръката й и излизаше тънка струйка дим.

Все още стъписан от случилото се, Никита скочи от леглото и тръгна към нея. Но тя го спря, насочи пистолета към него и истерично извика:

— Не се доближавай!

Той спря и се дръпна.

— Марта…

Беше шокиран от поведението й.

— Какво „Марта“! — От очите й бликнаха сълзи. — Знаеш ли кого убих!… Сестра си… Родната си сестра…

Тя изпусна пистолета, закри лицето си с длани, облегна се на стената и бавно започна да се свлича надолу.

Никита отиде при нея и я прегърна. Марта се притисна към него.

— Убих я заради теб — изстена тя и зарида.

— Кой е? — чу се мъжки глас зад затворената врата.

— Имате телеграма…

Марта завършваше първи курс в театралната академия. Там бе понаучила някои неща, други усвои сама. Владееше до съвършенство изкуството на грима и превъплъщението.

Актьорският й талант се проявяваше с пълна сила не по време на студентските сценки, а когато изпълняваше поръчковите убийства.

Тя можеше да бъде и смахната хипарка бунтарка, и разглезена капризна госпожица, и строга делова дама, и вулгарна развратница, както и елитна проститутка.

Този ден се представяше за уморена и измъчена от живота пощальонка, която даже няма сили да вдигне очи към момчето с ниско чело и груби маниери. Той отвори вратата и взе телеграмата.

— Подпишете се, ако обичате — сухо го помоли Марта.

Той обаче сякаш не я забелязваше. Мръщеше чело, кривеше устни — опитваше се да разбере каква е тази хартийка, дето са му донесли.

А тя беше съвсем обикновена. В нея пишеше, че на някой си Валерий му се е родила дъщеря.

— Каква дъщеря? — объркано врътна очи мутрата.

Не разбираше нищо, но не по друга причина, а защото телеграмата не беше предназначена за него.

— Това апартамент сто четиридесет и три ли е? — сякаш чак сега се сети да попита Марта.

— Ами не, ти к’во, сляпа ли си? ’Що не вземеш да си отвориш зъркелите малко…

Но се наложи той да го направи. Когато видя насочения срещу него пистолет, очите му замалко да изскочат от орбитите.

Съвсем невъзмутимо, Марта натисна спусъка. Куршумът се вряза в корема на жертвата. Момчето изкрещя, залитна назад и падна посред коридора. Тя спокойно влезе в апартамента, изпъна ръка и натисна два пъти спусъка. Куршумите го пронизаха точно в сърцето. Мутрата не помръдна повече.

Изведнъж от стаята изскочи млада жена с дете на около пет годинки.

— Серьожа! — извика тя и се хвърли върху трупа на мъжа си, обляна в сълзи.

— Татко! Татенце! — запищя и момченцето.

Ледена ръка сграбчи сърцето на Марта и то се сви от непоносима болка. Стана й лошо, пред очите й запулсираха черни кръгове.

Жената я видя, но не се изплаши. Отново притисна глава към гърдите на мъжа си, ридаейки неистово. До нея истерично пищеше детето.

С подкосени крака, Марта излезе от апартамента, хвърли пистолета и бавно слезе по стълбите. В двора я чакаше кола. Тя не помнеше как е свалила грима си, как се е преоблякла и се е прибрала вкъщи.

Успокоителното и леденият душ я накараха да се съвземе малко. Но през нощта не можа да спи, сънува кошмар — видя майката и детето. Цяла нощ оплакваше съпруга и бащата заедно с тях…

Люба се прибра вечерта. Имаше вид на елегантна делова дама. Напоследък не изпълняваше поръчки, двете с Анка контролираха редовите изпълнители. Понякога на Марта й се струваше, че Люба вече не й е сестра, а студен и бездушен наставник.

— Всичко е наред, сестричке — каза й Люба. — Ето, вземи, това е за теб…

Тя сложи на масата две пачки със стодоларови банкноти, стегнати с ластик. Предплатата плюс тази сума ставаха общо тридесет хиляди долара. Това беше хонорарът й за изпълнената поръчка.

Не се опитваха да пренасочат Марта към убийства на чиновници, бизнесмени и други от рисковата група. Ликвидирането на членове на престъпни групировки не беше по-безопасно, но Марта имаше късмета винаги да излиза суха от водата. Та нали можеха и да й отмъстят, да й отмъстят жестоко… Само че тя не се страхуваше от нищо.

От нищо… Освен от онази млада жена и детето. „Серьожа“, „Тате, татенце!“ — виковете им оглушаваха ушите й и не й даваха покой.

— Трябва да заминеш за Канарите — каза Люба.

— Не ми е до почивка сега.

— Кой ти е казал, че отиваш на почивка?

— Защо тогава да ходя на Канарите?

— Получихме поръчка. Много важна. Лично ти ще прибереш петдесет хиляди долара.

— Не искам — мрачно каза Марта, гледайки в една точка.

Люба я погледна учудено.

— Нещо май не те разбрах, сестричке…

— Не искам да убивам повече. Не искам.

— Такава ти е работата.

— Писна ми от тази работа. Искам да напусна.

— С какви пари ще живееш тогава?

— Все някак ще се оправя.

Люба дълго мълча. Обмисляше нещо, преценяваше наум.

— Не можеш да напуснеш — заяви накрая. — Това не е стандартна работа, от която можеш да се откажеш просто ей така, като пуснеш молба. Това е работа, от която можеш да се откажеш само на онзи свят…

— Но нали си ми сестра. Родна сестра.

— И какво от това? Ти сама си избра тази съдба. Не мога да ти помогна с нищо.

Марта се умълча за дълго.

Не изпадна в истерия, не започна да удря глава в стената. Но повече не се опита да експлоатира роднинските чувства на сестра си.

Знаеше прекрасно в какво се е превърнала Люба. Разбираше не по-зле в какво се е превърнала самата тя. В този свят на смъртта, в който живееха, нямаше място за сантименталности. Това беше свят на вечния студ, в който има само роботи, програмирани да изпълняват поставената задача. Поръчка-убийство-заплащане. Нищо повече.

Ако Марта искаше да излезе от играта, сестра й не беше човекът, към когото трябваше да се обърне. Трябваше да си помогне сама. Никой нямаше да й протегне ръка за помощ. Можеше да разчита само на себе си. Но не беше по силите й да се противопостави на тази мощна машина, на тази фабрика за смърт.

— Какво трябва да направя? — попита тя.

— Ето, това вече е приказка — одобрително кимна Люба.

Тя отново стана грижовна и добра сестра.

Изведнъж й хрумна, че ако решеше да излезе от играта, пътуването й до онзи свят ще бъде уредено не от кого да е, а именно от Люба.

Сега обаче й беше уредила „екскурзия“ на Канарите.

Висок четиризвезден хотел, палми, басейни, почернели лица на доволни туристи — всичко беше чудесно. И луксозната стая напълно съответстваше на имиджа й — съпруга на някого от „новите“ руснаци, пътешестваща без мъжа си.

Пристигна на Канарите по работа, но работата й в един момент се превърна в почивка. Набелязаният за ликвидиране не беше там.

„Обектът е Никита Брат, авторитетна мутра, ръцете му са изцапани до лакти с кръв…“ — каза й Люба, преди Марта да реши да замине. Това я накара да се съгласи. После погледна снимката — съвсем порядъчен на вид млад мъж. Изобщо нямаше физиономия на престъпник.

Но „физиономия на престъпник“ е доста абстрактно понятие. Човек може да има страшно лице, но да е чист и честен по душа, а зад ангелската красота би могъл да се крие истински дявол. Марта отдавна знаеше тази стара истина.

Затова се съгласи да ликвидира Никита Брат и замина на „екскурзия“ на Канарите. Но никак не й се искаше да го убива. Дори се зарадва, когато научи, че няма кого да преследва. Обектът за ликвидация не се появи на острова, а никой не я бе инструктирал да го търси другаде.

Тя чакаше появата му всеки ден и всяка вечер заспиваше доволна просто защото той така и не се появи.

Почина си добре и веднага щом Люба й се обади и й каза да се прибира, хвана първия полет за Русия. Вече на борда на самолета, й мина мисълта, че няма да е никак зле, ако остане да живее в чужбина. Но тази светла мечта угасна на мига.

Да живееш в чужбина, е добре, когато имаш пари. А още по-добре, когато никой не те преследва. А нея със сигурност щяха да я преследват, организацията нямаше да я пусне толкова лесно.

Вече бе започнала да си мисли, че поръчката за Никита Брат е анулирана. Люба й бе казала, че обектът е изчезнал някъде, а поръчителят е мъртъв.

Но след време отново й показа снимката му.

— Обектът се появи — каза тя. — Така че имай готовност.

— Но нали каза, че поръчителят е мъртъв…

— Поръчителят може и да е мъртъв, но си е платил. Затова обектът трябва да бъде ликвидиран.

Говореше така, сякаш става дума за предмет. Марта всъщност не беше учудена.

— Но това е безсмислено. На кого му е нужна тази смърт?

— Това не е наша работа. Нашата работа е да поддържаме имиджа на фирмата на високо ниво.

Сестра й говореше някакви абсурдни неща, но беше безполезно да спори с нея.

Чернокосото слабо момче избягваше да я гледа в очите. Сякаш се страхуваше тя да не запомни лицето му. А може би самият той се страхуваше да не би да я запомни. И нищо чудно — тя бе наемен убиец от висока класа и в неговите очи изглеждаше като богиня на смъртта. А той бе шофьор. Истински ас, супер професионалист, но само шофьор.

Задачата му беше да я закара до обекта и да й подсигури бързо оттегляне от местопрестъплението.

Беше студен ноемврийски ден, но Марта беше облечена доста леко. Бе наметнала удобно кожено яке, с черна барета до веждите и слънчеви очила, които прикриваха половината от лицето й. В колата беше топло, а тя нямаше никакво намерение да слиза от нея.

Знаеше, че подтикнат от някаква странна приумица, Никита Брат се прибира вкъщи облечен с войнишка униформа. Сякаш си играе на някаква детска игра. Лицето му направо сияеше от щастие, в очите му светеше игриво огънче.

Каквото и да казваха, той не приличаше на жесток престъпник. Изобщо. Но… Тя просто трябваше да го убие.

Марта видя как някаква западна кола наби спирачки до него. От нея се изсипаха няколко мутри с кожени якета и му скочиха. Но срещнаха мигновен отпор — един след друг изпитаха здравия му мъжки юмрук.

После се появи някаква горила с огромни размери. След него вървеше още един изрод. Марта не можа да повярва на очите си. Беше той — единият от извергите, които я изнасилиха. Изведнъж пред очите й причерня и ненавистта погълна всичките й мисли.

— Карай! — нареди тя на шофьора.

Той направи всичко както трябва — закара я бързо до мястото и спря навреме. Страничното стъкло се спусна плавно. Марта насочи пистолета и натисна спусъка.

Досега не беше стреляла в главата на някого. Този път обаче вътрешните й спирачки отказаха. И дори със злорадство стреля по него.

Може би точно този гад е избил зъбите й тогава, в нещастното утро след абитуриентския й бал. Този тип беше садист, извратеняк, но най-вече не беше човек. Върна му го за всичко. Върна му го тъпкано. Първият куршум изби зъбите му, вторият направи подлите му мисли на каша, забивайки се точно в челото му.

Беше си отмъстила. Но само на един. Засега. Имаше още двама. Може би точно единият в момента пребиваше Никита Брат. Марта натисна спусъка. Улучи гиганта. Веднага разбра, че не е същият. Тогава стреля по Никита, но той навреме се прикри с трупа на човека скала.

В този миг се чу воят на полицейски сирени и шофьорът натисна педала на газта. Полицейската кола се лепна за тях. Но шофьорът с пагони не би могъл да се мери с професионален крадец на коли.

Бе отмъстила за страшното унижение и позора, който преживя, бе си го върнала за това, че съсипаха живота й. Но само на един. Останалите двама бяха все още живи. Единственото, което я интересуваше в момента, беше да се добере до тях. И кой знае защо, изобщо не съжаляваше, че е изпуснала Никита Брат.

Но се появи Люба. Заедно с Анка. Нахокаха я за провалената акция и дори я глобиха с пет хиляди долара.

„Не ми трябват парите ви!“ — идеше й да викне.

Но не го направи. Разбираше много добре с какви хора си има работа. Всички около нея бяха коравосърдечни и бездушни. Тя самата също бе започнала да става такава. Забелязваше, че все по-рядко мисли за Люба като за родна сестра.

„Прави каквото искаш, но обектът трябва да бъде ликвидиран — със заповеднически тон й бе казала тя. — Оправяй се сама, помощ от никого няма да видиш.“

Наложи се да се качи на колата и да го проследи. Сама. И го направи.

Но това, което видя, беше странно. Той влезе в парка, а по петите му тръгнаха три мутри. Върна се сам и си тръгна с джипа им. Последва стрелбата в ресторанта. По-късно разбра, че е застрелял шестима.

Бе се отървал от колата. Бе се качил в такси. През цялото това време Марта караше плътно след него и установи къде живее.

Можеше да го причака някъде и да му тегли куршума, без да се замисля много. Но нямаше особено желание да го прави. Този тип все повече започваше да й харесва. Освен това той самият очевидно беше професионалист и беше постоянно нащрек. Марта можеше да стреля бързо, но той вероятно стреляше още по-бързо. Тогава го причака пред магазина и разигра сцената с портокалите. Постановката обаче не се получи много удачна. Всъщност изпълнението беше блестящо, но не защото Марта играеше роля, а защото беше самата себе си. Не можеше да си обясни защо, но пред Никита й се искаше да изглежда слаба и беззащитна. Разтапяше се пред него. Като снежинка в топла длан.

Никита се наведе да събере портокалите от земята. В този момент за нея се откри идеална възможност да го застреля. Но тя не се възползва от случая. Не можа да го направи.

Той беше толкова внимателен, грижовен, нежен. Очите му сияеха, думите му бяха пламенни, беше толкова развълнуван. Изглежда, се беше влюбил в нея. А че тя хлътна по него до уши, това беше сто процента сигурно.

Задачата да го ликвидира обаче все още стоеше пред нея.

Никита й предложи помощта си. Не можа да му откаже. Заведе го в апартамента си. В прегръдките му животът й се стори сладък сън. Беше безпомощна, когато устните му се докосваха до нейните, а ръцете му леко и нежно галеха тялото й.

Марта никога не беше ходила с момче. Интимната близост с мъж й се бе струвала нещо ужасно. Заради онези изверги…

Но Никита изцели раната в душата й. Топлотата и нежността му разтопиха леда. Тя се почувства жена, съвсем обикновена жена и в един миг й се прииска да изпита върховия миг на сексуалната наслада. Никита беше нежен с нея и тя беше готова да му се отдаде, но в последния момент се изплаши. И той го разбра. Остави я.

Нямаше нужда от обяснения в любов, от възвишени слова. И без това знаеше, че Никита я обича истински. Само влюбен мъж може да разбира така добре една жена.

Но на следващата сутрин Люба се появи отново. И отново й потърси сметка защо не е изпълнила поръчката.

За нея Никита беше просто обект за ликвидация. Но за Марта той бе най-любимото същество на света. Как би могла да го убие?

Люба обаче успя някак да я пречупи. Съзнанието на Марта сякаш потъна в черна мъгла. В този момент беше готова да го застреля. И докато той спеше кротко, тя стоеше над него с пистолет зад гърба… Но не, не можеше да го застреля. Легна до него, прегърна го и се разплака.

Готвеше му капан, а сама падна в него.

Същия ден му отиде на гости. И пак се опита да се пребори със себе си. Сипа отрова в шампанското му. Но преди да вземе чашата, Никита дълго я милва и гали. Заля я океан от щастие и любов. И когато той реши да отпие, тя изби чашата от ръцете му.

Дотук беше — вече не беше способна да го убие. По-добре беше да сложи край на собствения си живот, отколкото на неговия.

А после се появиха неочакваните гости — вторият от насилниците й и тримата главорези.

Никита беше прикован към радиатора с белезници, а в спалнята при Марта нахлу тип с нахална мутра. Усмихнат цинично. Ругаеше грозно.

Вкара му два куршума с истинско удоволствие. Онзи дори не успя да гъкне.

Зарадва се, че предвидливо бе оставила чантата си в спалнята. Сякаш бе знаела какво ще се случи.

Тогава се появи вторият мерзавец. За да „помогне“ на приятелчето си. И отиде на онзи свят заедно с него.

Марта се облече бързо и излезе в коридора. Нямаше никого. Но в хола стояха двама, а Никита бе разпънат на радиатора. Сред неканените гости беше и онзи, вторият от нейните насилници. Позна го веднага. От него разбра как да намери третия. После го застреля. Приближи целта си с още една крачка.

Така се издаде. Наложи се да разкрие истинската си самоличност на Никита. Да му разкаже коя е всъщност и защо е трябвало да убие тази отрепка Валята. Не му каза обаче, че той също е бил сред мишените й.

Никита не се отдръпна от нея. Сякаш й прости. Макар че, както сам каза, нямаше за какво. Той смяташе, че не човек избира съдбата си, а тя него. Но не искаше Марта да продължи по кървавия си път. И й предложи помощта си.

Бе силен и не знаеше що е страх. Винаги нанасяше удара пръв и затова винаги побеждаваше. Вярно, в случая с Валята се изложи, но тя му се притече на помощ. Явно заедно бяха силни и можеха да се справят с всичко.

Заедно щяха да ударят организацията, за която тя работеше. И щяха да победят.

Но не за организацията мислеше Марта, когато уби сестра си. Мислеше за Никита. Защото Люба искаше да го убие. Точно за това беше дошла — да поправи „грешката“ й.

Но Никита не беше грешка. Той беше най-скъпото, което Марта имаше в живота си. Бе загубила сестра си, превърнала се отдавна в бездушен робот, но бе намерила Никита. И на никого не би позволила да го нарани. Дори и на Люба.

Затова застреля родната си сестра. Сестрата, която я насочи по пътя на убийствата и кръвта. Люба беше нейният зъл демон, нейният ад. Но все пак й беше сестра. Родна сестра.

— Не мога да повярвам… Не мога…

Марта се отдръпна от Никита и се наведе над трупа на сестра си. Но не заоплаква на умряло, не се нахвърли с проклятия върху него. Дори престана да плаче. Очите й бяха безизразни, а тя се бе превърнала в каменна статуя.

Той взе пистолета от ръцете й — хубава джобна играчка на известната немска фирма „Кехлер и Кох“, смъртоносна безшумна играчка. Играта завърши със смъртта на сестра й.

— Тя искаше да ме убие. Защо? — попита той.

Марта мълчеше. Нито един мускул не трепна по каменното й лице.

— Каза, че трябва да поправи грешката ти. Какво означава това?

Отново не получи отговор. Сякаш си говореше сам.

— Трябвало е да ме убиеш, нали?

Марта като че ли оживя. Погледна го изплашено. Размърда устни:

— Да… Трябваше… Но не можах…

Бе застреляла Посечения, бе убила човека скала. По Никита също бе стреляла. И би могла да го улучи… Разпилените портокали на тротоара, срещата му с нея — това не беше случайно запознанство. Явно нарочно е нагласила всичко. Трябвало е да го убие… Но не е имала сили да го направи… А сега бе погубила собствената си сестра, за да го спаси…

— Защо… Защо трябваше да ме убиеш?

— Поръчка.

— Кой…

— Не знам. Пътувах до Канарите, за да те ликвидирам.

— До Канарите ли?

Всичко му стана ясно.

Витал. Витал е организирал всичко. Но това беше толкова отдавна… И в същото време толкова скоро.

Двамата с Витал бяха преследвани от групировката на Капитана. Заедно се бяха борили за място под слънцето. И триумфално се бяха завърнали в групировката. Но Витал бе заграбил всичко за себе си. А Никита… Никита беше изместен на заден план.

Нещо повече, Витал му бе отнел любовницата, а него бе изпратил на Канарите. Но капитан Светлов го бе предупредил, че се готвят да го убият. Затова Никита замина за островите малко по-късно. След като си разчисти сметките с Витал.

Витал вече не беше сред живите. Но килърът, когото бе наел, е бил по петите му. И този наемен убиец се оказа Марта. Звучеше невероятно…

— Знам кой е поръчал убийството ми. Но този човек отдавна е в гроба.

— Знам. Но Люба настояваше. Най-важна била репутацията на фирмата. Каза, че щом поръчката е платена… Каза точно това…

Момичето се втренчи в трупа на сестра си с празни очи и прошепна едва чуто:

— Повече нищо няма да каже…

Той приклекна до нея, прегърна я, целуна я и тихо каза:

— Тя никога повече няма да те кара да убиваш.

Марта потрепери.

— Да, никога повече няма да убивам — прошепна замаяна. — Дотук бях… Не мога повече… Всичко да върви по дяволите…

Никита я притисна още по-силно.

— Точно така, скъпа моя. Ще заживеем нов живот. В него няма да има смърт и убийства. Но преди това…

— Преди това трябва да ме извадиш от играта.

— Точно така. Ще нанесем удара заедно. Ще нападнем бързо и внезапно. Ще сринем този синдикат на смъртта. Ще отмъстим за теб.

— Няма нужда от отмъщение. Стига толкова. Не искам. Повече нищо не искам…

Тя изпадна в истерия. Единственото, което Никита можеше да направи, беше да отиде в кухнята, да й налее водка и да я накара да я изпие.

Марта се поуспокои. Но главата й се замая и не бе в състояние да води сериозен разговор. Никита я убеди да изпие още една чаша. Тя се успокои и заспа дълбоко.

Никита трябваше да се справи с трупа.

На балкона намери един кашон от хладилник и опаковъчен найлон. Замъкна тялото там.

Не можеше да повярва — Марта бе убила собствената си сестра. Бе я застреляла, за да спаси живота му. Господи, колко силно се бе влюбила в него. Ако не бе станало така, сега на балкона нямаше да лежи сестра й, а той, и щеше да се вкочанява на студа.

Никита почисти коридора. Забърса кръвта по пода, сви окървавената пътечка, изнесе я на балкона. Трупът бе вече вкочанен. Омота го с найлона, уви го в пътечката и го сложи в кашона.

А сега?

Колата на Марта беше в гаража — стар, от листова ламарина. И не беше охраняем. Но този му минус сега се превърна в плюс. Намери ключовете в чантата й.

Сестра й сигурно бе пристигнала с кола. Потърси ключовете у нея, но не ги откри. Може пък да е дошла с такси…

Не видя чужда кола в двора. Значи предположението му за таксито бе вярно.

В гаража беше много студено. Колата сигурно бе замръзнала и за нищо на света нямаше да запали. Но не, ладата осмица запали още със завъртането на ключа. Ето какво значи нов акумулатор. Докато двигателят загряваше, Никита реши да претърси гаража. Интуицията му подсказа да погледне под една празна туба от бензин. Шестото му чувство не го излъга — там имаше тайник с арсенал на килър: два автоматични пистолета от добре познатата система „Глок 17“, половин дузина новички ТТ-та — най-евтините и най-точните пистолети. Всички оръжия бяха комплектувани със заглушител. Имаше също няколко взривни устройства фабрично производство с магнитно прикрепяне.

Не пипна нищо, взе само едно ТТ. Беше свикнал с тази система. Скри го под шофьорската седалка, а после изкара колата от гаража и паркира пред блока.

Навън беше студено, но той се поизпоти, преди трупът да се окаже в багажника — от тежестта и напрежението. Страхуваше се, че неочаквано може да се натъкне на някого от съседите и да предизвика подозрението им с пренасянето на тежкия товар. Но като че ли всичко мина нормално. В полунощ излезе с колата.

Не срещна никакви препятствия и по-нататък. Стигна до едно гробище, намери пазачите и сложи на масата пред тях бутилка „Абсолют“.

— Момчета, трябва да свършите нещо…

Онези даже не си отвориха устата да попитат какво. Подобни нощни визити явно не бяха нещо необичайно. Времената бяха смутни, нали, и в тях властваха дивашките нрави и кървавите закони. А резултатът — планини от жертви на покушения, които все някъде трябваше да се погребват.

Прибраха бутилката. После го изучаваха мълчаливо. Сякаш да разберат що за животно е — голяма мутра, просто мутра или ни риба, ни рак.

Накрая единият проговори:

— Хиляда кинта и за двамата…

Никита със сигурност бе попаднал в категорията „ни риба, ни рак“. За мутрите очевидно поддържаха по-ниски цени. А големите мутри пък сигурно изобщо не си плащаха.

— Нали разбираш — обясни другият, — доста е студено…

Но парите и водката ги изведоха на студа. За три-четири часа работа с ударни темпове те разкопаха един изоставен гроб, отвориха ковчега и сложиха трупа вътре.

Никита изчака, докато свършат работата до край. Тръгна едва когато се убеди, че двойният гроб няма да предизвика никакво подозрение.

Вече беше утро, когато се върна при Марта. Тя все още спеше, в същата поза, в която я бе оставил. На него също му се спеше. Но първо си взе топъл душ. След това огладня. Макар да умираше за сън, си направи закуска — омлет с бекон. За всеки случай приготви две порции. И не сгреши.

Марта се бе събудила и веднага пристигна в кухнята.

— Скъпи, вече си облечен? — прегърна го тя със сънена, но доволна усмивка.

Тъкмо искаше да й каже, че не „вече“, а „все още“ е облечен, но реши да не доизяснява:

— Аха…

— Мирише ми на нещо много вкусно!

— Постарах се. Измий си ръцете и сядай да хапваме.

— Ей сега.

Тя се приближи до прозореца и погледна надолу. По съненото й лице се изписа угриженост.

— Нещо притеснява ли те?

— Не, не, какво говориш…

— Струва ми се, че се притесняваш от нещо. Сякаш очакваш някой да дойде всеки момент.

— Ами, честно казано, да…

— Кой? Приятелката на Люба ли?

— Приятелката на Люба? Ти откъде знаеш за нея?

Изведнъж Марта се сети какво бе извършила. Започна да трепери цялата, краката й се подкосиха и тя се свлече на стола със страдалческа гримаса от изнемога.

— Значи… Значи не е било сън…

Закри лицето си с ръце и се преви на две. Никита помисли, че пак ще получи истеричен припадък, и за всеки случай наля малко водка и я сложи пред нея.

— Застрелях сестра си — каза тя, втренчена в една точка. — Не мога да повярвам…

— Ами недей да вярваш, ще ти бъде по-леко.

— Не искам да вярвам… Какво си направил с нея?

— Оставих я там, откъдето връщане няма. Вече е в земята. — Той наля водка и на себе си, до горе. — Мир на праха й…

Марта се държеше учудващо спокойно. Пиха до дъно.

— Това така или иначе… щеше да се случи някой ден — каза тя, сякаш се оправдаваше пред себе си. — Такава ни е професията…

— Беше… Беше такава.

— Да, беше. Повече няма да убивам.

— Точно така. Но първо трябва да те отървем от излишния надзор.

— Няма да можем да се справим с организацията сами.

— Само ти се струва така. Мечка страх, „господин Колт“ не страх.

— Не знам, ти си силен. Но аз вече за нищо не ставам. Съсипах се… Вече никого няма да мога да убия…

— Не си се съсипала, а си се възстановила. Стана нормален човек. Ще си имаме свое семейно огнище. Ти ще бъдеш негова пазителка. А аз ще бъда ловец. И ще ловувам сам.

Тя не му отговори нищо. Протегна ръка към бутилката, но Никита я изпревари. Сам й наля от „успокоителното“. Когато алкохолът я успокои и й се доспа, я пренесе на ръце до леглото.

Той също легна. Спеше му се много. А и водката му подейства.

Събуди се привечер. Някой звънеше на вратата. Марта спеше непробудно и изобщо не реагираше. А звъненето ставаше все по-настойчиво.

Никита се опита да я събуди, но тя отговаряше само с мучене и за нищо на света не искаше да се събужда. Затова стана той. Скочи в дънките си, набързо наметна ризата си, без да я загащва и да я закопчава. Мушна новото ТТ на кръста под нея. Не беше забравил да го вземе от колата.

На вратата имаше едностранна шпионка. Нямаше опасност да получиш куршум в окото. А отвън не се виждаше нищо.

На площадката пред вратата стоеше жена, която приличаше много на Люба. Имаше същата горда осанка, изглеждаше също така делова и строга — от погледа до облеклото.

Никита се сети, Марта му беше разказвала за някаква Анка, приятелка на сестра й — Анка стрелецът, Анка килърът…

Жената вече се канеше да си тръгне, когато той отвори вратата.

— Здравейте! — Идиотска усмивка кривеше лицето му.

Жената не отговори, само го погледна учудено и враждебно.

За сметка на това Никита сякаш умираше от удоволствие, че я вижда.

— Вие сигурно сте Люба?

— Не, не съм Люба — високомерно отвърна посетителката и го заоглежда внимателно.

Сякаш го позна… Той очакваше от нея точно тази реакция.

Ако това беше Анка, би трябвало да го познае, защото бяха контролирали Марта заедно с Люба. Дори беше възможно да е с едно стъпало по-високо от нея. Така или иначе, тя можеше да го познае по снимката, която им е дал Витал.

Дясната му ръка стискаше заредения пистолет.

— Къде е Марта? — строго попита жената.

И сякаш автоматично пъхна ръка в дамската чанта на рамото си. Задържа я там само части от секундата и понечи да я извади. Това движение явно бе отработено до съвършенство.

Но Никита я изпревари. Рязко отвори открехнатата врата, сграбчи я за яката на палтото от норка и с рязко движение я дръпна към себе си. Но така, че ръката й остана блокирана в чантата заедно с пистолета. ТТ-то му се вряза в корема й.

Атакувай пръв! Никита не пропусна момента. Нанесе удара пръв. Но все още бе рано да празнува победата.

— Само не мърдайте много, мадам…

Той се постара гласът му да звучи колкото се може по-заплашително.

— Какво означава това? — изсъска „гостенката“, задушавайки се от досада и ярост.

Никита я замъкна в апартамента. Дулото на пистолета му остана болезнено врязано в корема й.

Не искаше да го прави. Но се наложи. Просто нямаше друг избор. Отметна глава назад и я удари. Току-виж се оказала някоя каратистка или самбистка. Ако се бе поцеремонил с нея още малко, тя можеше да поеме инициативата…

Никита разбираше много добре, че се е забъркал в история, в която на всяка крачка може да очаква неприятни изненади. Трябваше да предвижда играта на противника с няколко хода напред, за да не бъде изненадан. Ако дори и за миг се отплеснеше и изостанеше — край, можеше да си поръчва опелото…

Жената се оказа доста издръжлива. Ударът му беше силен, но тя устоя и не загуби съзнание, бе само зашеметена. И относително безопасна за известно време. Той се възползва от момента и я сложи да легне с лице към земята. Бързо затвори вратата, претърси я, взе чантата й. Както и предполагаше, в нея имаше пистолет — джобен браунинг без заглушител.

Не си губи времето да съблича палтото й, само го смъкна така, че да ограничи движенията й, все едно е с белезници. За по-голяма сигурност я замъкна в хола, сложи стол върху нея, затискайки я между краката му, и седна отгоре. Извади паспорта от чантата й, отвори го и погледна първата страница.

— Помияр! — чу се отдолу.

— Приятно ми е да се запозная с благовъзпитаната млада госпожица — иронично се подсмихна Никита. — Доколкото разбирам, „помияр“ е дума от литературния език.

— Боклук!

— А това трябва да е нещо от криминалната лексика. Тцъ-тцъ-тцъ, колко неприлично…

— Ще съжаляваш!

— Кого? Вас ли, мадам? Какво пък, може и да ви съжаля. На гроба ви.

Жената изведнъж млъкна. Личеше, че се изяжда от злоба. От яд не можеше дори да говори.

— Люба я няма — сякаш между другото каза Никита. — Няма я и няма да дойде скоро. Излезе. И Марта я няма… И тя излезе. Всички излязоха. Само вие, уважаема Анна Батковна, сте тук. Но това няма да е за дълго. Сега ще извикам патрула и ще приключим с всичко набързо.

— Какъв патрул?

— Как какъв, полицейския, разбира се. А да, извинете, госпожо. Забравих да ви се представя. Старши лейтенант от милицията Иван Голубьов.

— Покажи си документите.

— Разбира се, задължително ще ви ги покажа… Но в районното.

— Лъжеш. Не си ченге!

— А кой съм тогава?

— Ти… — запъна се Анка. — Не знам кой си…

— Е, хайде сега, не знаете. Аз съм Никита Германович Брат. И някакъв си авторитетен мафиот с прякор Витал, уважаема Анна Батковна, е поръчал убийството ми.

Стъписана, жената мълчеше. Той продължи ентусиазирано:

— Пратили сте човек по петите ми. И замалко не ме убихте. Грешката ви е, че не сте проучили добре обекта за покушение. Ако бяхте проучили малко по-добре нещата, може би щяхте да разберете, че зад личността на въпросния Никита Германович Брат се крие съвсем друго лице. И това е старши лейтенант Голубьов, сътрудник в Отдела по разкриване на поръчкови убийства към Главно управление по борба с организираната престъпност. Между другото, Марта и Люба вече дават показания.

— Лъжеш!

Притисната в ъгъла, Анка беше на границата на отчаянието.

— Скоро ще се убедите, че не лъжа. Ще ви направят очна ставка. Може би гражданките Марта и Любов Булигини ще потвърдят във ваше присъствие показанията си. Между другото, те обвиняват вас за всичко. Според техните показания вие, гражданко Макухина, сте организатор, а също така и изпълнител на поръчковото убийство. Те нямали нищо общо. Точно затова съм бил жив. Как можахте да допуснете такава груба грешка? Как така не успяхте да се доберете до мен?

— Нищо не съм направила…

— Само не казвайте, че нямате нищо общо с това. И че гражданките Булигини са ви набедили. На тях им вярвам, а на вас, простете, не.

— Но те лъжат!

— Така си и знаех. Хубаво, ще направим очна ставка. Въпреки че… Въпреки че по принцип няма нужда. Затова дойдох тук сам. Нали знаете, заплатата на ченгетата не е много голяма.

— Какво общо има заплатата?

— Е, как да няма, трябва да сте ме разбрали… Трябват ми пари…

— Колко?

— Колкото повече, толкова по-добре… Мисля, че сто хиляди долара ме устройват. Надявам се, че ме разбрахте правилно. Сто хиляди долара — това е цената на вашия откуп. Аз получавам парите, а вие — свободата си.

— Добре де, ще си ги получиш. Само махни този проклет стол от мен. И ми дай да поседна малко.

— Къде?

— На дивана.

— А пък аз, да си призная, помислих, че искате да поседите в затвора.

— Ама че гадина! Е, няма ли да станеш?

— Кротко, кротко, гражданко. Имам още няколко въпроса към вас.

— Е, хайде, казвай де!

— Интересува ме структурата на вашата фирма.

— На каква фирма?

— Имам предвид фирмата, която продава смърт.

— Слушай бе, ченге! За това не сме се разбирали. Давам ти мангизите и ме пускаш, това е. И нищо повече няма да ти кажа.

— Грешите, мадам. Аз не съм ченге. И никога не съм бил. Метнах те като последна глупачка, убийца долна. Развърза си мръсния език накрая. Няма я вече твоята Марта. Няма я и Люба. Видях им сметката. Лежат на пода в съседната стая. И ти след малко ще легнеш до тях.

За по-голяма убедителност, Никита опря дулото на пистолета в главата й и натисна силно.

— Аа — изви Анка от болка.

— Какво виеш, гадино! Да не те коля случайно.

— Пусни ме!

— Какво, напика ли се от страх? Правилно, страхувай се. Защото няма да ти простя, че си искала да посегнеш на живота ми. Да ме очистиш, искаше, кучко мръсна…

— Не аз…

— А кой?

— Пуснаха ми поръчката от горе.

— Кой ти я пусна?

— Зойка…

— Коя е тази Зойка?

— Тя ни е шеф.

— Един вид, жената в черно. Нещо като президент на фалшивата ви фирма. А Зойка за кого работи?

— Не разбирам…

— Какво толкова има за разбиране. Има президент на фирмата, значи трябва да има и учредител.

— Тя се занимава с всичко сама.

— Добре, за учредителя ще ти повярвам. Но все трябва да имате някаква „шапка“.

— Каква „шапка“? Нямаме никаква „шапка“, независими сме. Имаме повече от десет момичета, професионални убийци от висока класа. Плюс хората, които работят за тях.

— Значи самите вие можете да вземете под „шапката“ си, когото решите.

Анка замълча. Изглежда, разбра, че и без това е казала прекалено много.

— Интересува ме Зойка. Кажи ми второто й име и фамилията.

— Не знам.

— Как мога да я намеря?

— Не знам. Системата на отношенията ни е конспиративна и е на три нива.

— Значи нищо не знаеш.

— Не.

— Тогава ще се наложи да те убия. Защо си ми, след като нищо не знаеш.

На лицето му се изписа пълно безразличие. Истинските килъри убиват точно в такова състояние. Точно с такова изражение може би е убивала самата Анка. И точно по тази причина тя се изплаши, стигна предела на страха.

— Недей… Всичко знам… — спря го тя, примряла от ужас.

— Какво знаеш?

— Казва се Зоя Кречет[2]… Презимето не го знам…

— Кречет — това прякор ли е?

— Не, фамилия.

— Така, ясно. Как мога да я намеря?

— Знам само телефона на свръзката. Но чрез нея няма да можеш да стигнеш до Зоя. Има тройна система за защита…

— Откъде знаеш, че е точно тройна?

— Така ми каза самата Зоя.

— Колко често се срещате с нея?

— Само когато тя реши.

— А ако ти поискаш да се видиш с нея?

— Нищо няма да излезе.

— Каза, че има конспиративна система на три нива. Какво означава това?

— Убиец-организатор-бригадир.

— А след това чрез свръзката правите контакт със Зоя. Така ли?

— Да.

— Марта е убиецът, Люба организаторът. Нали така?

— Да.

— За колко убийци отговаряше Люба?

Никита наблегна на миналото време.

— Трима.

— А ти, доколкото разбирам, си бригадирът. За колко организатори отговаряш?

— За двама.

— Колко бригадири има вашата Зоя?

— Също двама.

— Ето, виждаш ли, а казваше, че нищо не знаеш.

Провървя му. Ако разбира се, можеше да се вярва на тази жена. Оказа се, че Анка е бригадир, следващото звено след нея е някоя си Зоя Кречет — жената в черно.

Предстоеше му дълъг и обстоятелствен разговор с Анка. Трябваше да измъкне от нея всичко, което знае или което предполага.

Като начало притисна сънната й артерия и я „приспа“. След това свали палтото й, завърза ръцете й на гърба с въже, сложи я да се седне в креслото и чак след това я свести.

На човек да му стане жал, като я гледа — главичката, която й удари в челото, не бе минала без последици. Точно между веждите й се беше образувала голяма цицина и се разрастваше все повече встрани, очите й бяха подпухнали, под тях имаше синини. Но Никита не я съжаляваше. Тази жена беше убийца. Преди е убивала със собствените си ръце, а сега с чужди. С лека ръка беше дала разпореждане за екзекуцията му. Само по някакво чудо се бе спасил. Спаси го чудото и любовта.

Цяла нощ я обработва — оказваше й психически натиск, провокираше я, хващаше се за думите й, уличаваше я в противоречие. В крайна сметка измъкна от нея всичко, което знае. Така стигна до заключението, че Зоя Кречет ръководи много силна организация, стабилна и добре осигурена и не са й нужни никакви протекции „от горе“.

Това не бе просто банда убийци, а мафия. Могъщ синдикат на смъртта. Нямаше да може да се справи сам с него.

Но той имаше съюзници. По-точно хора, които можеха да му станат такива. И ако получеше подкрепата им, можеше да разчита на успех.

А той трябваше да победи. Трябваше да измъкне Марта от ръцете на смъртта.

Пета глава

— Нещо не ни върви днес.

— Верно, не кълве нещо. Прибираме ли се?

— Абе рано е още.

— На това рано ли му викаш? Един през нощта е!

— Ами да тръгваме тогава. И без това няма какво да правим повече тук… Между другото, брат ми може вече да се е прибрал.

— Сева ли?

— Че кой друг.

— Ми той излежа ли си вече присъдата?

— Ами да. Точно седем години, от първия до последния ден.

Две млади момчета с дебели кожени якета от нискокачествена кожа и плетени шапки а ла спецназ стояха на една автобусна спирка с разочаровани физиономии. Беше около минус двадесет, духаше вятър, а наоколо цареше пълна тишина. Само „мъртъвците с косите“[3] липсваха. Щеше да е още по-добре, ако се бяха появили и една-две надарени мадами. Но не идваше никой — нито едните, нито другите.

Автобусът беше минал преди малко и бе откарал шумната тълпа, изсипала се от дискотеката. Паша и Гена също бяха сред тях. Но поокъсняха — лепнаха се за някакви момичета, искаха да се приберат с тях, но онези ги отрязаха. Само си загубиха времето. И ето сега заради тях стояха на безлюдната спирка и умираха от студ. И не се знаеше ще дойде ли изобщо автобус.

До града можеха да стигнат и с такси. Рядко, но някоя кола все пак минаваше от време на време. Само дето джобовете им бяха празни. Имаха само дребни — за момичета. Не трябваше да ги харчат — днес можеше и да не кълве, но утре току-виж им провървяло. Освен това имаха и бутилка самогон. Предвиден също за случайни приятелки, разбира се, ако им се паднеха някои по-непретенциозни.

— Да му ударим по един гълток, а? — предложи Паша.

— Аха, за загряване…

Гена извади шишето от вътрешния джоб на якето си, махна капачката, прилепи устни към гърлото и едва преглътна лютата течност, която миришеше силно и направо му изгори гърлото. Беше гадна на вкус, но за сметка на това здраво го загря.

— Ето ти и на теб.

Паша взе бутилката, но не успя да я поднесе към устата си. Покрай тях профуча страхотен джип „Чероки“. Изведнъж намали, спря и даде назад към тях. Едното стъкло се спусна бавно. Отвътре се показа симпатично момиче на около двадесет години.

— Виж ти, какви красавци! — проточи тя превзето.

Кръвта на Паша кипна и без самогон. Направо дъхът му секна. Че как иначе — такава кола, такова приключение…

— Няма ли да почерпите и нас? — кокетно попита момичето, което седеше зад волана.

— Иска ли питане…

— Ами качвайте се тогава. Защо да стоите на студа.

Паша и Гена се спогледаха и се качиха в колата. А вътре — топличко, комфортно, музиката свири тихичко.

— Хайде, сипвайте! — закачливо им се усмихна момичето от предната дясна седалка.

Взе от жабката една пластмасова чаша и я протегна към тях. Паша не чака повторна покана и й наля. Тя удари сто грама първак на екс и даже не се намръщи.

— Ще се повозим ли? — попита другата.

— Няма проблеми! — отговори Гена, излегнат безгрижно на задната седалка.

Обикновено той сваляше мадамите. Но май сега сваляха него. Но той изобщо не се чувстваше унизен от това. Напротив, бе горд със себе си. Щом такива готини мацки са си паднали по него, значи все пак не е за изхвърляне.

Джипът даде газ и се понесе по заснежения път. Профуча като самолет край градчето и продължи нататък. Но Паша и Гена не забелязаха. Навън бе студено, нямаше жива душа, а в колата бе толкова приятно, и какви момичета само! Времето летеше неусетно.

Оля и Таня — така се казваха новите им приятелки, също се бяха запасили с някоя и друга бутилка. След първата отвориха още една, но този път с истинска водка.

Пътуваха около час. После завиха по някакъв междуселски път. След около четиридесет минути колата спря пред луксозна двуетажна къща от лицеви тухли. Около нея имаше висока ограда от дебела ламарина. Приличаше на вила. Но имаше нещо странно — стоеше съвсем самотна насред голото поле, кой знае защо, наоколо нямаше други сгради.

Джипът влезе в двора и тежката метална порта се затвори автоматично след него.

— Слизайте, момчета, пристигнахме! — бодро заяви Оля.

Паша и Гена тутакси изскочиха от колата.

— Не желаят ли господата да се понапарим в сауната? — попита Таня.

Тя слезе след тях и демонстративно се сви от студ.

— Иска ли питане!

Гената вече се чувстваше неотразим герой-любовник. Морето му беше до колене.

Към къщата беше залепена сграда с размерите на три-четири гаража. Сауната беше там, така че не се наложи да вървят много.

Беше супер луксозна — преддверие със съблекалня, просторна зала със скъпо обзавеждане за отдих и почерпка, по-навътре следваха душовете, зала с басейн и самата сауна. Всичко беше направено с вкус и финес.

Оля и Таня започнаха да се събличат първи. Нямаха никакви комплекси. Това разпали до крайна степен момчетата. Те също взеха нетърпеливо да смъкват дрехите си. Но къде ти! Момичетата се съблякоха първи и веднага се шмугнаха в сауната. Но преднината им бе съвсем незначителна — само минута-две. Гената и приятелят му успяха да наваксат още преди двете да легнат на наровете.

И Оля, и Таня имаха хубави телца — с големи стегнати гърди, добре оформени дупета, а мерките им бяха почти идеални: деветдесет на шестдесет на деветдесет. Само че краката им бяха прекалено яки, бицепсите им се открояваха ясно, мускулест релеф набраздяваше плоските кореми. Нито едната, нито другата нямаше нито грам излишна тлъстинка.

Гена не можа да се сдържи и скочи на Таня като гладен звяр. А тя само това чакаше. Притисна се към него с кръвожадна усмивка…

Той лежеше омаломощен на кушетката и унесено гледаше в тавана. Направо не вярваше, сякаш някакъв танк беше минал през него. Никога не бе предполагал, че момичета могат да бъдат толкова силни и напористи. Безумно луд секс — не бе в състояние да определи по друг начин случилото се преди малко между него и Таня. Като обезумяла, тя се въртеше под него, подскачаше върху него и ги вършеше такива, че… Всичките му силици изпи, изстиска го като лимон. А сега съвсем спокойно си седеше на масата и хапваше, сякаш нищо не се е случило. А той лежеше на кушетката, безсилен даже да помръдне. Чувстваше се задоволен. Дори нещо повече — направо изнасилен. Но нямаше намерение да подава молба в полицията. Оказа се, че да те изнасилят не е чак толкова лошо.

— Ти си истински жребец, красавецо мой! — напевно каза Таня и се приближи към него с чаша в ръка. — Пийни си малко вино за сила…

Усмихна му се загадъчно. Днес явно щеше да има нужда от доста сили. И то неведнъж…

Гена не чака повторна покана и си пийна от виното. То го замая приятно, кръвта му закипя и безжизненото му „червейче“ започна да се събужда, да се изпълва със сила. Всичко щеше да е наред, ако прозрачна пелена не бе замъглила съзнанието му.

Сякаш през мъгла видя лице на момиче. И тяло. Беше чисто гола. Но не беше Таня. Беше Оля. Но тя нали уж беше с Паша… Всъщност имаше ли значение. Той се хвърли страстно, метна я върху кушетката и с вик заби „щика“ си в нея. Веднага почувства ответна реакция под себе си. И стонове, стонове…

Зоя стоеше до прозореца на горния етаж и гледаше как качват в колата труповете на двете момчета.

Какво искаха, а какво стана.

Искаха да свалят мадами, а излезе, че тях ги свалиха. Не те, а тях обяздиха. Че и как при това…

Единият от тях, по-симпатичният, беше отреден за нея. Казваше се Паша. Не се справи никак зле. Стараеше се момчето. Но силите му стигнаха само за час. Наложи се да му сипе малко допинг във виното. Изключително силен, от който организмът функционира, без да усеща никаква умора, докато не се изтощи напълно. На нея самата не й трябваше допинг. Тя обожаваше секса. Можеше да мине без него със седмици, но ако някой й паднеше в ръчичките… Прави секс с Паша чак до сутринта. Докато той, съсипан от умора, се изтощи и заспа.

Момичетата й пък накараха Гена да „работи“ на конвейер. А те бяха издръжливи, ненаситни за секс, винаги им беше малко. Нахвърлиха му се като стръвници и цяла нощ се гавриха с него. Натъпкаха го с допинг и го изцедиха като лимон. Свършваше момчето, свършваше и накрая взе, че свърши наистина. Умря, сърцето му не издържа.

На Паша сама му видя сметката. Че какво да го правят, няма да го пуснат, я.

Измъчиха се, горкичките. Сега щяха да закарат телата им в една пустееща кариера, да ги хвърлят в изкопа и да метнат тротиловия експлозив след тях. Ще последва взрив и срутване. И край, никаква сила няма да ги извади от многотонния слой пясък, глина и камъни. Труповете на тия двамата не бяха първите там. Всяка оргия завършваше така.

Това бяха излишни жертви. Но какво да се прави, не можеше да се живее без секс. Поне веднъж месечно трябваше и себе си, и момичетата да поглези. Не можеха да ги пуснат да си тръгнат. Никой не трябваше да знае кой и как живее в тази самотна къща в полето.

Убийството на тези момчета може би беше прекалена предпазна мярка, но Зоя предпочиташе да се презастрахова. И най-вероятно точно по тази причина от три години насам нямаше никакви неприятности с органите на реда.

Тя ръководеше голяма и силна организация — синдикат на смъртта. Десетки хора бяха обвързани с поръчковите убийства, но малцина от тях знаеха кой стои зад всичко това. Зоя се прикриваше много старателно и поддържаше връзка с изпълнителите чрез организаторите и посредниците. Не беше лесно да се стигне до нея.

Организатори и посредници бяха Анка, Любка, Ирка, Битка и Тоня — момичетата, които стояха в основата на всичко.

Зоя се прибираше към къщи.

Беше студено, имаше виелица. Но тя беше свикнала. Бе родена на север, в Архангелск. Тук, в Москва, учеше в спортната академия и тренираше в отбора на шампионите по стрелба. Спортната стрелба беше единственото й увлечение и смисъл в живота й.

А той не беше много розов. Стипендията — нищо и никаква, родителите няма пък я й пратят някоя рубла, но и тя за нищо не стига. С една дума, хронична липса на пари. Но не живееше в общежитие. Бе държала стая под наем при едно бабе в село до Москва. Тогава не можеше и да мечтае за нещо повече.

Пътят от гарата до къщата беше около двадесет минути пеша. Един следобед в началото на деветдесетте се прибираше по същият този път. Вървеше през вилната зона, чиито улици водеха далече напред. Наоколо нямаше жива душа. Беше към пет часа, започваше да се стъмва.

И ето че най-после стигна до дома си. Каква беше тази кола?

Пред малката къща, в която живееше под наем, стоеше черно беемве, не първа младост, беше си лукс.

Трябваше да го заобиколи, за да се прибере. Но не й позволиха.

Едната от вратите изведнъж се отвори и от колата изскочи бабаит с бръсната глава, безжизнени очи и гадна мутра.

— Чакай малко! — Прегради й пътя с ръка.

— Разкарай се! — Тя отблъсна ръката му и продължи напред.

— Абе нали ти казах, стой! — Той тръгна след нея и я сграбчи за рамото.

В същия миг тежките му кубинки с метално бомбе се мернаха във въздуха. Зоя му приложи бойна хватка и с подсечка го повали на земята. Бабаитът цопна на дебелия си задник и изви от болка и унижение.

— Абе шъ тъ размажа, бе, мамка му! — викна той извън себе си от ярост, надигайки се от земята и стъпвайки на крака.

И начаса заора нос в снежната пряспа зад канавката. Зоя вложи цялата си сила в този удар.

Вече четвърта година се занимаваше сериозно с карате — откакто постъпи в академията.

А и поначало си беше яка.

— Направо падаш прав! — чу се един подигравателен глас зад нея.

Зоя се обърна и видя две гологлави горили с разкопчани шуби. Слязоха от същата кола. Единият даже й изръкопляска. Хилеха се озъбено насреща й.

Би им вкарала по едно кроше между очите, но нямаше да може да се справи с двамата наведнъж. А и третият вече се свести и тръгна да се надига. Ей сега щеше да се нахвърли върху нея.

— Ей, Налеп, я успокой малко топката — спря го единият. — И изобщо, ’що не вземеш да се разкараш оттука, писна ми от твоите тъпотии.

Онзи погледна Зоя умърлушено, измърмори си нещо под носа и бавно тръгна по пътя към гарата.

— Зоя, ела при нас в колата, ще се стоплиш малко — покани я единият от горилите.

Погледът му уж изглеждаше дружелюбен. Но на нея не й трябваха такива приятели.

Интересно, откъде знаеше името й…

— Ами аз вече съм си вкъщи. Там ще се стопля.

— Е, хайде сега, не се инати. Има една работа, за сто милиона. Дай да влезем в колата, да поговорим… Какво, да не те е страх?

— Ами не, не ме е страх.

Тя седна на задната седалка. Единият от горилите се настани до нея. Явно беше главният.

— Тръгвай — каза той, потупвайки по рамото бабаита зад волана.

— Къде отиваме? — подскочи Зоя изплашено.

— Не се бой, само ще мръднем малко по-надолу. Да не привличаме вниманието на съседите. Че иначе ще започнат да те одумват.

Вече го бяха привлекли, помисли си Зоя. А че ще започнат да я одумват, беше вярно. Но реши да не му опонира.

Бабаитът не я излъга. Колата подмина няколко пресечки и спря.

— Е, какво искате? — попита тя.

— Има една работа за тебе — каза мутрата, гледайки през прозореца.

— Кой ви е казал, че си търся работа?

— Никой не те пита дали искаш или не. С една дума, много внимателно те наблюдавахме досега, Зоя. Гледахме те на стрелбището. Стреляш добре. Даже много добре. Решихме, че си подходяща.

— Кои сте тези, които сте решили?

— Колкото по-малко знаеш, толкова по-дълго ще живееш, момиче.

— Да, това съм го чувала някъде. Е, за каква работа става дума?

— Ами нали ти казах, много добре стреляш с винтовка. Всъщност „добре“ е меко казано. Стреляш страхотно.

— И какво от това?

— Ами това! Искаме да направиш един-единствен изстрел. И ще получиш две хиляди долара.

— Две хиляди долара? Само за един изстрел?

— Да, за един. Е, максимум за два. Сигурно си разбрала по какво трябва да стреляш.

Нима беше възможно… Зоя се изплаши. Чак сега разбра за какво им е притрябвала толкова. Беше ясно, че не я търсят, за да победи на някое състезание, в което всичко се решава от един изстрел. Мутрите убиваха хора, и то невинаги със собствените си ръце. Понякога използваха наемни убийци. И сега й предлагаха да стане един от тези убийци…

— По човек ли? — попита тя глухо.

— Много долен човек — безгрижно уточни мутрата.

— Не искам да убивам.

Но гласът й не звучеше много убедително. Отнякъде се появи едно малко подло дяволче и заподскача в душата й: „Съгласи се! Съгласи се! Съгласи се!“ Главата й бръмна.

Горилата сякаш разбра какво се случва с нея и я подтикна да вземе страшното решение.

— Две хиляди долара не се намират на пътя.

Но тя все още имаше сили да се бори с изкушението.

— Трябва да си помисля…

— Помисли си, разбира се — кимна й горилата. — Да, между другото, ние сме много сериозни хора. Ако свършиш работата както трябва, ще получиш още една поръчка. А тя вече ще струва не по-малко от пет хилядарки.

За момента тя беше горе-долу добре с парите. Но утре вдругиден джобът й пак щеше да се изпразни. И щеше много да съжалява, че се е отказала от това изгодно предложение.

— Не си мисли, че после ще искаме да се отървем от теб. Имаме голяма нужда от такива спецове. А ти си на „ти“ не само с винтовката, владееш и карате, сигурно имаш най-малко черен пояс.

— Да, първи дан.

— Отлично! Мислиш ли, че ще изпуснем такъв спец като теб?

Горилата говореше доста убедително и с това окончателно я склони да даде положителен отговор.

— Добре, съгласна съм — решително каза тя. Но веднага им постави условие: — Искам парите предварително.

— А, неее — неодобрително поклати глава горилата. — Предварително само половината, а другата след изпълнение на поръчката.

Сериозният му тон й допадна много. Дори не се породиха у нея подозрения, че този човек може да е от милицията и да проверява почтеността й. Тази мисъл й мина по-късно. Но веднага беше отхвърлена като абсурдна.

— Вдругиден в десет сутринта на същото това място ще те чака кола. Аз ще съм в нея. Ще се поразходим малко. И ще си получиш инструмента.

— Какъв инструмент? — не го разбра Зоя веднага.

— Е, то се знае, че няма да ти дам гребло и лопата.

— Ясно, ясно, разбрах те.

Въпросният инструмент сигурно бе винтовка с оптичен прицел. Щеше да я получи на някое затънтено място извън града. Нали все пак трябваше да провери как стреля.

Излезе права. След един ден двамата с Едик — така се наричаше мутрата — отидоха на едно занемарено стрелбище.

Шофьорът изтича да сложи мишената. Едик отвори багажника. Винтовката беше там, увита в брезент.

— Е, какво ще кажеш? — попита я той, развивайки оръжието.

Зоя загуби и ума и дума от възхищение.

— Снайперистка винтовка на Драгунов. Прицелната й далекобойност е хиляда и двеста метра. Страшно нещо, а?

— Да, страшно — съгласи се Зоя. — Но не съм стреляла с такава.

— Защо според теб сме тук? Да тренираш.

Сложиха мишената на разстояние двеста метра. Трябваше да стреля от изправено положение. Така й нареди Едик.

Показа й как да зареди. Тя го повтори, хвана винтовката в положение за стрелба, опря приклада на рамото си и се прицели.

Оръжието беше идеално балансирано и не се изплъзваше от рамото й. С една дума, внушаваше пълно доверие.

Последваха един, два, три изстрела… Изстреля всичките десет патрона, които бяха в пълнителя. Прицелът беше регулиран с максимална прецизност за точна стрелба — всички куршуми попаднаха точно в десетката.

— Супер! — възхитено каза Едик, когато видя резултата. — Ако говорим честно, не очаквах да се справиш толкова добре.

Зоя също бе доволна от себе си.

— Това са обикновени патрони — каза той. — Утре ще я заредим със специални, със стоманена сачма.

— Как, още утре ли? — стъписа се Зоя.

— Че защо да протакаме? Работата не е сложна. Всичко е готово. Остава само едно — отиваш, виждаш, стреляш.

Прибраха мишената, сложиха винтовката в багажника. Кой знае защо, Зоя си помисли, че Едик ще й я даде сега, но не позна.

— Утре винтовката ще е на мястото.

По пътя към града я инструктира подробно какво трябва да направи, къде и кога. Тя се постара да запомни всичко до най-дребния детайл. Стори й се, че най-после е намерила стихията си. Вече мислеше с неудоволствие, че бе готова да се откаже от толкова интересно и изгодно предложение.

Предполагаше, че Едик ще я закара вкъщи, но той я откара в Москва. Колата спря в краен квартал в източната част на града, в двора на висок блок.

— Хайде, да вървим — каза той.

— Къде?

— Ся шъ видиш.

Заведе я в светъл и просторен едностаен апартамент с нови тапети и врати, с прясно боядисани прозорци, паркет, с прилични мебели, японски телевизор и видео, вградени в секцията. Супер!

— Харесва ли ти? — попита Едик.

— Е, харесва ми. Но защо ме водиш тук?

— Как защо? — учуди се престорено той. — Тук ще живееш.

— Не те разбрах…

— Това е новата ти квартира, вчера я наехме за теб. Нали ти казах, сериозни хора сме. Фирмата ни не е някоя кокошкарска. Ето, вземи!

Той извади от джоба си пачка с пари, стегната с обикновен ластик.

— Тук са петстотин долара, можеш да не ги броиш — точно са. Толкова платихме и за квартирата, за три месеца напред. Мисля, че това те устройва.

— Разбира се.

Устройваше я напълно. Петстотин долара в наличност, хубава квартира най-малко за три месеца и още хиляда долара, след като изпълни поръчката.

Кой знае защо, но мислеше, че куражът й ще стигне да застреля човек.

— Знаеш ли, имам предложение — каза Едик. — Ще отидем до старата ти квартира, ще вземем багажа ти и ще го докараме тук, а по пътя ще напълним торбите с шампанско и всякакви деликатеси. Ще си направим нещо като интимна вечеря на свещи.

— А после ще се къпем заедно в една баня — иронично се подсмихна тя.

— Че защо не, става! — Дори не разбра иронията, взе предложението й за чиста монета. — Нямам нищо против да ти изтъркам гърба — каза той и дяволито й намигна.

Срещу нея не стоеше мутра, а близък по душа човек. При това доста симпатичен. А Зоя, между другото, не блестеше с особена красота. Момчетата не се заглеждаха много-много по нея.

Общо взето, тя също нямаше нищо против да й „изтъркат гърба“.

Отидоха до старата й квартира, пренесоха багажа и на бърза ръка сложиха масата за хапване. От шампанското се отказаха. Е, бяха си народни хора, без много претенции. За тях водката бе къде-къде по-хубава от всякакви там пенещи се питиета.

Без да влиза в подробности, Едик й разказа за себе си. Доколкото разбра, бил бригадир в една силова групировка.

После правиха секс.

И през ум не й бе минавало, че Едик може да й стане любовник. Беше й хубаво с него, просто се радваше на мига. След това й се прииска хубавите им отношения и сексът да гарантират сигурността й. Никак не й се щеше утре, след изпълнението на поръчката, да се превърне за него просто в използван парцал.

Предния ден бе смятала, че не е толкова трудно да се убие човек: вземаш винтовката, прицелваш се, натискаш спусъка и това е — готово. Но сега започна да й се струва, че не е чак лесна работа, все пак имаше някакви угризения на съвестта. Обектът за отстрел не беше животно, а разумно същество, и може би има семейство, за което трябва да се грижи.

Двамата с новия й работодател и любовник пътуваха към мястото, откъдето й предстоеше да стреля. Сърцето й се беше свило от притеснение.

Но то се изпари веднага щом пристигнаха на мястото. Едик я придружи в апартамента, нает специално за случая. Все пак това беше първата й поръчка, той трябваше да се убеди във възможностите й, да види как се справя на практика.

Беше напълно спокойна, в жилите й потече лед. Мислите й бяха ясни и трезви, настроени на бойна вълна.

Намери винтовката в хола под дивана. Взе я и провери дали е заредена.

— Не се притеснявай, всичко е наред — каза й Едик.

Но тя сякаш не го забелязваше. Трябваше да се убеди лично дали винтовката е заредена. Колкото и да я увещаваха, нямаше да се успокои, докато не провери лично.

Едик я заведе до прозореца.

— Виждаш ли блока отсреща и онзи вход там? Сега трябва да пристигне една кола и от нея да слезе мъж. Ще ти кажа дали е той, или не. Ако е нашият човек, действаш.

Зоя хвана винтовката в положение за стрелба, дотика патрона в патронника и взе на мушка входа на блока. Изчисли разстоянието — точно шестдесет метра. Нищо и никакво разстояние — вероятността да улучи точно бе сто процента.

Но дали ръката й няма да трепне, докато стреля?

Беше сигурна, че няма.

Чувстваше се като робот, бездушен механизъм.

— Какво правиш, не бързай. Още не е пристигнал. Ако стоиш така, ръката ти ще се измори — обади се Едик.

Не му обърна внимание.

Ръката й бе силна, нямаше да се измори чак толкова.

Вече се бе адаптирала към мястото — струваше й се, че това е най-важното условие за успех в работата й.

След около пет минути свали винтовката, отпусна малко мускулите на ръката си. Но погледът й остана прикован във входа на блока.

Накрая колата се появи — бял нисан с десен волан.

— Готови!

Този път Едик беше чут. Тя нагласи винтовката на рамото си.

От колата слезе мъж с дебело кожено яке, кепе на главата и цигара в уста. Явно бързаше. И дори не допускаше какво ще му се случи след малко.

Застанал с гръб към мушката, заключваше колата. В момента, в който извади ключа от ключалката, Зоя натисна спусъка.

Куршумът го уцели точно в тила. Кръв и мозък опръскаха белия покрив на нисана. Ужасяващ контраст. Но на нея й бе все едно.

Съвсем спокойно се дръпна от прозореца и сложи винтовката на масата.

В коридора имаше трикрилно огледало. Преди да излезе, Зоя се спря пред него. Огледа се, пооправи прическата си. Беше невъзмутимо спокойна. С удоволствие би си сложила и малко червило, но дамската й чанта бе останала в колата заедно с несесера в нея.

— Хайде, тръгвай! — нервно я дръпна за ръката Едик.

Очевидно много бързаше да напусне мястото.

Тя го погледна студено и тръгна след него.

— Ей, нервите ти да не са от желязо! — подметна той, вече в колата.

Незабелязани от никого, излязоха от двора на блока и свиха по оживената улица.

— Жалко — унесена в мислите си, каза тя.

Погледът й бе устремен напред.

— Какво, за човека ли ти е жал?

— Не, жалко, че оставихме винтовката. Хубава винтовка беше…

— Е, не, ти направо ме разби, честно! — опули се учудено насреща й Едик.

— Доволен ли си от мен? — попита го сухо.

— Иска ли питане…

— Свърших си работата както трябва, нали?

— Спор няма.

— Тогава си цакай, приятел!

— Да, да — закима той и бръкна в шубата.

Зоя изтръпна — ами ако извади пистолет?

— Абе спокойно, не се бой! — Той разбра веднага какво си е помислила. — С пръст няма да те пипна. Такива като теб не се намират под път и над път.

Извади парите — зелени банкноти, свити на руло и стегнати с ластик. Подаде й ги.

— Ако искаш, преброй ги — подхвърли небрежно.

Много грешеше, ако смяташе, че няма да послуша съвета му. Тя ги преброи внимателно и старателно ги прибра в чантата си.

Това е, работата беше свършена.

Зоя се протегна, прозя се и сякаш между другото попита:

— Я кажи сега кого убих.

В апартамента й беше топло и уютно, по телевизията даваха някаква сапунка. Ирка направо беше влязла в телевизора.

Зоя, Анка и Любка седяха в кухнята — пийваха си кафенце и си хапваха сладко шоколад. Тонка се въртеше около печката, беше професионален готвач. На единия котлон вареше нещо, а в тигана цвърчеше месо.

Хладилникът беше пълен с какви ли не мезета и питиета: черен хайвер, пушена риба, сервилат, кашкавал, кисели краставички, водка, вино.

С Анка и Люба бяха учили в един университет, но Зоя бе в по-горен курс. Имаха общ интерес — спортната стрелба. Анка и Люба бяха по-добри с пистолет, а Зоя беше спец с винтовката. На тази почва се сприятелиха.

Ирка, Витка и Тонка й бяха съотборнички при шампионите по стрелба и бяха приятелки.

Заформяше се запивка.

— Апартаментът е много готин — каза Анка. — Добре си се уредила.

Самата тя живееше заедно с Люба, бяха под наем в някаква дупка.

— Какво, да не са ти повишили стипендията? — попита с ирония Витка.

Тя работеше като лелка в детска градина. Заплатата й беше толкова голяма, че можеше да изкара цял ден с нея.

— Аха, три пъти — подсмихна се Зоя.

Да знаеха само откъде има толкова пари…

— Жалко, че не кандидатствах в спортната академия — със съжаление каза Витка.

— Аз пък мисля, че може да се живее добре и без да завършваш университет — каза Зоя.

Момичетата даваха мило и драго, за да имат повече пари. Може би щяха да приемат предложението й… Беше намислила нещо и се очертаваше дълъг разговор. Но го отложи за по-късно.

— Хапването е готово! — обяви Тонка.

Всички се оживиха и започнаха да редят масата. Водката влизаше много добре с вкусните и засищащи мезета. Към единадесет часа вечерта дружките й вече бяха обърнали доста чашки. Зоя също се беше позаформила прилично.

— Момичета, да излезем някъде, а? — предложи Витка.

— Че защо не, да излезем!

Предложението беше прието с голям ентусиазъм от всички. Беше им писнало да стоят в тясната квартира, прииска им се да се разнообразят малко навън. Зоя нямаше нищо против да се позабавляват.

На няколко пресечки от блока й имаше дискотека. Решиха да отидат там. За по-бързо решиха да минат през парка. По това време в него нямаше жива душа, но нямаше от какво да се плашат. Ако някой трябваше да се страхува, от тях трябваше да се боят.

В парка срещнаха някакво момче. Вървеше по една слабо осветена алея и ги изгледа накриво. „Гледай ги как са се натряскали патките“ — горе-долу така възприе погледа му Любка.

— Ей, какъв ти е проблемът бе, пич? — озъби му се тя.

Момчето беше високо и яко. Освен това и нахално.

— Затваряй си устата ма, кучко! — прецеди през зъби той и продължи нататък.

— Ей, не може така — ядосано каза Тонка.

Здрава и едра, тя скочи и сграбчи момчето за яката на якето. Но получи юмрук в лицето и полетя три метра назад, приземявайки се на задните си части.

— Съвсем сте превъртели, идиотки такива! — озъби се онзи.

Този път му се нахвърлиха вкупом. Повалиха го на земята и започнаха да го налагат с юмруци и ритници.

Всичките мощни, бойни, със здрава хватка — спортистки, с една дума. А Зоя владееше и карате. И се включи в боя както беше на градус.

Отначало момчето се опита да се отбранява, а после притихна. Но побоят продължи. Биха го коя с каквото може, здраво и безмилостно жестоко.

Накрая се измориха и го оставиха.

Момчето лежеше надясно, прикрило главата си с ръце.

— Ей, ставай, бе! — подбутна го с крак Любка.

— Айде изчезвай оттука! — пиянски му подвикна Тонка.

Но онзи не проявяваше никакви признаци на живот.

Първо на Зоя й мина страшната мисъл. Тя се наведе над момчето, хвана ръката му и опипа пулса — нямаше.

— Ето ви една дискотека сега, да му се не види! — подсмихна тя.

— Защо, какво има? — В гласа на Ирка се прокраднаха нотки на страх.

— Ами такова, убихме го.

Зоя не се учуди на спокойствието, с което го каза.

Тя съвсем сериозно се възприемаше като професионален килър. В актива си вече имаше две убийства. Съвсем наскоро само с един изстрел на винтовката беше пратила на онзи свят втори бизнесмен, изпълнявайки поредната поръчка на Едик. И го бе направила с потресаващо хладнокръвие. Този път Едик не я бе придружил. Вече й имаше пълно доверие.

— Какво ще правим сега? — разпищя се паникьосано Ирка.

— Млъквай! — Зоя пристъпи към нея и я зашлеви — най-добрият начин за спиране на истеричен пристъп.

— Какво ще правим? — Тонка също беше изплашена, но разсъждаваше трезво.

— Какво, какво — имитира я пародийно Зоя. — Закопаваме го в някоя дълбока пряспа и се спасяваме.

„Кокичето“ щеше да се покаже от снега чак през пролетта. А дотогава много вода щеше да изтече.

Скриха трупа и си тръгнаха.

На излизане от парка започна да вали гъст сняг. Зоя възприе това като добър знак. Той щеше да заличи всички следи от престъплението.

Момичетата пренощуваха в нейната квартира.

Някои от тях може и да не мигнаха цяла нощ от притеснение, но не и Зоя. Тя заспа като труп. И въпреки преливането се събуди свежа като краставичка. Разговорът, който искаше да проведе с тях вчера, се състоя сутринта. Добре че го бе отложила. Убийството щеше да й послужи като отличен повод.

Бяха се събрали в хола и седяха около празната маса.

— Е, какво ще правим? — попита Зоя, имайки предвид снощния инцидент.

— Мислиш ли, че ще ни намерят? — изплашено попита Тонка.

— Нищо не мисля. Искам само да ви кажа, че всички сме в кюпа с това убийство.

— Да, да — закима одобрително Витка. — Трябва да се държим заедно и да се разберем какво ще говорим, ако ни спипа милицията.

Предложението беше разумно.

— Трябва да направим така, че никога да не ни спипат — каза Зоя. — Преди всичко ще се махна от тази квартира. Още утре ще си намерим нова, в другия край на града.

— Ние? Ще си намерим? — учудено я погледна Ирка.

— Че какво, лошо ли ще ни е, ако живеем заедно? — попита Зоя.

— Няма. Разбира се, че няма — веднага се съгласи Тонка.

— Ама това наистина е много добра идея — каза Витка. — Как не сме се сетили по-рано!

— И по-лесно ще съберем парите за наема — отбеляза Тонка. — Ще се поизхвърлим малко, ще си наемем двустаен апартамент.

— Двустаен за шест човека, тесничко ще ни е — неодобрително поклати глава Зоя. — По-добре четиристаен. Ремонтиран, с хубави мебели, телевизор, видео, уредба и огромен хладилник, който винаги ще е пълен. Все пак сме спортистки, трябва да се храним пълноценно.

— Хубаво си мечтаеш, скъпа приятелко — подсмихна се Анка. — Но парите няма да ни стигнат за тия мечти.

— Ще ни стигнат. Ще стигнат, и още как!

Зоя отиде до бюрото си, отвори едно чекмедже и извади всички пари, които имаше в наличност. Сложи ги на масата пред приятелките си.

— Тук са три хиляди и петстотин долара — каза тя.

— Откъде имаш толкова пари? — Възхищението и учудването на момичетата беше огромно.

— Вчера убихме едно момче…

— Защо го казваш… — Люба изтръпна.

— Следователно всички сме убийци — каза Зоя, сякаш не я бе чула. — Ние всички сме убийци!

— Какви ги говориш сега?!

— Убихме човек. Беше един срещу всички нас. И го направихме без пари.

— Зоя!!!

— Лично аз съм убила вече двама. И получих за това първо две, а после четири хиляди долара.

В стаята настъпи напрегнато мълчание.

— Аз съм килър. Наемен убиец. Убивам за пари. — В гробната тишина думите й направо режеха слуха.

— Защо ни казваш всичко това? — плахо се обади Витка.

— Защото отсега нататък ще работите заедно с мен — неочаквано заяви Зоя.

— И защо мислиш, че ще стане? — попита Анка.

— Ами защото нямате друг избор. Не трябва да работя сама. Опасно е. Могат да ме арестуват. А ако ме арестуват, ще има разпити, мъчения… И ще си кажа всичко. Включително и за снощното убийство. Така че сте с мен.

— Кучка си ти, Зоя! — избухна Анка.

Зоя се престори, че не е чула.

— А ако работим в комбина, никой не може да ни изплаши, нито ченгетата, нито мутрите. Заедно сме силни. Никой и никога няма да може да се добере до нас!

Логиката й беше под всякаква критика, но тя говореше доста убедително.

— Ами ако ей сега вземем и те очистим като онова момче снощи — каза Тонка без никаква злоба в гласа.

— Няма да го направите! — отвърна Зоя с жестока насмешка. — Ние сме от една порода. Вие ме уважавате, както и аз вас. Не можем да живеем една без друга. Освен това всички имате нужда от пари. Всички искате да живеете добре. А аз ви предлагам много добър вариант да се измъкнете от мизерията.

— И защо реши, че ще можем да убиваме? — попита Анка.

— Нали всички можете да стреляте с винтовка. Сега просто ще го приложите на практика. Никак не е сложно, уверявам ви.

— Откъде ще вземем оръжие?

— Кого ще убиваме?

— Колко често ще трябва да го правим?

Зоя беше обсипана с въпроси от всички страни и отговаряше както може. Но най-важното бе, че ледовете се пропукаха и работата тръгна на добре. Момичетата не бяха във възторг от предложението й, но всички го приеха.

Явно притежаваше дар слово.

С апартамента им провървя. Намериха един светъл, тристаен, мебелиран. Наемът беше висок, но си заслужаваше. А кварталът ги устройваше напълно.

Анка и Любка се отказаха да живеят заедно с всички. На двете им било добре. Но нямаха намерение да се цепят от колектива. Предложението на Зоя им харесваше.

Зоя, Ирка, Витка и Тонка пренесоха багажа си в новата квартира, нанесоха се и решиха да отпразнуват новото жилище. Анка и Любка отбелязаха събитието заедно с тях. Но този път не се напиха до безсъзнание — помнеха много добре как завърши цялата история миналия път.

На сутринта някой звънна на вратата. Сигурно бе дошла хазяйката. Явно е забравила да им каже нещо.

Витка отвори вратата и тутакси полетя към стената на коридора. В апартамента нахълтаха няколко здрави момчета с бръснати вратове. Последен влезе Едик.

— Здрасти, Едик — поздрави го Зоя, сякаш не се е случило нищо. Дори се прозя сладко. Беше станала тъкмо преди малко.

— Зоя, знам много добре, че си пълен непукист. — Погледът му мяташе огън и мълнии. — Но чак пък до такава степен…

— А до каква?

— Не може да не се страхуваш от никого…

— А от кого да се страхувам? От теб ли? Не съм се провинила с нищо пред теб и няма защо да се страхувам.

— Така ли мислиш? — смръщи чело той. — Като гледам, заформили сте си седянка тука, да му се не знае…

— Момичета, оставете ни за малко — каза им Зоя. — Трябва да поговорим…

Момичетата се подчиниха и излязоха. Едик също изгони от стаята своите юнаци.

— Как ме намери? — попита тя.

— Ами така, както ми се изплъзна ти!

— Мислиш, че искам да ти избягам ли? Каква глупост!

— А за какъв дявол, да му се не види, си сменила квартирата?

— Онази беше тясна за четирите.

— Ти, какво да не си решила да живееш в кооператив?

— Кооператив, кооператив. — На Зоя й хареса тази думичка. И я попи веднага. — Кооператив, колективно стопанство… Много точно го каза. С момичетата си имаме кооператив. И с този кооператив, между другото, е по-добре да не влизаш в конфликт.

— Весело ти е на тебе, Зоя. Само да не ти стане тъжно след това…

— Е, хайде стига сега, Едик. Аз искам да ти направя приятна изненада, а ти ме заплашваш.

— Изненада ли?

— Да, изненада. Уговорих момичетата да работим заедно за теб.

— Че от какъв зор са ми притрябвали тези твои момичета?

— Как може да си толкова глупав, Едик! Всичките ми момичета са снайперисти. Ние сме един тим.

— Всичките? Снайперисти?

— Да, всички стрелят отлично. И с пистолет, и с винтовка, с каквото кажеш.

— Откъде ще намеря работа за всички ви? Да не мислиш, че са ме затрупали с поръчки?

— Ами ти поразпитай тук-там, може пък още някой да иска да се отърве от някого. Нали сам каза, че имаш големи връзки в подземния свят. Ти намираш поръчител, ние изпълняваме поръчката. Като посредник ще вземаш четиридесет процента, а изпълнителят — шестдесет.

Едик се замисли много сериозно.

— А каква гаранция имам, че момичетата ти няма да ме подведат? — попита след кратка пауза.

— Залагам си главата…

— Изглежда, ще трябва да обмисля по-обстойно предложението ти. Но при извънредни поръчки ще делим наполовина.

— Фифти-фифти? Петдесет на петдесет, така ли?

— Правилно, половината за мен, другата за вас.

— Изглежда, ще трябва да обмисля по-обстойно предложението ти — със същите думи и същия тон му отговори тя.

— Стига сме говорили за допълнителна работа. Искам да обсъдим проблемите в момента.

— Разбрах те, пак ти трябват моите услуги.

— Позна. Между другото, твоите момичета може и да ми свършат работа.

— Ето, виждаш ли, а ме питаш защо са ти.

— Казах ти как стоят нещата по принцип, а сега говоря конкретно за случая. С една дума, утре нашите ще имат среща за разчистване на сметки. Някаква чужда групировка е рекетирала един от големите ни бизнесмени.

— Среща за разчистване на сметки — демек, когато мутрите от две групировки се избиват помежду си, така ли?

— Позна.

— И на това му викате решаване на спор.

— Точно така.

— И ти искаш ние да стоим зад гърба ти, да мръщим вежди и с ледени погледи да плашим конкурентите, така ли?

— Зоя, защо не вземеш да млъкнеш малко. Понякога от твоите приказки започва да ме боли главата.

— О, извинете, че ви притеснявам така!

— С една дума, нашите момчета ще отидат на срещата. Разбрали сме се да не се носи оръжие. А и с полицията в момента имаме сериозни проблеми. Ченгетата като нищо могат да ни проследят. После обиск-мобиск, ще намерят пушкалата и ще ни пратят да търкаме наровете. Общо взето, ще се срещнем в кариерата без оръжие. Но някой трябва да ни пази гърба. И този „някой“ трябва да се скрие някъде наблизо с винтовка и да държи конкуренцията на мушка. И ако случайно нещо се обърка, трябва да ги ликвидира.

— Не някой с винтовка, Едик, а ние с винтовки…

— Е, а аз какво казвам. С една дума, утре ще минат да ви вземат с кола и ще ви закарат на мястото. Тогава ще си получите винтовките.

— А ще има ли достатъчно?

— Ами ще се опитам да намеря.

— Снайперистки винтовки на Драгунов, нали!

— Ами ще се постарая…

— Значи може да се разберем за цената.

Финансовият проблем е най-важното нещо на света и ако някой твърди, че не е така, значи лъже.

Зоя лежеше в засада, от лявата и от дясната й страна бяха Ирка, Витка и Тонка. За Анка и Любка не се намериха винтовки. А и те не бяха чак такива спецове по тази част. Затова не ги взеха със себе си.

Едик успя да намери оръжие, но не снайперистки винтовки на Драгунов, а самозарядни карабини „Симонов“. Доста вехти пушкала, но нали и с каменен чук може да се убие човек при добро желание. Мерниците бяха от Втората световна война, но да не би тогава да не е имало добри снайперисти?

До кариерата ги закараха към три следобед, след като цяла сутрин бяха тренирали на едно стрелбище. Свикваха с карабините, пробваха как стрелят, регулираха прицела им. Настреляха се до такава степен, че започна да им звъни в ушите. Затова пък Зоя се убеди напълно, че момичетата няма да я подведат.

Два часа стояха в засада. Ясно защо — преди да дойде на срещата, вражеската групировка можеше да проучи терена и да види как Зоя и момичетата заемат позиции. А сега бяха замаскирани много добре, не беше толкова лесно да ги видят. Неслучайно цяла нощ шиха нещо като маскировъчни халати от снежнобели чаршафи.

— Идват! — чу Зоя гласа на Витка.

Към кариерата водеха три пътя. По единия минаха две раздрънкани волги, с които пътуваха мутрите от групировката на Едик. По другия облаци от пухкав сняг вдигаше микробус РАФ — в него се кандилкаха конкурентите.

Колите спряха. И от двете страни слязоха по няколко яки момчета, облечени кой с каквото сварил — кой с кожух, кой с дебело кожено или дънково яке, кой с къса шуба.

Вражеската групировка наброяваше осем мутри. Половината от тях веднага бяха взети на мушка. Бойците от дружеската страна бяха също толкова. Лицата и на едните, и на другите бяха напрегнати. Явно момчетата бяха понаплашени.

Водачите на двете групи се приближиха и започнаха да си говорят нещо. След това единият фрасна юмрук в ченето на другия. Онзи падна, но успя да ритне нападателя си в коляното.

Мутрите и от двете страни се хвърлиха на помощ на водачите си. Заформи се меле.

Зоя наблюдаваше с голям интерес. Искаше да разбере кои са по-силните.

Биха се дълго и с настървение. Силите бяха равни, нямаше победител.

Никой нямаше нито пушка, нито нож, бяха въоръжени само с боксове.

Боят продължи, докато момчетата не се изтощиха напълно. Стана почти едновременно. Седнаха на снега и задишаха тежко, като кучета при четиридесетградусова жега. Изяждаха се с погледи, изпълнени с ненавист.

Водачите на двете банди отново започнаха да обсъждат нещо. Като че ли се договаряха. И май успяха да се споразумеят.

Мутрите от вражеската страна тръгнаха към микробуса си. Хората на Едик също се насочиха към колите си. Водачът им вече беше стигнал до волгата си и протегна ръка, за да отвори вратата, но не успя да го направи. Сякаш се спъна в нещо и падна настрани. В същото време се подкосиха краката на още един…

Зоя първа разбра какво става. Едик явно не беше най-умният. Враговете му също бяха стари лисици. Те също бяха наели снайперисти. Докато умните се наумуват, онези се бяха прокраднали до мястото и бяха заели удобна позиция за стрелба. И започнаха отстрела.

Мутрите на Едик също схванаха, че са под смъртна заплаха, и се хвърлиха под прикритието на колите.

Зоя трябваше да открие огън и да унищожи вражеската групировка. Но предпочете да използва предимството си — чуждите снайперисти не знаеха за тях.

— Не стреляйте! — подвикна тя на момичетата, за да не започнат да обстрелват микробуса, в който мутрите от вражеската групировка вече седяха.

Мерзавец си беше все пак този Едик. Бе им бутнал някакви смотани винтовки, без заглушители даже, не им бе подсигурил и радиовръзка. И ето че сега й се налагаше да крещи като някоя идиотка.

Зоя го ругаеше наум, но всъщност не му бе чак толкова ядосана. Нервите сега бяха неуместни и щяха да я лишат от необходимото спокойствие. А точно в момента не трябваше да се вълнува. В противен случай нямаше да успее да открие къде са се укрили вражеските снайперисти. Или ще го намери, но ще бъде късно.

Точно така! Ето ги, гълъбчетата. Само двама. Две съвсем млади момчета. Сигурно току-що излезли от казармата. Въоръжени със страхотни винтовки — снайпери на Драгунов със заглушител. Чувстваха се много комфортно. Бяха скрити зад преспите и необезпокоявани от никого, обстрелваха врага. Но не знаеха, че са на косъм от смъртта. Тъмните кожуси, с които бяха облечени, ги правеха идеална мишена на фона на белия сняг. Разстоянието до тях беше около триста метра. Даже за самозарядната карабина „Симонов“ това си бе едно нищо.

— Ирка! Витка! — подвикна тя, посочвайки им къде да се прицелят. — За вас е този отдясно.

Докато те се ориентират в ситуацията, тя взе на мушка другия.

Притаи дъх, натисна плавно езичето на спусъка. Карабината даде откат върху рамото й и куршумът полетя към целта.

В същия момент го видя колко внимателно се прицелва. Лицето му беше съсредоточено, едното му око беше присвито. Всеки момент щеше да натисне спусъка. Но куршумът вече летеше към него. Само след секунда жертвата заби простреляната си глава в снега.

Другарят му чу изстрела, моментално схвана каква е работата и неспокойно започна да оглежда със снайпера мястото, откъдето идваше смъртоносната заплаха.

Ирка и Витка стреляха едновременно. Улучиха го в челото и той също заби нос в пряспата.

Трудно бе да се каже чий куршум точно го е улучил, но това всъщност нямаше значение.

Сега можеха да се заемат с микробуса, който вече се беше отдалечил на прилично разстояние. Зоя насочи винтовката към него.

Целта беше подвижна, намираше се на около половин километър от нея. По такава цел още не беше стреляла. Но би трябвало да успее да улучи.

Дум! Дум! Дум! Тя стреля първа, след нея натиснаха спусъка и момичетата.

— По гумите! По гумите! — крещеше им тя.

Куршумите хвърляха бели пръски сняг под гумите на микробуса. Но никой не успя да улучи целта. Стреляха където сварят. Някоя от тях допусна много голяма неточност, в резултат на което един от куршумите попадна точно в резервоара. И не просто го улучи, а даде искра.

Взривът обърна колата, но тя продължи да се движи по инерция. Накрая се преобърна с колелата нагоре. Последва нов взрив. Сигурно граната. И може би не само една.

Никой не можа да се измъкне от пламтящия микробус.

— Честито първо бойно кръщение, момичета! — Зоя вдигна победоносно юмрук.

Никой, освен нея обаче не се радваше на успеха.

Едик говореше много сериозно. Но кой знае защо, не я гледаше в очите:

— С една дума, в случая трябва много точен изстрел от голямо разстояние. Вече всичко съм преценил. Петстотин метра са — ще се справиш.

Седяха в нейната стая. Бяха сами.

— Винтовката е като цигулката. Както я настроиш, така ще стреля. А снайперът на Драгунов лесно може да се настрои за половин километър. — Зоя преднамерено се измъкна от директния отговор. — Стига този път да намериш такава, а не самозарядна карабина „Симонов“.

Не й харесваше днес Едик. Вътрешно усещаше, че се опитва да скрие нещо от нея.

— Ще намеря. Този път всичко ще е наред. А вие и с карабините се справихте много добре. Шефът е страшно доволен. С една дума, ще се справиш.

— Зависи от какво положение трябва да се стреля. И изобщо защо от толкова далеч?

— Така трябва.

— Аз ще ти кажа защо. Човекът, който трябва да се ликвидира, не е някой случаен. Сигурно е някоя голяма клечка и е заобиколен от всички страни с охрана. Явно го пазят много добре. Няма да позволят някой снайперист да припари наблизо. Затова по него може да се стреля само отдалече. Така е, нали?

— За това ще поговорим по-късно — намръщи се Едик.

— Правилно, когато се разберем за цената. Между другото, какъв е хонорарът?

— Сумата е голяма, няма спор. Четири хиляди долара.

— Страшно голяма, няма що — подсмихна се Зоя.

— Добре де, нека са пет.

Виж ти, колко бързо вдигна цената!

— Двадесет! — отсече Зоя.

— Какво?!

— Едик, само не се опитвай да ме баламосваш като малко дете, моля ти се…

— Зоя, не прекалявай. Да не ти излезе всичко през носа… Май попрекали малко. Но шестото й чувство подсказваше, че Едик се опитва да я разиграва. Поръчката беше много сериозна и беше извънредна.

Да ликвидираш много добре охранявана жертва, е доста сложна задача. А в такива случаи цените са по-високи. Едик не спомена нищо колко е готов да плати поръчителят. Но със сигурност се канеше да прибере доста от цялата работа, едва ли бяха по-малко от петдесет хиляди.

Тя усещаше инстинктивно, че е така. А и по очите му личеше, че я лъже. Пет хиляди долара далеч не са половината от сумата, която ще получи за поръчката.

— Заплашваш ли ме?

— Предупреждавам те!

— Добре, да се спрем на десет хиляди.

Изглежда, подложи на преоценка възможностите си. Едик беше стопроцентова мутра и зад гърба му стоеше голяма сила. А тя бе само един килър и зад гърба си имаше едва пет момичета. Те можеха да стрелят отлично, но нямаха лични винтовки и пистолети. А и само с оръжие не можеш да се бориш срещу мафиотската подлост.

Но Зоя не можеше и да отстъпи.

— Петнадесет…

— Ама че си кучка — прецеди през зъби Едик.

— Не съм кучка, просто обичам парите!

— И аз, между другото. Добре де, дванадесет хиляди и си стискаме ръцете.

— Петнадесет.

— Тринадесет.

— А аз ти казвам петнадесет.

— Добре де, така да е!

— Чудесно, можеш да разчиташ на мен. Вече съм изцяло на твое разположение.

— Ами тогава ще те изчукам!

Понякога Едик беше толкова непринуден. Но на Зоя това й харесваше. В него нямаше нито капчица хитрост, нито пък подлост.

— По принцип имах друго предвид. Но и аз те искам… Какво да правя?

— Ей сега ще ти кажа какво! — усмихна се той похотливо и й се нахвърли като гладен звяр.

Тя не се възпротиви. Беше ненаситна за всичко, включително и за секс. И ако Едик приличаше в момента на разярен тигър, то тя наподобяваше тигрица. Не беше безпомощна газела.

Зоя се качи на тавана на един стар блок, строен още преди Втората световна или даже преди революцията.

Беше студено, влажно, неуютно.

Намери снайперистката винтовка на Драгунов увита в кувертюра и затрупана с камъни в единия ъгъл на тавана. Хората на Едик предварително бяха проучили жертвата, бяха определили оптималните варианти за нейната ликвидация, бяха преценили приблизително времето на появата й, бяха избрали място за снайпериста и бяха подсигурили оръжието.

Зоя взе винтовката, провери дали е заредена и отиде с нея до прозореца, откъдето щеше да стреля.

Разстоянието до целта беше доста голямо — половин километър. Преди нея имаше незастроена площадка и междублоково пространство. Секторът на обстрел се свиваше до минимум. Виждаше се сградата, откъдето обектът трябваше да излезе, но той щеше да бъде в полезрението й за не повече от пет секунди. Дали щеше да успее да го улучи?

Сградата се охраняваше добре. Околните блокове вероятно също се проверяваха постоянно за наличието на снайперисти. Затова Едик избра блока от другата страна на площадката.

Изборът му не беше много удачен. Трябваше да си голям професионалист, за да пратиш куршума точно в целта от такава позиция.

Освен това тя не знаеше кога точно ще се появи обектът — моментът бе определен с плюс-минус половин час, прекалено неточно, а време за прицелване почти нямаше. Затова щеше да се наложи да е в постоянна готовност за стрелба цели тридесет минути, контролирайки влизането на обекта в прицела.

Пред прозореца беше сложена маса, а върху нея табуретка — добра опора за винтовката. Но въпреки това ръцете й се изморяваха.

Мина минута, две, пет, десет, четвърт час, половин час. Ръцете и раменете й изтръпнаха, а обектът все не се появяваше.

И ето че накрая чудото стана.

Първо излязоха няколко здрави момчета с бръснати вратове. Пръснаха се като ветрило в различни посоки около сградата, огледаха всичко наоколо. Търсеха килър, но не откриха. Отново се събраха накуп, единият съобщи нещо по радиостанцията. Чак след това се появи висок, едър мъж с каменно лице. Вървеше бързо, заобиколен от плътен кръг телохранители. Главата му обаче стърчеше над тях.

Зоя го взе на мушка с трепереща ръка. Но веднага спря треперенето с усилие на волята, затаи дъх, натисна езичето на спусъка до край.

Мъжът спря само за секунда пред колата си, но това й беше достатъчно.

Изведнъж времето сякаш спря. Стори й се, че всичко се случва на забавен кадър. Сякаш видя как куршумът лети, завихря въздуха след себе си и се приближава към неподвижния обект.

Простреля мъжа точно в слепоочието. Мигом всичко се раздвижи: бликна фонтан от кръв и мозък, по лицата на телохранителите се изписаха злобни гримаси. Те паникьосано започнаха да се озъртат, опитвайки се да разберат откъде е дошъл изстрелът.

Поръчката беше изпълнена. Но й костваше доста усилия и нерви. Добре поне, че късметът не й изневери.

Силите я напуснаха веднага щом се убеди, че куршумът е поразил целта. С голямо усилие на волята, тя надви умората, върна винтовката на мястото й, слезе от тавана и излезе на улицата.

Но това беше само физическа отпадналост, а не морално бреме. На улицата я чакаше кола. Зад волана седеше човек на Едик.

А не, така няма да стане!

Отсега нататък трябваше сама да организира целия процес — от началото до края.

Единственото, което трябваше да получава наготово, бе информацията за обекта. Всичко останало може да върши и сама: събирането на необходимите сведения, разработването на плана, разположението на силите, избора на позиция, организирането на основен и резервен вариант за оттегляне от местопрестъплението. Имаше си тим, момичетата бяха оправни, можеха всичко. Беше сигурна в тях.

Днес трябваше да стреля от неудобен ъгъл, и то на голямо разстояние. Ако се беше погрижила сама, вероятно щеше да избере по-добра позиция за стрелба. Притесняваше я и оттеглянето. В колата я чакаше човек на Едик — нищо не му костваше да хване пистолета и да я застреля. На това му казват „замитане на следите“.

Този вариант бе напълно възможен. Обектът бе доста авторитетен човек, сигурно ръководеше някоя от силните криминални организации. Около смъртта му щеше да се вдигне голям шум и убиецът му щеше да бъде издирван под дърво и камък. Биха могли да влязат в следите на Зоя, а чрез нея — и в дирите на поръчителя.

Опасенията й може и да бяха напразни. Но нещо в човека зад волана не й хареса. Беше със слънчеви очила. През зимата. Кепето му — намъкнато до веждите. Явно имаше нещо гнило в цялата работа.

Човекът на Едик въртеше волана безмълвно.

Зоя реши, че ще я закара вкъщи, но колата пое в съвсем друга посока.

— Къде отиваме? — попита тя.

— Едик каза да те закарам при него.

Тя усети фалш в гласа му.

— Къде е той?

— Ами ето, почти стигнахме…

Колата спря пред някакво кафене.

— Да му се не види, трябваше да ни чака тук! — говорейки на себе си, каза шофьорът.

В гласа му отново прозвучаха фалшиви нотки.

— Изчакай ме за малко, само ще погледна в кафето и се връщам.

— Идвам с теб.

— Недей, няма смисъл… Пък и някой трябва да наглежда колата.

Колата беше стара, лада тройка. Кой би тръгнал да краде такава развалина?

— Добре, само не се бави много.

— Като стрела съм, ей сега идвам.

Шофьорът изскочи от колата и хукна към кафенето. Май тичаше прекалено бързо. Толкова да бързаше да намери Едик?

На тази лада мястото й бе в автоморга. С чиста съвест да я даде човек на някое киностудио за каскади или за взривяване.

Тя можеше да се взриви още сега, заедно с нея!

Тази мисъл я накара да изскочи от колата попарена. По-нататък я придвижи ускорението от ударната вълна. Колата избухна. Точно както предполагаше. Но Зоя оцеля. Размина се само с натъртване на коляното при падането.

Трябваше да действа бързо. Не можеше да избие от главата си шофьора. Той е задействал механизма на взривното устройство. И в момента вижда, че не е постигнал желания резултат. Вероятно имаше и пистолет. Зоя го видя точно навреме — излизаше от кафенето. Едната му ръка беше пъхната в якето, изглеждаше някак разсеян, но в същото време решен да завърши започнатото.

Още секунди и щеше да извади онова, скритото под якето му. Зоя обаче нямаше намерение да го чака. Инстинктът за самосъхранение я накара да се хвърли като лъв върху него. С цялата си тежест, тя го помете обратно към вратата и го набута в преддверието на кафенето.

Още преди да се е опомнил, вряза юмрук с кокалчетата на ръката в адамовата му ябълка. Ударът бе толкова силен, че онзи моментално загуби съзнание. Мушна ръка под якето му — права бе, пистолет. Тъкмо това, което й липсваше.

Зоя скри оръжието под якето си и излезе навън.

Колата беше цялата в пламъци, около нея вече се беше събрала тълпа от любопитни зяпачи. Отнякъде се появиха двама полицаи и един от тях им посочи кафенето. Зоя извърна глава навреме, иначе щяха да я разпознаят като оцелялата жертва. А нямаше никакви намерения да дава показания на ченгетата.

Бързо сви зад ъгъла, ускори крачка, спря такси и каза на шофьора накъде да кара.

— Какъв живот настана, ееей! — На мъжа явно много му се приказваше. — Посред бял ден да взривяват коли. Видяхте я, нали?

— Ами да, май нещо гореше там — кимна тя.

Май че… Нещо… Цяло чудо е, че се спаси. Иначе сега щеше да се овъглява заедно с колата.

Тя въздъхна облекчено и се отпусна. Таксиджията й внушаваше доверие. Не се притесняваше, че може да й се случи нещо непредвидено.

Никой не я преследваше и тя безпрепятствено стигна до вкъщи.

Докато се качваше по стълбите, се ослушваше при всеки лек шум. Ами, ако не дай си боже, Едик и уродливите му мутри са вече тук?

Беше въоръжена. Пистолетът „Макаров“ беше готов за стрелба, имаше заглушител. Готова бе да го използва веднага щом стане нужда. С винтовката се справяше прекрасно, но и с пистолетите беше на „ти“. И системата „Макаров“ й бе добре позната.

Но се оказа, че напразно се е настройвала на бойна вълна. В апартамента, освен момичетата, нямаше никой друг.

Те я чакаха с нетърпение и много й се зарадваха.

Засега не искаше да им казва, че са се опитали да я убият. Паниката можеше само да им навреди. Но приятелките й усетиха, че е станало нещо лошо. Безпокойството им се засили още повече, когато ги накара спешно да си събират багажа.

Трябваше бързо да се омитат оттук, веднага да сменят бърлогата. Едик нямаше да се успокои, докато не се добере до тях. По-точно до нея. Но не искаше да тръгва без дружките си, те бяха всичко за нея в момента.

Само след половин час шестте напуснаха временното си пристанище. Взеха със себе си само най-необходимото. И пари.

Парите им не бяха чак толкова много, колкото бе желателно. Бяха останали две хиляди долара от хонорара за първите две поръчки. После при акцията, в която участваха и другите момичета, изкараха пет хилядарки — за толкова мутрите оцениха труда им. Видяха сметката на десет души, а взеха само пет бона. Толкова получи и Зоя — предплатата за поръчката, която замалко не й коства живота. Общо имаха около дванадесет хиляди. На пръв поглед много пари. Така обаче можеше да си мисли преди, когато живееше от заплата до заплата. Сега мислеше по друг начин. Дванадесет хиляди не са чак такава голяма сума. Падаха се малко над хиляда долара за човешки живот.

Не й беше жал за хората, които трябваше да убие. Тя ценеше човешкия живот, но не от духовна гледна точка, съвсем не, а от материална. Щеше да е доволна, ако вземаше поне по десет бона за убит. И вероятно дори не би се ядосвала толкова на Едик.

Едик… Мерзавец. Негодник… Кучи син!

Обеща й сума ти поръчки, обеща й планини от пари, а какво направи, гадината! Имал е намерение да я използва само веднъж — да му изпълни по-голяма и по-сериозна поръчка. Интересно колко ли е прибрал в джоба си за цялата работа…

Зоя много искаше да узнае.

Едик се бе опитал да я убие. Но колкото и да е странно, тя не му се ядосваше за това. Ненавиждаше го, защото се бе опитал да я измами с парите. Явно парите за нея бяха по-важни от живота — и чуждия, и собствения. Но дори и да беше така, когато ставаше въпрос за нещо важно, тя беше готова да прежали спестяванията си.

Сега беше решила да ги пусне в оборот.

Работата преди всичко.

— Ама че квартирка сте си намерили! — подсвирна Любка, разглеждайки новите им „палати“.

Къщата беше стара, апартаментът тристаен, но стаичките бяха много малки — няма място да се обърнеш. Не беше ремонтиран от сто години. Нямаше топла вода, всички удобства бяха навън. Мебелите бяха вехти, целите покрити с прах.

Но за сметка на това им излезе евтино. И го наеха бързо, почти веднага. Освен това беше на другия край на града. Едик едва ли би ги търсил тук.

А че ги търси, това беше сигурно. Зоя бе убедена в това. Но не знаеше къде са. За сметка на това обаче тя знаеше къде е той. И щеше да го намери. Но малко по-късно. Сега нямаше време за това. Сега трябваше да си набавят оръжие.

Имаха на разположение няколко винтовки. Онези същите карабини, с които бяха стреляли в кариерата. Но както бе казал Едик, пушкалата вече бяха изцапани с кръв — с тях бяха убили двамата снайперисти, с тях бяха стреляли по микробуса. Затова им беше наредил за всеки случай да се отърват от тях. И те го направиха. Увиха ги в найлон и ги скриха под снега близо до мястото, откъдето стреляха. А после се върнаха и ги взеха.

Тези винтовки обаче не бяха точно това, от което имаха нужда. Зоя смяташе, че първо трябва да въоръжи момичетата с пистолети. Бе решила да продължи започнатото съвсем сериозно. А за целта бандата й трябваше да притежава личен арсенал.

Трябваше им и кола. Дори не съвсем нова, но в движение. Анка и Тонка имаха шофьорски книжки. Някоя от тях щеше да бъде назначена за шофьор на бандата. Вече беше обмислила всичко.

Точно заради оръжието и колата пестеше пари и не мечтаеше за луксозна квартира. Беше си поставила конкретна цел и за да я постигне, беше готова на всякакви материални жертви.

— Че за какво ти е на теб оръжие? — попита я червендалестият дебелак, подозрително присвивайки очи.

Бе го срещнала на пазара. На няколко крачки от нея стоеше прилично облечен мъж с лице на добряк, който съвсем открито предлагаше пистолети на някакъв тип. Зоя беше много учудена от дързостта му и се приближи. Оказа се, че човекът продава запалки.

Тя се разочарова. Мъжът веднага долови промяната в настроението й и тутакси й направи предложение:

— Искаш ли да ти намеря истински?

Тя веднага се съгласи.

— А колко ти трябват?

— Ами… по принцип пет.

— Имаш ги. ТТ става ли? Много хубави пистолети са.

— Става.

— Хиляда гущера за брой.

— Не е ли малко скъпичко?

— Е, как ще е скъпо, направо си е без пари! В цената влизат два заредени пълнителя.

— Добре де, разбрахме се. Къде са?

— Ама ти какво, да не мислиш, че ги нося в джоба си? Трябва да отидем до едно място.

— Веднага ли?

— Може и веднага. С кола ли си?

— Да.

Онзи ден с момичетата вече бяха купили една зелена лада шестица. Документите останаха на името на предишния собственик. Анка караше с разрешително. Така беше и по-евтино, и по-безопасно.

Колата беше на паркинга до пазара. Анка я чакаше вътре.

— Парите у тебе ли са?

— Не, ще трябва да отскоча до вкъщи.

— За час ще се оправиш ли?

— Става.

— Чудесно тогава. Ще направим така — вземаш мангизите и ме чакаш на Алексеевското езеро, до изоставения машинно-тракторен парк.

— Не знам къде е това…

Дебелакът й обясни подробно как да стигне до там. След това погледна часовника си.

— Ела в три и половина. Аз вече ще съм там. И да не забравиш парите!

— А ти пистолетите.

— То се знае…

В уречения час Зоя беше на мястото.

От някогашния машинно-тракторен парк бяха останали само някакви жалки останки от ограда, пустееща автобаза, гаражи без покриви, ръждясала разграбена техника.

В далечния край на двора ги чакаше нова лада седмица. Когато Анка подкара шестицата към нея, отвътре слязоха трима — дебелакът, един набит дребосък и двуметров гигант. И тримата се усмихваха някак зловещо.

Зоя слезе от колата.

— Слизай и ти! — Дебелакът повика Анка с ръка.

Тя погледна Зоя въпросително.

— Слез, щом те молят — кимна приятелката й.

Анка слезе и застана до нея. Дребосъкът много внимателно следеше всяко движение на ръцете им, сякаш се страхуваше от нещо.

— Носите ли парите? — попита дебелакът.

— Разбира се. — Зоя извади от джоба на якето си опакованата във вестник пачка и я показа.

В нея имаше пет хиляди долара. Изобщо не й се искаше да се разделя с тези пари, но без оръжие бяха за никъде.

— Дай ги насам — каза гигантът, протягайки ръка към пакета.

— Да, бе, няма начин! Първо дайте пистолетите!

— Не бъди толкова нахална, момиче! — В ръцете на дребосъка се появи пистолет. Насочи го към Анка.

Гигантът също извади патлак и се прицели в Зоя.

— Давай мангизите! — пристъпи той към нея и изтръгна пакета от ръцете й.

Даде го на дебелака. Онзи разгърна вестника и подлата му физиономия се разплу от задоволство.

— Точно са. И като че ли не са фалшиви… Браво на теб, умното ми момиче, не излъга чичкото! — каза той и й намигна.

Ама че изрод.

— Доволен ли си сега?

— Че как иначе.

— Тогава давай пушкалата!

— А нещо друго да ти дам не искаш ли?! Ти какво, нищо ли не схващаш? Радвай се, че си жива.

— Радвам се аз…

— Ами браво на тебе тогава! Това е, момчета, тръгваме.

— Ами ако вече има пистолет? — сети се дребосъкът.

— Всичко е възможно — съгласи се дебелакът и реши да провери.

Приближи се първо до Анка, накара я да си вдигне ръцете, претърси я, но не намери нищо. Дойде ред и на Зоя. Откри го под якето й. Онзи същия „Макаров“, който си беше прибрала като трофей от провалилия се убиец.

— Я вижте какво намерих! — зарадва се той и веднага се вбеси. — Ти какво искаше, ма, да ме очистиш ли?

— Не съм искала подобно нещо — отрицателно поклати глава Зоя. — Исках всичко да е честно.

— Тогава защо ти е пистолет?

— А защо според теб на един килър му трябва пистолет.

— На един килър ли? Ти какво, да не би да си килър? — изкриви устни дебелакът, сякаш е ял лимон.

— Позна, килър съм. Тя също. — Зоя посочи Анка с глава.

— Както и останалите ми приятелки.

— И къде са тези твои приятелки?

— Държиш ли да знаеш?

— Много!

— Ей сега ще ти ги покажа. — Зоя плавно махна с ръка.

Четирите изстрела сякаш се сляха в един. Гигантът и дребосъкът изведнъж рязко отскочиха назад. Върху якетата им в областта на сърцето зееха кървави дупки от куршум. Бяха мъртви, и двамата. Пистолетите в ръцете им се бяха превърнали в парчета непотребно желязо.

Стрелбата бе дело на Любка и Тонка. Витка също беше с тях. Анка ги беше докарала на мястото един час по-рано.

Бяха се въоръжили с карабините. Скриха се, изчаквайки появата на дебелака. После заеха позиция за стрелба. И ето го резултата — от тримата остана жив само дебелакът. Той замига бързо-бързо, когато видя как другарите му падат по-косени на снега. Но след секунди се окопити и сграбчи пистолета на Зоя. Но не успя да го насочи към нея.

Тя го изби от ръцете му с крак, с другия го шутира в слабините. Онзи изви от болка и се преви на две. Довърши го с юмрук в тила. Дебелакът се сгромоляса на земята.

Чиста победа — два трупа и един заложник. Но какво й даваше тази победа?

Момичетата се показаха от укритието, отидоха при нея, но веднага тръгнаха обратно. Зоя ги изпрати на пост. Току-виж се прокраднал някой любопитен… Нямаше нужда от излишни свидетели.

Докато дебелакът лежеше на земята, двете с Анка претърсиха колата му и намериха пет ТТ-та. Значи първоначално са имали намерение да им продадат оръжието, но алчността е заслепила разума им. И трябваше да платят за това с живота си.

Дебелакът дойде на себе си и се опита да се изправи. В челото му тутакси беше опрян пистолет.

— Е, какво, изрод такъв, ще говориш ли — попита Зоя.

— За какво?

Беше наплашен до смърт.

— Къде криеш пушкалата?

— В колата — каза той, без да се замисля. — Под седалките…

— Тези вече ги взехме. Интересува ме къде криеш останалото.

— Това е всичко, друго нямам!

— Я си помисли пак! — Зоя многозначително погледна пистолета в ръцете си.

— Добре де, ще ви покажа…

— Апартамент, къща, склад… — Зоя искаше да знае на какво място точно крие оръжието.

— Къща…

— Има ли някого там сега?

— Няма…

— Внимавай, ако лъжеш, това ще е последната лъжа в живота ти.

— Не ви лъжа!

— Имаш ли снайпери?

— Да.

— Много ли са?

— Достатъчно…

— Отлично! Да тръгваме.

Поляха труповете с бензин и ги подпалиха. Разглобиха карабините, изтриха отпечатъците от пръсти от всички части, отново ги събраха и ги захвърлиха до труповете.

Тръгнаха с двете коли. Дебелакът караше седмицата, Зоя и Любка седяха отзад. В тила му беше опрян пистолет. Анка взе другите момичета с тяхната лада шестица.

Не ги бе ги излъгал. В къщата, в която живееше под наем с приятелите си, наистина нямаше никого. Влязоха безпрепятствено и слязоха в мазето. Дебелакът включи лампата, махна няколко тухли от стената и отвори един тайник.

Зоя направо ахна.

Само пистолетите бяха над петдесет. Всичките руско производство, от система ТТ и „Стечкин“.

— Хубави пистолети са, още със заводската смазка — каза дебелакът почти плачейки. — Дулата са с резба за заглушител…

Всички пистолети имаха пълен комплект боеприпаси и всичките бяха със заглушители.

Но Зоя се интересуваше най-вече от снайперистките винтовки. Бяха двадесет и четири на брой, също руски.

— А това са винтовките СВД-С[4] и СВУ[5]… — каза дебелакът, но този път не се сдържа и очите му се насълзиха.

Със СВД-С-то Зоя вече беше запозната. Бяха петнадесет. СВУ-тата бяха отлични винтовки, просто супер. Ценното на това оръжие бе, че е с отрязан дулен искрогасител, а на негово място е монтиран уредът за безшумна стрелба. Че са с оптически прицели, бе ясно от само себе си. Разбира се, те също бяха с пълен комплект боеприпаси.

Освен всичко останало, в арсенала имаше и около двадесет ръчни гранати.

— Големи идиоти сте били — подсмихна се иронично Зоя, поглеждайки дебелака. — Искали сте да забогатеете от нищо, за пет хиляди долара се полакомихте. А имате цяло съкровище тук, да го бяхте продавали по малко, щяхте да направите пари.

— Абе верно, кой ни би през ръцете… А всичко това тук не е наше. Работим за един човек.

— И сте вземали само процент.

— Точно така.

— Добре! Хайде, запретвай ръкави и лека-полека пренасяй стоката в колата.

Още през нощта цялото оръжие беше скрито в квартирата им. Любка и Ирка останаха да пазят безценното съкровище. Зоя и Витка излязоха с колата заедно с дебелака, а Анка и Тонка тръгнаха след тях.

— Къде отиваме? — плахо попита мъжът.

— Трябва да изчезнеш от Москва. Завинаги — студено му отвърна Зоя.

— Да, да, разбирам ви…

— Така че ще те изкараме от града, а колата ще я конфискуваме.

— Правете каквото искате…

Беше готов и душата си да им продаде, само и само да го оставят жив. Много, ама много му се живееше на човека.

Той лично шофира, докато напуснаха пределите на града. Стигнаха до едно безлюдно място.

— Спри тук.

Дебелакът послушно спря колата и в тила му веднага беше опряно дулото на пистолет.

— Неде…

Не успя да довърши. Куршумът го накара да млъкне завинаги. На Зоя изобщо не й беше жал за него.

Хвърлиха пистолета в скута на покойника, заляха колата с бензин и я подпалиха. С това историята с търговците на оръжие за нея беше приключена. Започна нова.

— Слушай, не ти ли писна вече? — вяло попита Едик.

Предния ден момчетата бяха докарали проститутка. Един вид, играчка за секс съботник. Нито стотинка нямаше да види от него, но на нея й беше все тая. Дори се радваше. Нали щеше да е само с него — къде-къде по-добре, отколкото да я нагънат групово.

Всичките му сокове изпи през онова място. И не се уморява. Той вече едва се държеше, а тя мляс, та мляс.

Зоя също му бе правила такива неща, но само ако и той слезе по-надолу. Тя беше ненаситна за секс, но всичко при нея беше с едно условие — ти на мен, аз на теб. Никога не изпускаше личното удоволствие.

Освен това беше умна. Сечеше й пипето.

Случайно му излезе поръчка за голям мафиот. Даваха сто и петдесет бона за него — направо ум да ти зайде. Но беше много сериозно — не се допускаха никакви издънки. Изпълнителят на убийството трябваше да бъде ликвидиран, без значение дали е супер специалист или не.

А Зоя показа висока класа — стреля от голямо разстояние, от неудобен ъгъл и прати куршума точно в десетката. А като награда за това трябваше да бъде пратена в гроба. Но се оказа, че мадамата не е вчерашна. Навреме бе схванала какъв е случаят и бе разгонила фамилията на Мизерника. Че и пистолета му взела. А после си събрала багажа и изчезнала в неизвестна посока с момичетата си.

Иди я търси сега…

— Престани, стига, писна ми… — каза той, отблъсквайки курвата от себе си. — Събирай си партакешите и се прибирай вкъщи!

— Ама вече е късно — плахо запротестира тя.

Три часът през нощта. Време беше за сън. А тази нещастница се буташе да спи в леглото му… Я да върви по дяволите!

— Знаеш ли колко ми пука!

Проститутката припна от леглото и се облече. Той се бе излегнал мързеливо и я наблюдаваше. Фигурката й си я биваше, но лицето й хич го нямаше. И изобщо вече му беше писнало до втръсване от нея.

— Ще ме изпратиш ли? — попита го тя.

Ама че нахалство.

— Не знам къде е вратата…

Всъщност беше права. Трябваше да стане, да й отвори вратата и да я натири навън. Но изобщо нямаше желание да става и да ходи където и да било.

— Не е толкова сложно, ще се оправиш и сама — махна й вяло и се завъртя на другата страна. — И затвори хубаво вратата.

Жрицата на любовта изчезна. Унасяйки се в сладка дрямка, чу как бравата изщрака, вратата се отвори, изскърца и отново се затвори. Е, това е, вече може да спи спокойно.

Но оная не си беше тръгнала. Връщаше се за нещо. Ето я, идваше към стаята.

— Писна ми от тебе, гадина такава!

Едик скочи от леглото и се обърна рязко към проститутката. Само че… това не беше тя.

— Защо се караш така, скъпи?

— Зоя?! — От сънливостта му не остана и следа.

— А ти какво си мислеше, че съм привидение? — Върху устните й заигра дяволска усмивчица.

Той пъхна ръка под възглавницата, но в ръцете й на секундата се появи пистолет.

— Не мърдай! — спря го тя.

Едик замръзна като парализиран.

— Знаеш, че стрелям добре.

Знаеше го по-добре от всеки друг.

— Как влезе? — попита той.

— Чаках до вратата. Добре че твоята курва излезе сама. Справих се лесно с нея. Ако беше тръгнал и ти, вече щеше да си труп.

— Говориш така, сякаш изобщо не ти е жал за мен…

— Не ми е жал. Вече си мъртвец.

— Зоя, недей така, моля те. Имали сме толкова хубави моменти… Спомни си само как лудувахме заедно…

— Каквото било, било. Наредил си да ме очистят, но успях да се отърва. Сега аз си наредих да те унищожа. Само пробвай да ми се измъкнеш…

— Зоя, не прави глупости, хайде да се договорим…

— Давай. Сто хиляди долара и се разделяме по живо по здраво…

Едик облекчено въздъхна.

— Ето, виждаш ли как се разбрахме… В момента обаче нямам сто бона.

— А колко?

— Четиридесет…

Не лъжеше. Точно толкова имаше в тайника му.

— Е, какво седиш. Вади парите. Чакам!

Той стана от леглото и тръгна към шкафа. За целта трябваше да мине покрай Зоя. Точно това бе целта му.

— Даже не си и помисляй! — сряза го тя, леко отстъпвайки две крачки назад.

Ама че хитруша, мислите му даже чете.

— Жалко — добави тя.

— Какво жалко?

— Жалко, че ще трябва да те убия.

— Ей, чакай малко. Нали се разбрахме…

— Какво сме се разбрали? — учудено повдигна вежди жената.

— Как така „какво“?! Какво ти става, бе?!… Аз ти давам парите, ти живота…

— А, да — сякаш се сети тя. И добави жлъчно: — Само че се бяхме разбрали за сто хиляди долара, мой човек…

Той искаше да възрази отново, но Зоя натисна спусъка и го лиши от последните му думи.

Спортният „Марголин“ беше послушен и верен като кученце в ръцете й. Куршумите попадаха в десетката един след друг.

След нея стреляха Ирка, Витка и Тонка. И техните резултати бяха превъзходни. За Анка и Любка беше излишно да се говори — те бяха майстори поначало.

Но кой знае защо, инструкторът остана недоволен. Досега винаги ги бе хвалил, а сега изведнъж направи кисела физиономия.

— Аз, естествено, ви разбирам, че го правите за удоволствие…

Митрич се лъжеше. Стрелбата беше тяхна професия. Не спортната обаче, а бойната.

— Така е, правим го за удоволствие, и какво от това? — съвсем спокойно го погледна Зоя.

— Виж, ако се готвехте за война, щях да ви покажа някои неща…

— Какви „неща“?

Инструкторът се замисли за момент, после изведнъж скочи като пощръклял — грабна един пистолет и го зареди. Дръпна се и стреля. Преметна се през глава и отново стреля. По корем. Дум! Дум! Подскочи високо нагоре и двата изстрела се сляха в един.

С това показното приключи.

— Погледнете мишените.

Беше улучил четири десетки и две деветки.

— Трябва да можете да стреляте от всякакво положение — заяви той.

— Леле, страхотия! — възхити се Зоя.

— Между другото, воювал съм в Афганистан, бях в специалните части.

— Ще научите ли и нас на това?

— Защо ви е?

— Ами скучно ни е. И без това нямаме друга работа. Научете ни, а? Ще ви платим допълнително.

— Добре, навихте ме. Утре започваме.

Зоя не го излъга — наистина, освен да тренират, нямаше с какво друго да се занимават.

Трети месец след като бе очистила Едик, момичетата си живееха ей така, за удоволствие. Бяха си наели скъп обзаведен четиристаен апартамент с телефон. Купиха си почти нова волга. Намериха си гараж. Но го използваха не само за колата. Там бяха пренесли целия си арсенал.

Работа нямаше. Имаха нужда от човек, чрез когото да получават поръчките. А такива хора не се разхождат из града с табелка на гърдите: „Търся килър на разумна цена“. Без да бърза и много предпазливо, Зоя търсеше такъв човек. Но засега безрезултатно.

Тя обаче не се отчайваше.

Пари имаше достатъчно. Благодарение на Едик. Все пак си оправиха сметките, лека му пръст.

През цялото си свободно време момичетата тренираха — с винтовка и пистолет. Това бе много важно за професията им. От време на време пътуваха до едно безлюдно място далеч извън града. Там стреляха със снайпери.

Освен това наемаха малка спортна зала и по три часа всяка вечер тренираха карате. Зоя им беше нещо като треньор и така ги съсипваше от бой, че те всеки път се заканваха да я убият. Никоя от тях обаче не успя да я пребори.

— Щом казвате утре, значи утре — кимна Зоя на Митрич и погледна часовника си.

Целият й ден беше разчетен до секунда. Време беше да си вдигат чукалата.

Събраха си багажа и излязоха от тира. Качиха се в колата. Тонка запали двигателя. Точно в този момент отнякъде се появи едно черно БМВ и паркира до тях.

От колата слязоха двама — мъж на възраст с побеляла коса, интелигентно лице и студен поглед; и младок малко над двадесетте, висок, с широки рамене. Бяха облечени с кожени якета, а на лицата им беше изписана непоколебимост и самоувереност.

Насочиха се към тира.

Зоя отвори вратата.

— Къде отиваш? — попита я Анка.

— Ами забравих си чантата…

— Ето я чантата ти!

Но Зоя не я чу. Тръгна след непознатите, сякаш привлечена от магнит.

Тихичко се промъкна до стаята, в която Митрич пиеше чай. Оттам се чуваха гласове:

— Е, какво, ще го направиш ли? — попита някой. — Няма нищо сложно. Дум-дум и мангизите са в джоба ти.

— Абе не мога, ви казвам! — Гласът на инструктора трепереше от напрежение. — Не е за мен тая работа.

— Две хиляди долара не се намират на пътя.

— Да, спор няма, парите не са никак малко. Но свободата ми е по-скъпа.

— Помисли си, за последен път ти предлагаме.

— Не, не, няма смисъл да говорим повече.

— Добре, както решиш. Но нали знаеш, не си ни виждал…

Зоя разбра, че двамата всеки момент ще си тръгнат, и незабелязано се измъкна от тира.

— Че аз никога през живота си не съм ви виждал — проехтя гласът на Митрич отвътре.

Едва успя да седне в колата, и двамата непознати излязоха от тира и се насочиха право към бавареца.

— Карай след тях — кимна Зоя.

— Защо? — попита Тонка.

— Знаеш ли за какво бяха при Митрич?

— Е, казвай, де!

— Предлагаха му два бона, за да направи на някого дум-дум. Все пак Митрич е първокласен стрелец. По принцип си е готов килър. Но той отказа.

— Ами не иска да се забърква с такива неща човекът — някак натъжена каза Витка.

Като всяка нормална жена, тя искаше семейство, съпруг и дете.

— Да се омъжиш, ли си приритала? Ами първо вземи си изкарай зестрата! — веднага й запуши устата Зоя.

— Ще си я изкарам — озъби й се момичето и замълча.

Можеше да й напомни за убитото момче, за престрелката в кариерата, но си премълча — беше излишно.

— Общо взето — продължи Зоя, — трябва да си поговорим с тези типове, да им предложим услугите си.

— Имаш ли поне представа кои са?

— Ами точно това трябва да разберем!

Предстоеше им да проучат какви са онези двамата: мутри или просто бизнесмени; къде живеят, с какво се занимават; имат ли възможности и какви. С една дума, Зоя искаше да събере достатъчно информация за тях. Колкото по-пълна, толкова по-добре.

Това трябваше да се направи не само за да могат да им предложат услугите си. Зоя искаше момичетата й да влязат в ролята на частни детективи, нямаше да работят само като снайперисти. Екипът й трябваше да поеме сам всичко — оперативно-информационната подготовка на акциите, проучването на обектите за ликвидация, определянето на достъпа до тях… Снайперисткият изстрел бе просто последният щрих в целия този огромен труд.

Белокосият господин беше свикнал да обядва в ресторант, и то в най-престижните. Понякога се хранеше сам, понякога в компания. Днес беше сам.

Тъкмо си беше поръчал. Дори салатата не му бяха донесли още.

— Извинете! Свободно ли е при вас?

Зоя беше много любезна. Беше облечена с черни тесни дънки — с нейната фигурка изглеждаше доста секси. И за лицето си се беше погрижила — специално посети салон за красота. Без да иска, гримьорът й беше придал вид на елитна проститутка. Това беше само плюс за нея.

Мъжът учудено повдигна вежди.

— Ами навсякъде е свободно — каза той и обгърна с поглед целия салон.

— Но на мен ми се иска да седна при вас…

— Извинете, но нямам нужда от вашите услуги — намръщи се той.

Ядосан, изглеждаше доста страшно. Зоя го знаеше. Още малко, и културното поведение щеше да бъде последвано от грозни ругатни.

— На мен ми се стори, че имате нужда — разочаровано въздъхна Зоя.

Но не мръдна от масата. Напротив, седна на свободния стол.

— Не, ама ти наистина си много нагла. Разкарай се оттука, докато не съм се ядосал.

— Недейте така, Инокентий Михайлович. Не съм някоя уличница, за да говорите така с мен.

— Ти какво, да не смяташ да ме заплашваш? И откъде знаеш как се казвам?

— Да не мислите, че седнах при вас случайно? Напразно ме гоните. Точно аз съм човекът, от когото имате нужда.

— Ако искаш да знаеш, миличка, сега не мога с проститутки…

— Знам. Вие сте същински Казанова. Прелъстяването на една порядъчна жена за вас е много повече от самия секс.

Инокентий Михайлович я погледна с интерес.

— О, аз обожавам и секса.

— И ако не бях проститутка, вие сигурно щяхте да ме свалите. — Зоя му се усмихна мило.

— Много е вероятно — усмихна й се той в отговор, но с половин уста.

— Ами ето, казвам ви, че не съм проститутка. И никога не съм била. Искам също да ви кажа, че не бихте могли да ме прелъстите.

— И защо мислите така? — Той отново премина на „вие“.

— Защото имате някои малки проблеми със здравето…

Инокентий Михайлович Ковригин се лекуваше от гонорея. Причината за заболяването му беше съвсем банална — не признаваше презервативите.

— Какви проблеми със здравето? — напрегна се той.

— Една много симпатична жена ви е подвела. Казва се Ира. Фамилията й няма нужда да казвам.

— Опитвате се да ме шантажирате, така ли? — веднага се навъси господинът.

— Какъв е смисълът да ви шантажирам? — подсмихна се Зоя. — Не сте женен. А в средите, в които се движите, думата „трипер“ звучи гордо.

Може и да преувеличи малко с това, че „звучи гордо“, но по принцип беше права.

Цялата седмица вървя по петите му. Какви ли не трикове правеха с момичетата само и само да научат всичко за него. И успяха.

През по-голямата част от живота си белокосият господин с аристократични маниери не беше обядвал в скъпи ресторанти, а в столова за пристъпилите закона. Два пъти бе влизал зад решетките — за въоръжен грабеж и мошеничество. Бе изкарал общо четиринадесет години в затвора.

— За какво говориш? — Инокентий Михайлович присви очи хищнически. — Какви среди?

Ако можеше, щеше да я изпепели с поглед.

— Понастоящем сте бизнесмен. Собственик на търговска фирма…

Бившият затворник и криминален авторитет с прякор Самуна се облещи насреща й.

— Но тази фирма е само параван на престъпната ви дейност — продължи Зоя. — Основно се занимавате с незаконни валутни операции. Работата ви е доходна, но изисква стабилен гръб. Затова си имате, да речем, своя криминална групировка. С някои от момчетата ви сте търкали наровете заедно.

— Коя си ти? — прецеди през зъби Самуна, почервенял като рак от злоба.

Зоя се престори, че не го чува.

— В момента сте в конфликт с някой си господин Евгений Плахов. Той ви е препречил пътя и заради него губите десетки хиляди долари. Затова активно търсите човек, който би могъл да ви помогне да решите противоречията си с него. Бум-бум и проблемът е решен.

— Ти да не си ченге? — с пресипнал глас попита Ковригин.

Зоя поклати отрицателно глава.

— Журналистка ли си?

— Не. Аз съм човекът, когото търсите.

— По-конкретно?

— Мога да ви помогна да си решите проблема. Бум-бум и… Надявам се, че ме разбрахте.

Ковригин се замисли.

— Не ви разбирам. Изобщо не мога да разбера защо решихте, че Евгений Плахов ми пречи. Ние с него сме в добри отношения.

Блестящо разработеният план рухваше пред очите й. С момичетата направиха всичко възможно и невъзможно, за да съберат досие на Ковригин. Но всичко е било напразно. Той не й повярва. И честно казано, постъпваше правилно. Ами ако тя наистина беше провокатор от криминалната полиция…

Виж, ако някой му я бе препоръчал, щеше да е съвсем различно…

— Не бих казала.

— Слушай ме внимателно, момиченце! — прекъсна я Ковригин. Погледът му стана черен като буреносен облак. — Ако веднага не се разкараш оттука, след малко ще се каеш жестоко.

— Не бива да се държите така с мен! — Зоя се изплаши, но не го показа. Скри страха си под маската на високомерието.

— Аз съм много сериозен човек. Ще съжалявате след това…

— Казах, изчезвай оттука!

Зоя не каза нито думичка повече. Спокойно стана от мястото си, презрително изгледа Ковригин и се насочи към изхода.

Евгений Александрович Плахов беше мъж на около четиридесет години, среден на ръст, прилично закръглен, с представителен вид. Прие я веднага щом му спомена, че става дума за личната му безопасност.

Тя влезе в кабинета му, поздрави го учтиво и седна на посоченото място.

— Слушам ви. — Личеше, че е много зает.

— Евгений Александрович, разполагам с ценна информация — заяви му Зоя със самоуверен вид.

— Да, това вече го чух. И тя се отнася до личната ми безопасност. Моля, представете се.

— Няма нужда — отсече тя.

— Тогава ви моля да напуснете кабинета ми. — Той също можеше да бъде твърд и категоричен.

— Страхувам се, че ако го направя, на вас скоро ще ви се наложи да се представите…

— На кого?

— Ами или на господ Бог, или на Сатаната. Никой не знае къде му е писано да отиде — в рая, или в ада.

— Какво намеквате? — смръщи вежди Плахов.

— Не намеквам, а ви предупреждавам. С две думи, поръчали са пътуването ви до онзи свят.

Десният клепач на Плахов нервно затрепери.

— Кой?

— Ковригин.

Евгений Александрович се вбеси, присви устни и стисна юмруци.

— Откъде имате тази информация?

— От самия Ковригин. Той ми поръча убийството ви.

— Какво?

— Това, което чухте. Аз съм килърът, който трябва да ви убие.

Той се замисли за около минута, опитвайки се да асимилира чутото. Добре че не се паникьоса и не извика охраната. Но през цялото време следеше ръцете й.

— Защо ми казвате всичко това?

— Ковригин ми плати малко — равнодушно каза Зоя, сякаш говореше за нещо делнично.

— Колко? — попита той, гледайки я изплашено и с неприязън.

— Пет хиляди. Струва ми се, че се подиграва с вас.

— Защо?

— Защото струвате по-скъпо. Само че, моля ви, не възприемайте думите ми като комплимент.

— Отгоре на всичко се и шегувате! Защо смятате, че ще ви повярвам?

— Имам един много важен аргумент.

— Какъв?

— Евгений Александрович, аз, естествено, разбирам, че навън е пролет и че имате нужда от малко свеж въздух, но след като сте отворили прозореца, трябваше поне да дръпнете пердето.

— Не ви разбирам, какво общо има това?

— Ами погледнете през прозореца. Но бъдете много внимателен.

Плахов извърна глава и погледна навън. От един широко отворен прозорец отсреща го гледаше Тонка. В ръцете си държеше СВУ.

— Моля, не правете резки движения — сериозно го предупреди Зоя.

Евгений Александрович застина като статуя, сякаш не видя снайперист, а Медуза Горгона.

— Колко искате? — плахо каза той.

— Четиридесет хиляди долара.

— Не са ли множко?

— Знаете ли колко хора е погубило скъперничеството?

— Добре, ще ги имате.

— Е, разбрахме се значи. Между другото, в цената е включено и ликвидирането на Ковригин. Нали разбирате, ние сме сериозна фирма. Не се занимаваме с изнудване, а с решаване на жизненоважни проблеми. Вашият проблем е именно такъв. Плащате за живота си и за смъртта на вашия неприятел. Нали искате да спите спокойно все пак?

— Значи се наемате да премахнете Ковригин…

— Да не би това да не ви устройва? Ако е така, кажете. Ще ни дължите само петнадесет бона.

— На кого?

— На фирма „Черната стрела“.

— Какъв е юридическият ви адрес?

— Харесвате ми. Във вашето положение хората обикновено не се шегуват. Но вие имате куража да го направите. Уважавам такива хора…

— А аз ще ви уважавам, ако човекът отсреща престане да ме държи на мушка.

Зоя се приближи до прозореца и с леко движение на ръката даде сигнал на Тонка. Тя се махна от прозореца.

— И така, искам да знам какво мислите по въпроса за Ковригин.

— Струва ми се, че сте права.

— Значи четиридесет хиляди.

— Да.

— Утре ще пратя човек да вземе парите. По същото време.

— Плаща се предварително, така ли?

— По принцип това е най-добрият вариант. Но в случая ще си платите не предварително, а след това.

— Тоест искате да кажете, че…

— Да, още тази нощ можете да спите спокойно. Между другото, не ви съветвам да се обаждате в милицията. Ръцете ни са дълги. Знаем къде работи жена ви Анна Михайловна. Знаем къде учи синът ви Антон.

Плахов пребледня като платно.

След това, което чу, със сигурност нямаше да се обади на ченгетата.

Витка никога досега не беше стреляла по човек. Беше стреляла по микробуса заедно с всички останали и беше възможно точно нейният куршум да е уцелил резервоара, но то беше различно.

За сметка на това вече се справяше добре с шофирането, добре се представи и като частен детектив. Именно тя се бе добрала до информацията за заболяването на Ковригин.

И ето че сега й се представяше възможност да го излекува от гонореята завинаги.

— Недей да нервничиш! — увещаваше я Зоя. — Стреляш много добре.

— Но онова бяха мишени.

Витка беше готова да изпълни поръчката, но беше малко изнервена.

Вече бяха на мястото, от което й предстоеше да стреля — новостроящ се блок на триста метра от офиса на Ковригин. Той трябваше да се появи всеки момент.

— Ами представи си, че той е просто една мишена.

— Представям си…

— Внимание!

Ковригин се появи. Вървеше с такава важна походка, явно се мислеше за най-великия. Но имаше и по-велики от него.

Витка вдигна бързо пушката, прицели се. Зоя видя как тя плавно натиска езичето на спусъка. Ръката й не трепна нито веднъж — това бе добре.

Заглушителят притъпи звука на изстрела. Чу се само как затворът изщрака. Веднага последва втори изстрел — контролен.

И двата куршума улучиха Ковригин в сърцето.

— Защо не стреля в главата? — попита Зоя.

— Не мога.

Зоя беше чела някъде, че жените инстинктивно не могат да стрелят в главата. Защото чувството им за красота и естетика е развито прекалено силно, а от снайперисткия изстрел главата на жертвата може да се пръсне като презряла диня. Жената възприема това като посегателство върху красотата, затова предпочита да стреля в сърцето. Хармонията пак се разрушава, но не чак толкова драстично.

Лично тя обаче не вземаше на сериозно тези философски брътвежи. Беше й абсолютно все едно къде ще стреля — важен бе резултатът.

Но виж, Витка не можа да се престраши да стреля в главата.

Глупаво беше да я съди за това, бе се справила отлично със задачата си. Ковригин беше мъртъв. Макар че тепърва им предстоеше да се убедят в това.

Витка сякаш се бе вцепенила. Стоеше до прозореца и безизразно гледаше през мерника.

— Ей, я се съвземи! — разтърси я за раменете Зоя.

Неслучайно беше дошла заедно с нея. Трябваше да види как ще се справи, да провери възможностите й.

Витка я погледна равнодушно, с треперещи ръце остави винтовката на пода, свали ръкавиците и ги хвърли до нея. И отново застина като прикована.

— Ама и ти ги вършиш едни, да му се не види! — неодобрително поклати глава Зоя.

Хвана я за ръката и я помъкна към изхода.

В двора ги чакаше безценната им волга със зацапан номер. Зад волана беше Анка.

Зоя помогна на Витка, която се държеше като невменяема, да седне на задната седалка и се настани до нея. Колата излезе от двора, сви по оживената улица и пое към къщи.

По пътя спряха до един уличен телефон. Зоя набра номера и се свърза с Тонка.

— Здравей, скъпа — започна бодро. — Как си, добре ли си със здравето?

— Ами добре съм — отговори от другата страна Тонка. — Само сърцето от време на време се обажда. Но нищо, ще ми мине.

— Как да ти кажа. Един мой познат скоро умря. Получи два инфаркта един след друг.

„Два инфаркта“ означаваше два куршума в сърцето. Познатият беше Ковригин. А умрял — означаваше, че поръчката е изпълнена.

Това беше първата операция, която Зоя проведе сама от начало до край. Сама се погрижи за всичко: за проучването на обекта, за избора на позиция за стрелба, за доставката на оръжието, за връзката и потвърждаването на резултата. Е, разбира се, двата снайперистки изстрела завършиха блестящо цялата операция.

Фирма „Черната стрела“ започна да функционира с пълна пара.

Все още не всичко беше обмислено добре. Трябваше да се реши въпросът със средствата за връзка, специалната техника за подслушване и проследяване. Трябваше да се научат да боравят с нея. А освен това да помислят и за транспорта. Не биваше да ползват само една кола, така бързо можеха да ги спипат.

Но нищо, всички проблеми щяха да се решат, стига да има пари. А тя щеше да ги получи на следващия ден.

Едрият набит мъж със сбръчкано чело и малки очички гледаше строго и изпитателно Плахов.

— Значи, казваш, че Самуна е поръчал убийството ти. Знаеш ли, предполагах, че ще стане така.

— Благодаря ти, много ме успокои.

Цепеницата беше бос на силовата групировка, която пазеше гърба на Евгений Александрович и фирмата му, и държеше да бъде информиран незабавно при възникване на какъвто и да било проблем. Евгений Александрович просто не можа да си премълчи за случая с килъра.

— Трябва да му потърсим сметка за това.

— Нали ти казвам, тази госпожа обеща да ликвидира Ковригин още днес.

— Това е невъзможно, скъпи мой!

Седяха в едно кафене, над бара работеше телевизор.

— Честно казано, останах с впечатлението, че е много сериозен човек.

— Не споря. Да използваш снайперист, който без проблеми може да ти направи мозъка на пихтия, не е шега работа. Но разбери, тази мадама е била при теб сутринта, а още не се е стъмнило даже. Дори да има сериозни намерения да го ликвидира, това може да стане най-рано утре.

— Четиридесет хиляди долара не са малка гаранция.

— Така е — кимна Цепеницата и хвърли бегъл поглед към телевизора. И се втрещи.

В едър план на екрана видя Ковригин. Опънат по гръб, очите му безжизнено гледат в нищото. А в областта на сърцето — две кървави петна. Мъртъв.

„… Инокентий Михайлович Ковригин е бил застрелян пред входа на офиса си — съобщи телевизионният репортер от местната телевизия. — Бил е застрелян от снайперист с много висока класа от разстояние триста метра…“

След това показаха апартамент в новостроящ се блок и захвърления там снайпер.

„… Това е мястото, откъдето е стрелял снайперистът. Позицията е избрана много удачно. От нея входът на офиса на бизнесмена се вижда отлично. Винтовката СВД е оставена на местопрестъплението — почерк на професионалист…“

Плахов погледна въпросително закрилника си.

— Е, какво ще кажеш?

— Ами честно казано, перфектна работа. Явно не са действали някакви дилетанти. Как, казваш, е името на фирмата?

— „Черната стрела“. Като романа на Стивънсън.

— Наистина. Това момиче е същински пират. Явно фирмата й е много сериозна. Значи утре ще дойдат за парите.

— Да… Какво си намислил? — изтръпна Плахов. — Не искам да се намесваш. Имам жена и деца…

— Не се плаши бе, човек — успокои го Цепеницата. — Просто на някои хора трябва да… Ами такова… Общо взето, разбра ме…

Под „такова“ се подразбираше поръчково убийство.

— Да не би и ти да имаш някакви проблеми?

— Аз нямам проблеми. Просто искам да пробутам тази твоя „Черна стрела“ на един много голям човек. Ама мноого голям, ти казвам. Постоянно ме тормози — разприказва се Цепеницата. — А на него пък му дошло до гуша от един калъф. Иска да се отърве от него.

— Само този „калъф“ да не ви вземе под носа поръчката, че тогава с твоя „мноого голям човек“ е свършено.

— Не схващаш ли, точно затова ми трябва този твой килър. Между другото, фирмата трябва да се казва „Коварната стрела“. Много е подла тази жена.

— Значи дължа живота си на коварството.

— Излиза, че е така…

Зоя беше доста наплашена, когато се качваше в мерцедеса, в който я покани да седне някакъв як бабаит с анцуг.

В колата я чакаше младо момче с пронизващ поглед, широко чело, сплеснат нос и тънки устни. Не би могло да се каже, че е красавец. Но в момента не я вълнуваше точно това. Нямаше нужда от мъж, а от поръчител.

Провървя й. Заедно с парите Плахов помолил да й предадат, че днес на еди-кое си място ще я чака един много сериозен човек, който се нуждае от услугите й. При това намекнал, че въпросният заема високо място в йерархията на подземния свят.

Тя се убеди лично в това. Сигурно ставаше дума за някой мафиотски кръстник. Не грешеше.

Поздрави го сдържано. Човекът й отвърна също със сдържано кимване.

— Препоръчаха ви доста сериозни хора — каза той с пресипнал глас, без да я поглежда. — Затова няма да разтягаме локуми и направо ще преминем към работата.

На предната седалка седеше едно здраво момче с врат на борец. Той се обърна към Зоя и й подаде кожена папка със златиста щампа.

— Отворете я.

Тя го стори и видя няколко снимки на един и същи човек.

— Трябва да бъде ликвидиран. И то колкото се може по-скоро. Най-много до три дни.

— С какво се занимава?

— Банкер е. В папката има кратка информация за него.

— Колко?

Финансовият въпрос я интересуваше най-вече.

— Десет хиляди долара.

— Петнадесет.

Трябваше да се пазари, иначе никога нямаше да спечели много пари. А тя искаше на всяка цена да стане богата.

— Добре, нека бъдат петнадесет — кимна й поръчителят.

Петнадесет бона не бяха чак толкова много. За работата на един снайперист бяха достатъчни, но в случая тази сума й се плащаше за цялата операция, от разузнаването до оттеглянето от огневата позиция.

— Оръжието от вас ли е? — попита Зоя.

— Мога да го уредя, разбира се. Какво оръжие ще ви свърши работа?

— Винтовка СВД. Но и сами можем да го подсигурим.

— Плюс пет хиляди отгоре устройва ли ви? — Поръчителят веднага разбра накъде бие.

— Напълно.

— Тогава мога да очаквам положителен резултат след три дни, така ли?

— Разбира се.

Зоя имаше пълното право да иска допълнително заплащане и за спешна поръчка. Можеше да вдигне още и основната цена. Но реши да не прекалява, защото можеше да си спечели име на стабилен, но алчен делови партньор. А в такъв случай можеше да не получи повече поръчки.

Банкерът беше ликвидиран от Ирка. С изстрел от четиристотин метра тя го прониза точно в сърцето, а с контролния отнесе черепа му. При оттеглянето от местопрестъплението не беше оставила никакви следи. Освен винтовката, но по нея нямаше отпечатъци от пръсти нито отвън, нито отвътре.

Поръчителят остана доволен. Поръчката беше изпълнена с едно денонощие предсрочно.

Беше есента на 1991 година. Много хора изгоряха финансово. Някак от само себе си отшумя неуспешният опит за държавен преврат.[6]

Но Зоя не се интересуваше от всичките тези неща. Тя не получаваше пари в копейки или рубли, вземаше само американска валута. Затова спестяванията й изобщо не пострадаха. А държавният преврат пък най-малко я вълнуваше. Беше й все едно каква ще бъде властта, стига само да има търсене на услугите й. А такова търсене ще има винаги…

Живееше добре, всичко й беше наред. Механизмът за ликвидация беше сработен до съвършенство. Конвейерът на смъртта работеше като часовник.

Всички акции се организираха лично от нея. Но този път реши да си направи експеримент — ликвидирането на директора на голям универсален магазин възложи на Анка и Любка. Каза им само фамилията на жертвата и им показа снимката му. С това участието й в операцията завърши. Двете трябваше да направят всичко останало сами. Време беше вече да се справят и без нея и да се научат на малко самостоятелност.

Зоя седеше зад волана на колата си — напоследък караше волво — и наблюдаваше входа на универсалния магазин. Ето я и волгата на директора. Всеки момент трябваше да се случи нещо. Поне се надяваше на това.

Директорът, пълен мъж с кожено манто и куфарче със златни закопчалки, излезе от магазина. Личеше, че е в много добро настроение. Бързаше към къщи човекът, при жена си и децата… Не знаеше, че негов приятел иска незабавната му смърт. А Зоя бе готова веднага да изпълни желанието му.

Бялата жигула със зацапан номер спря до волгата точно когато човекът се канеше да седне в нея. Никой не чу изстрелите. Затова пък мнозина видяха как директорът се олюля и започна бавно да се свлича на земята.

Жигулата даде газ и набирайки бързо скорост, се вля в потока от коли. А около шефската волга вече се беше събрала тълпа. Сякаш тръпнеха да се полюбуват на кървавото зрелище. Но те бяха просто зяпачи. Зоя обаче се приближи не само от любопитство — тя трябваше да се убеди в крайния резултат от работата.

Директорът на универсалния магазин беше мъртъв. Единият куршум го беше прострелял в сърцето, другият — в главата. Анка и Любка бяха взели изпита си с шест плюс.

Те поначало бяха мъжки момичета. Не се страхуваха от нищо, постоянно тренираха. Стреляха в тира, занимаваха се с карате. А Любка беше завела в тира при Митрич и сестра си. „Нека тренира — каза, — може пък да излезе нещо от това“.

Анка и Любка живееха отделно от самото начало. Зоя пък се стремеше към колективен живот. Но сега разбра, че момичетата са прави — трябваше да живеят на различни места. Опасно бе да делят една квартира — ако една се издъни, ще арестуват всички.

Затова реши да си наеме отделен апартамент. А Ирка, Битка и Тонка можеха да живеят заедно. Зоя щеше да оглавява организацията и като начало щеше да започне с две бригади. Първата — Анка и Любка. Втората — Ирка, Витка и Тонка. Тези две бригади трябваше да действат независимо една от друга. Момичетата вече бяха понатрупали опит. Можеше да работят самостоятелно. Тя само щеше да им дава поръчките и да прибира парите за изпълнението от клиентите.

Освен това никак не би било лошо да се помисли и за система за безопасност. Току-виж, ченгетата спипали едната бригада и прибрали например Анка и Любка. Трябваше да се направи така, че Зоя и другата бригада да останат незасегнати от верижната реакция.

— Зойка, имаме ново попълнение на колектива — съобщи Анка.

— Сестра ми — добави Любка.

— На колко години е?

— На осемнадесет. Стреля отлично.

— На практика пробвали ли сте я?

— Е, как да я пробваме без твоето съгласие?

— Сигурни ли сте, че ще се справи?

— Марта ненавижда мутрите. С удоволствие ще убие когото и да било от тях.

Да убиеш мутра не беше сложно. Но зад тях стояха много силни групировки. И разузнаването беше по-добро, отколкото при ченгетата. Именно затова за разработването на ликвидация на авторитетни мутри Зоя вземаше много повече, отколкото за бизнесмени. А сега изведнъж се появява човек, който е готов да изпълнява само такива поръчки.

— Опит има ли?

— Засега не.

— Ами нека се пробва. Имам тука една поръчка…

По-късно Зоя научи, че Марта се е издънила. Втората й поръчка обаче беше изпълнена на високо професионално ниво.

През пролетта на 1992 година Зоя реши да събере всичките си момичета: Анка, Любка, Ирка, Витка и Тонка…

— Как е сестра ти? — попита тя Любка.

— Добре е.

— А ти как си? — погледна тя Анка.

Едната бригада беше на нейните плещи и Зоя искаше да разбере как вървят нещата.

— При мен всичко е наред. Намерихме още един ликвидатор.

— Кой?

— Бивш военен от специалните части. Снайперист професионалист.

— Мъж?

— Че какво!

— Ами не, нищо…

Наистина, какво лошо имаше в това, ако във фирмата им работеше и мъж? Какво, те да не би да не са хора?

На същото мнение беше и Витка. Тя отговаряше за другата бригада.

— А ние си харесахме две момчета — каза тя. — За снайперисти хич не ги бива, но единият е перфектен шофьор, а на другия пипето му сече много добре, доста е цапнат в устата, но каквато информация искаш, такава ще ти намери.

— Да кажем, че ще са помощни специалисти — реши Зоя.

Активността на бригадирите й харесваше. Разширяваха отрядите си, увеличаваха огневата сила. Още повече че поръчките ставаха все повече с всеки изминал ден.

И Зоя не стоеше със скръстени ръце. Беше си харесала вече две момичета — Оля и Таня. Не, не за снайперисти, а за лична охрана. Биеха се отлично, започна да ги обучава и да стрелят. Все по-често й се налагаше да се среща със солидни хора. Трябваше да поддържа реномето си на високо ниво.

Зоя погледна Анка и Любка.

— Не може да нямате някакви познати момичета от академията — каза тя и обгърна с поглед всички. — И в отбора на шампионите по стрелба има много.

— Ами момчетата? — попита Витка.

— Идеята за момчетата не е лоша. Стига, разбира се, да са свестни. Но основно търсим жени. Имам им по-голямо доверие…

— Ясно — кимна Анка.

— Бизнесът върви добре. Поръчките стават все повече. Трябва да привличаме нови хора на работа. Но с тях трябва да се действа крайно предпазливо. Нали разбирате, конспирацията преди всичко. Да, между другото, за конспирацията…

Система за връзка на три нива Зоя беше измислила сама. Ако някой от бригадирите искаше да се свърже с нея, звънеше на първия диспечер, той пък, от своя страна, на втория, а след това се правеше връзката с посредника. Който пък се свързваше със Зоя. На всеки бригадир се падаха по двама диспечери и един посредник. Вече беше намерила подходящи хора за тези длъжности и организира работата им.

Това беше последната й среща с момичетата. Отсега нататък щеше да поддържа връзка с бригадирите чрез посредник.

Тристепенната връзка започваше да функционира от този ден. Бригадир-посредник-Зоя.

Тази система за връзка, както и организацията, разбира се, не бяха перфектни, но основното им достойнство се състоеше в това, че не можеха бързо да се преодолеят всички стъпала. От момента, в който хванеха и развържеха езика на някого от килърите, до момента, в който се доберат до нея, щеше да мине доста време. Докато стигнат до бригадира, докато минат през диспечера, Зоя вече щеше да е в час с нещата и щеше да успее да ликвидира посредника. И край, веригата се прекъсваше.

Реши да не споменава на момичетата за ликвидирането на посредника. Само им обясни плюсовете на това нововъведение и им даде съответните указания. Отсега нататък фирмата им преминаваше към нова организационна система.

Шеста глава

Връзката с бригадата на Анка се поддържаше от Леша Ветряков — свястно момче. И добро. От гледна точка на секса.

Днес сутринта й се обади и й прати съобщение на пейджъра, че трябва да отиде при него. Имало някаква информация за нея.

Можеше да го извика при себе си, но реши, че е по-добре да отиде. Така и направи. В тристайния му апартамент се отбиха Оля и Таня, след това влязоха Витка и Галка. Огледаха прецизно всеки ъгъл, после внимателно провериха района около блока. Всичко беше наред. Зоя вече можеше да се качи.

В апартамента на Леша беше приятно и уютно. Той самият беше много приятен. Освен това беше силен и сексапилен.

Зоя предпочиташе да наема жени, но за посредници беше наела мъже. И никак не съжаляваше за това. Редките забави със случайни момченца не й носеха нужното удовлетворение. А за секс беше ненаситна. Така че всяка нейна среща с Леша започваше по един и същи начин…

— Лешик, чакал си ме? — попита го пренебрежително.

— Що за въпрос? Разбира се, че ви чакам!

— А къде е шампанското?

— Не ми е до това сега — намръщи се Леша.

И Зоя също смръщи вежди. Фамилиарно-игривият й тон изведнъж стана хладен.

— Нещо сериозно ли е?

— Анна е изчезнала. Люба също. И това, като имаш предвид, че не е изпълнена една стара поръчка.

Зоя знаеше много добре за какво става дума. Един мафиотски бос беше поръчал убийството на приятелчето си. Мястото на ликвидацията бяха Канарските острови. Но поръчката така и не беше изпълнена. Първо дълго не можеха да открият жертвата, после Марта стреля не по когото трябва. После откри момчето, но съобщение за ликвидацията му така и не беше получено. А ето че сега Анка и Любка бяха изчезнали.

Всичко това не беше на добре.

— Трябва да се свържем с Марта — каза Зоя. — Ето от кого трябва да тръгнем.

— Уви — разпери безпомощно ръце Леша. — Това е невъзможно.

— Защо?

— Нали сама си разработила системата за безопасност. Връзка с килърите имат само организаторите и бригадирите. Но и двете липсват. Първо тях трябва да намерим.

— И къде по-точно?

— Затова се получава омагьосан кръг.

— Никаква възможност ли няма да се свържем с Марта?

— Без Анна и Люба? Няма как — убедено поклати глава Леша. — Извинявай, но ставаш заложник на собствената си система за безопасност.

— Никой ли не се е опитал да се свърже с диспечерите?

— Не, всичко е спокойно.

Всичко било спокойно… Сърцето й обаче се свиваше от лошо предчувствие. Трябваше да се вземе в ръце.

— Нали знаеш какво да правиш в случай на евентуална опасност — сякаш помежду другото подметна тя.

— Знам. Радиостанцията е наред. Ако евентуално стане нещо, веднага съм в ефир.

В случай на опасност посредникът трябваше да забрави за телефона и джиесема, както и за обикновените радиостанции. В действие влизаше стационарната радиостанция, настроена на определени честоти.

Зоя се прибра доста обезпокоена. Предчувствието, че ще се случи нещо лошо, не й даваше покой. През всичките три часа, докато правиха секс с Леша, тя постоянно скачаше и го караше да звъни на диспечерите, за да проучи каква е обстановката. Това не беше секс, а същински ад.

Трябваше да се предприеме нещо. Не биваше да се седи със скръстени ръце. Наложително бе преди всичко да се доберат до Марта и до онзи недострелян тип. Току-виж се окаже, че те са две звена от една и съща верига…

Едната й ръка — бригадата на Анка — беше парализирана. Не можеше да действа с нея. Но имаше още една — бригадата на Витка. Трябваше спешно да се свърже с втория посредник, за да направи връзка с нея. В близките няколко часа Витка трябваше да получи бойна задача…

Анка лежеше на пода в хола, зад дивана. Беше с вързани ръце и крака, със залепена със скоч уста. Нито да избяга, нито да извика. Никита можеше да не се притеснява за нея.

Беше дошла с кола — мерцедес 300. Той го закара на платен паркинг — току-виж му потрябва.

Когато излезе, Марта остана с Анка. Макар че не беше нужно.

Почти две денонощия бяха минали, откакто бе убила сестра си. По принцип би трябвало поне малко да се е отърсила от шока. Но се получи тъкмо обратното. Марта все повече се самовглъбяваше. Алкохолът не й помагаше вече, от него само й се доспиваше.

— Идваш ли с мен? — попита я Никита за всеки случай.

Тя само поклати отрицателно глава — не, никъде няма да ходя. И не страхът беше причина за отказа й, тя просто нямаше желание да прави нищо. Беше изпаднала в ужасна черна апатия. Беше й все едно дали Зоя ще я преследва, дали ще я убият, или помилват. Смирено щеше да приеме всеки удар на съдбата, стига да не убива никого повече…

Марта не реагира по никакъв начин на присъствието на Анка. Сякаш тя не беше приятелка на сестра й, а някакво чучело. Гледаше я, като че ли е манекен.

Не се интересуваше от нищо друго, освен от собствените си терзания.

За сметка на това Никита беше твърдо убеден в силите си. Той трябваше да я спаси от грозящата я опасност. Би се разпънал на кръст, но щеше да направи това, което е решил.

Бе изтръгнал от Анна цялата информация, която можеше да получи от нея. Тя знаеше как да се направи връзка с всички килъри, които й бяха пряко подчинени, как да притиснат помощните специалисти.

Вече бе успял да се свърже с капитан Светлов. Бе се ограничил само с намеци, но му бе обещал, че скоро ще му даде много интересна информация.

Светлов щеше да си свърши работата както трябва. С голямо удоволствие би обезвредил килърите и всички, които работят за тях. Но ако го направеше, можеше да изплаши диспечерите и посредниците и в крайна сметка ще се прекъсне връзката със Зоя Кречет. И тогава всичко щеше да отиде по дяволите. А опасността щеше да надвисне над главата на Марта като дамоклев меч.

И щеше да започне голямото преследване. Килърите от втората бригада щяха да тръгнат по пътя на войната. Тогава щеше да загине не само Марта, но и самият той щеше да си изпати, даже и Светлов нямаше да бъде пожален. Не трябваше да се съмняват в могъществото на дамата в черно.

Затова засега трябваше да действа сам. Имаше възможност да намери Зоя чрез диспечерите. Но само ако всичко станеше бързо, още преди някой да успее да реагира… Шансовете за това бяха минимални, но си заслужаваше да опита.

Никита излезе да проучи нещата. Вече имаше един адрес.

Стройно симпатично момиче с късо манто от норка и момче с приятни черти, облечено в скъпо стилно палто, се качиха на четвъртия етаж и позвъниха на една тежка бронирана врата.

След около пет минути през скрития високоговорител се чу недоволен мъжки глас:

— Кого търсите?

— Никита.

— Вие кой сте?

— Приятел съм му от казармата.

— Никита го няма.

— Кога ще се върне?

— Ами честно казано, нямам представа.

— Как можем да го намерим?

— Уви, не знам.

Момчето и момичето се спогледаха. Бащата на Никита говореше доста убедително. А и самият Никита не бе никак глупав. Ако се беше скрил, скрил се е от всички, дори от родителите си.

Изглежда, тук нямаше да намерят нищо.

Но не бързаха да си тръгнат. Трябваше да получат колкото се може повече информация.

Момчето и момичето слязоха на долния етаж и позвъниха на първата врата, която видяха. След минута имаха възможността да разговарят с едно красиво девойче.

Момчето извади от джоба си червеното си удостоверение със златиста щампа и й го показа.

— Следовател от ГУВД[7], старши лейтенант Бернарски. Бих искал да поговорим с вас…

— Да, разбира се…

Госпожицата ги пусна да влязат в апартамента.

Не научиха нищо съществено от нея. Освен едно — оказа се, че Никита има кола, която постоянно стои на платен паркинг.

Двама невзрачни на вид мъже, облечени в съвсем обикновени шушлякови якета, безпрепятствено влязоха във входа и се качиха на деветия етаж. Нямаше смисъл да звънят на вратата — вече им беше известно, че стопанката е изчезнала някъде.

Но все пак би трябвало да е оставила поне нещичко след себе си.

Вратата беше качествена, бронирана, но бравата не беше кой знае какво. След пет минути шперцът от специална сплав я счупи и те спокойно влязоха в апартамента.

Без да губят време, мъжете веднага се захванаха за работа. Бавно, сантиметър по сантиметър претърсиха цялото жилище. Интересуваше ги най-вече някакъв тефтер. Току-виж намерили адреса на килъра Марта.

Но не откриха никакъв тефтер. Затова пък вниманието им беше привлечено от персоналния компютър. Включиха го, но не успяха да го стартират. Имаше парола.

— Трябва да я налучкаме — каза единият.

— Ще пробвам.

Първият диспечер живееше близо до станцията на метрото „Битцевски парк“. Никита пристигна с ладата на Марта.

Той притежаваше бял нисан с десен волан, наследство от гангстерското му минало, но по ирония на съдбата го използваше рядко. Сега колата беше на паркинг близо до дома на родителите му. Можеше да отскочи за нея, но както обикновено, нямаше време за това. А и имаше друг транспорт подръка.

Спря пред стар пететажен блок. Пред входа имаше голяма замръзнала локва. А вътре беше студено, стените бяха надраскани с имена на различни рок групи. Качи се на третия етаж и се насочи към вратата вдясно.

Беше съвсем обикновена — дървена, облицована с евтина изкуствена кожа, с шпионка. Никита натисна звънеца и след малко чу отвътре:

— Кой е?

Той не знаеше кой ще му отговори — мъж или жена, и на каква възраст ще е. Трябваше да се ориентира по гласа и бързо да намери правилния отговор.

Гласът беше на стара жена. Той каза:

— От „Социални грижи“ съм.

— За пенсията ли?

— Да, да, за пенсията.

Пенсията за старците е нещо свято. Бе намерил правилния подход и вратата се отвори.

Точно както си мислеше: стара жена — дребно бабенце, безобидно като божа кравичка. Едва ли някой би я заподозрял в съдействие на някаква престъпна организация. Освен него.

— Здравейте, Мария Тимофеевна!

С широка усмивка, той я стисна за ръцете, ограничавайки движенията й. Току-виж, натиснала някой бутон.

— Аз не съм Мария Тимофеевна! — опули се насреща му учудено тя.

Но вече беше късно. Никита я подбутна леко навътре и с крак затръшна вратата след себе си. Секретната брава изщрака.

— А коя сте тогава? — попита я с фамилиарна учтивост.

— Алла Генадиевна.

— И между другото, помагате на престъпниците.

— Как смеете!

— Млъквайте, Алла Генадиевна! Всичко знам за вас.

Каза го толкова убедително, че бабето едва не получи сърдечен удар.

— Кой сте вие? — попита, пребледняла като платно.

— Агент от КГБ — с гръмовен глас заяви Никита. — Днес вече Федерална служба по безопасност…

Алла Генадиевна беше от онзи тип хора, които само при споменаването на КГБ изпадаха в тих ужас. А ако й опрат и пистолет в главата, то инфарктът й е в кърпа вързан.

— Интересува ме престъпната ви дейност — продължи да й оказва психически натиск Никита.

Той я заведе в хола, сложи я да седне в едно кресло, но не пусна ръцете й.

— Не ви разбирам…

— Вие сте диспечер на една сериозна престъпна организация. Имате ли поне представа, че те се занимават с поръчкови убийства?

— Какво говорите! — ахна бабата.

— Но това че организацията е престъпна, сте предполагали.

— Ами… честно казано… — Изведнъж се сепна: — Чакайте, не мога да ви разбера…

— Е, щом не разбирате, ви чакат петнадесет години в лагер. Но ако си помислите и сте готова да ни сътрудничите, ще се разминете само с мъмрене. Така че решавайте. Ще ни сътрудничите ли?

— Да! — Бабето се предаде окончателно.

— Искам да знам само едно — на кой телефон се обаждате, за да предадете съобщение на посредника.

Алла Генадиевна беше готова да каже и майчиното си мляко. Но… Знаеше номера само на втория диспечер. Нищо повече.

— Как подавате сигнал за опасност?

Тя му показа едно копче, монтирано отстрани на масичката за телефона.

Никита я огледа добре, погледна я отвътре. Точно така, отдолу имаше примитивен радиопредавател. С едно натискане на копчето той пращаше сигнал за опасност на дамата в черно.

— Някога натискали ли сте това копче? — попита той.

— Да ви кажа, не се е налагало.

— Даже и през ум да не ви минава да го правите. Сигналът за опасност ще отиде по предназначение, но едновременно с това ще се задейства взривното устройство в радиопредавателя.

Никита искаше да изплаши бабето, за да не реши да натисне копчето.

— Какво говорите! — пребледня тя.

— Алла Генадиевна, вие сте в голяма опасност. В най-близко време ще вземем апартамента ви под охрана. Но въпреки всичко, докато не унищожим криминалната организация, опасността постоянно ще тегне над вас.

— Разбирам… — затрепери от страх бабето.

— Трябва да ни помогнете да заловим тази банда. Преди всичко като патриот на великата ни Родина…

— Да, да! Какво трябва да направя?

— Чисто и просто нищо. Не трябва да показвате никакви признаци на безпокойство. С една дума, не трябва да натискате това копче.

— Дума да не става, боже опази…

— И второ, да не звъните и да не уведомявате за посещението ми втория диспечер. Ако той сам ви се обади, нито дума за мен.

— Ще направя всичко както казвате! — клетвено обеща Алла Генадиевна.

— После обаче ще трябва да живеете само от пенсията си.

— Е, какво да се прави… — тежко въздъхна тя.

— Но това, разбира се, е по-добре, отколкото да караш на затворническа дажба.

— Да, да, разбира се! — изтръпна тя. — Това безусловно е по-добре…

Вече беше сигурен, че никой няма да научи за нахлуването му в дома на първия диспечер. Поне в близките няколко часа.

Призля му, когато разбра на кой адрес съответства телефонът на втория диспечер. Беше на другия край на града, на улица „Подбелска“. За да стигне дотам, трябваше да прекоси цяла Москва. А времето го притискаше.

Наложи се да остави колата и да се довери на метрото. Щеше да стигне по-бързо.

Трябваше да се качи на станция „Битцевски парк“, да направи прекачване от „Тургеневска“ към „Чисти езера“, а след това пеша към улица „Подбелска“. Под земята нямаше натоварени улици, нямаше задръствания и мотрисите се носеха с бясна скорост, но въпреки всичко му се струваше, че пътуването ще бъде безкрайно.

Затова реши да вземе такси и с много мъки успя да стигне до адреса. Слезе пред висок блок с асансьор. По пътя бе отскочил до един магазин да си купи тъмни слънчеви очила, а тояжката я намери на улицата — беше намислил нещо.

— Кой е? — попитаха от другата страна на вратата.

— Много се извинявам, толкова ми е неудобно… — Престори се на просяк, който търси подаяние.

Никита изобщо не подхождаше за тази роля — беше здрав и широкоплещест, някак не му приличаше да проси милостиня. От другата страна на вратата веднага щяха да го пратят по дяволите и да го смъмрят, че яко момче като него трябва да си изкарва хляба с труд, а не с просия. Но никой не би го прогонил, ако докаже, че е немощен. Не беше толкова сложно.

На площадката пред вратата стоеше слепец — това се виждаше през шпионката. С тъмни очила, с жалостиво изражение и тояжка в ръка. С този външен вид Никита можеше да се надява на успех.

— Какво искате?

— Дайте колкото можете…

Вратата се открехна. Отвътре се подаде нечия шепа с няколко монети. Никита протегна лявата си ръка, сграбчи я и бутна вратата, за да я отвори, но тя не помръдна — верижката беше сложена.

Промуши дясната си ръка през пролуката и удари човека от другата страна. Изглежда, го улучи в лицето. Уж не замахна силно, но на онзи му омекнаха коленете и се свлече на пода. „Слепецът“ свали верижката и отвори — на пода лежеше хилаво мъжленце с очила с голям диоптър.

Беше в безсъзнание. Пълен нещастник…

Никита огледа масичката за телефона — точно както предполагаше, намери същото копче за сигнализация. Значи този никаквец беше вторият диспечер.

Той го свести, представи му се за лейтенант от милицията и просто му показа копчето за подаване на сигнал. Това беше достатъчно.

— Не съм виновен! Не съм виновен… Принудиха ме…

— Казвай телефонния номер!

Нямаше време за задушевни разговори.

Очилаткото изрецитира номера на посредника и отново захленчи.

— Инвалид съм по рождение. Няма как да си изкарвам прехраната. А те ми плащаха…

— Вече няма да ти плащат.

— Разбирам… Ще ги арестувате ли?

— Кого?

— Ами тези, за които работя…

— Разбира се. И тебе заедно с тях. Между другото, в затвора няма привилегии за инвалидите.

— Не искам да влизам в затвора…

— Има една възможност, за да се измъкнеш от отговорност.

— Каква?

Очилаткото беше готов и родната си майка да продаде, за да не го хвърлят зад решетките. Именно от това се възползва Никита.

Зоя се обади привечер. Леша вдигна слушалката.

— Да?

— Как е обстановката?

— Всичко е наред.

— Хубаво.

Тя затвори телефона, а Леша нервно закрачи из стаята.

Като че ли наистина всичко беше наред. Бе позвънил на първия диспечер на неговия канал за връзка, както и на втория. И двамата се държаха така, сякаш нищо не се е случило. И никой не ги е безпокоил. И сигнал за опасност не беше постъпвал.

Но не всичко беше наред, не всичко… Леша започна да се безпокои все повече.

Някой позвъни на вратата. Звъненето не беше просто подканващо, а много упорито. Той се изплаши. Ами ако бяха ченгетата? Разтревожен, хукна към стаята, където беше радиопредавателят. Но разумът надделя над страха. Като начало все пак реши да провери кой звъни.

Погледна през шпионката и видя някакво момче. Беше се ококорило паникьосано, косата му — настръхнала от страх. Явно не беше на себе си.

— Трябва ми телефон! Телефон! — повтаряше настойчиво. — Трябва да се обадя! На човека му е зле!

И за да потвърди думите си, отстъпи леко встрани — на площадката пред вратата, точно до асансьора, лежеше някакъв мъж.

— Нямам телефон! — викна му Леша отвътре.

Ами ако се окаже някакъв капан? Ще му отвори вратата, онзи ще нахълта в апартамента и вместо да хукне към телефона, ще се нахвърли върху него. В най-добрия случай може да е някой крадец… А в най-лошия…

Леша отстъпи от вратата.

Тя бе здрава — дървена, вярно, но много стабилна и се отваряше навън. Такава врата не можеше лесно да се избие с крак.

Изведнъж чу, че нещо зад гърба му издрънча глухо. Още веднъж. И още веднъж…

Леша се върна паникьосан към вратата и разбра какво става — момчето стреляше по бравата с пистолет със заглушител. Още малко и…

Страхът не го скова, тъкмо напротив — хукна веднага към стаята, където беше радиопредавателят. Трябваше да даде сигнал за опасност…

Някакъв пиян до козирката алкохолик бе проснат до радиатора за парното. Беше се разположил много удобно, но Никита му намери друго място за сън. Беше як, а и асансьорът работеше — с една дума, качи го на шестия етаж и го търкулна пред апартамента, който му трябваше.

Но уви, нищо не излезе. Посредникът не му отвори. Веднага си пролича, че е стара лисица, такива като него не се лъжеха лесно.

Но и Никита бе старо куче. Веднага щом разбра, че планът му няма да успее, пусна в ход примитивния метод — извади пистолета и започна да стреля по бравата.

Тя издържа точно половин минута. Можеше да влезе спокойно.

Но още преди да посегне към дръжката, вратата зейна. В апартамента избухна мощен взрив, ударната вълна думна по нея сякаш с огромен чук и я разтвори широко — „Заповядайте!“…

Никита веднага разбра какво е станало. Но за всеки случай влезе. Вътре беше ад — пушек, миризма на изгоряло, страшен прахоляк. Огледа апартамента набързо. Нямаше никого. В епицентъра на взрива всичко беше пръснато на парченца, стените бяха срутени. Нямаше никаква възможност да се влезе по-навътре. Димът се стелеше на кълбета и беше трудно да се диша. Освен това пламна пожар… Абсурдно бе да се мисли, че посредникът е оцелял.

Трябваше да се омита оттук, докато не бе станало късно. С широка крачка, Никита се насочи към изхода на апартамента, качи се на горния етаж и веднага чу отдолу паникьосаните гласове на съседите: някои викаха, други се възмущаваха гръмогласно, трети настояваха незабавно да се извика милиция и линейка за алкохолика.

Никита извика асансьора, спокойно влезе в кабината и слезе на първия етаж. Тръгна си безпрепятствено от блока, без да привлича излишно внимание. Но беше в ужасно лошо настроение. Толкова се стара, а нищо не излезе. Посредникът му се измъкна. Отиде на оня свят. Няма да хукне да го гони, я!

Край, веригата се прекъсна. Но може би все имаше за какво още да се захване…

Наблизо видя уличен телефон и тръгна към него.

Срещнаха се със Светлов точно след два часа. За това време успя да се прибере вкъщи, за да се преоблече и да отскочи до мястото, където беше оставил колата си. Пристигна с нея в кафенето, където вече го чакаха.

Със Светлов беше дошъл и капитан Вершинин.

И двамата му бяха стари познайници. Докато беше член на рекетьорска банда, не се отнасяха с него много радушно: при първата им среща го изтезаваха с найлонов плик на главата; при втората си играха на „слонче“ — надянаха му противогаз и стискаха маркуча за дишане; накрая направо изложиха живота му на опасност, насъсквайки мутрите срещу него — разиграха такава сценка, та босовете му да решат, че е доносник. Тогава ги мразеше до дъното на душата си, но по-късно точно тези ченгета му помогнаха да се измъкне от сигурна смърт, а след това да избегне отговорността по обвинение в убийство.

Отношенията им не можеха да се нарекат приятелски. Той все още не можеше да забрави как му подляха вода и как го изтезаваха с противогаза. Но ако възникнеше проблем, веднага им се обаждаше, те също се обръщаха към него за помощ, ако евентуално срещнеха затруднения. Съвсем наскоро Никита им беше помогнал да се справят с банда търговци на оръжие.

— Аа, здрасти, здрасти, Никита-изкормвача — протегна му ръка Лев Вершинин.

Нагла рижа мутра. Усмивчицата му подхождаше много на външността.

— Късно е вече — погледна часовника си Светлов. — Ако имаш нещо да ни казваш, трябва да побързаш.

— Ааа, не — неодобрително поклати глава колегата му. — В никакъв случай. Аз например за никъде не бързам. А нашият приятел има доста да ни разказва. Да речем, за групировката на Посечения…

Никита го погледна учудено. Откъде знаеше това?

— Не казвай нищо, драги! — заяви Вершинин, сякаш да го спре да не каже някоя глупост. — Знам те аз тебе, сега ще ми пуснеш пак старата плоча: нищо не знам, нищо не съм видял…

— Ама аз наистина нищо не знам.

— Ами хубаво, щом не знаеш, значи не знаеш… А за Посечения имаш големи благодарности от нас с Игор. И от колегите, които се занимаваха със случая. Вярно, те не знаят, че цялата работа си я свършил ти, но въпреки това имаш задочни благодарности от тях.

— Нищо не разбирам — поклати глава Никита.

— Не ти и трябва. Просто ликвидирай тези гадове и това е. Да ти кажа, сега се ядосваме с едни типове. Да вземем да ти ги пратим на теб, а? А ти ще се оправиш с тях както си знаеш… Или по-точно както си знаем…

— Остави го на мира — спря го Светлов. — Не даваш на човека и дума да каже.

— Няма проблем. Имам само още един въпрос. Кой стреля по Посечения?

Никита се замисли за миг и се усмихна с половин уста.

— Честно казано, въпросът е много на място. По Посечения е стрелял наемен убиец.

— Това е ясно…

— Този наемен убиец е преследвал мен. Но си изпати Посечения.

— Той какво, да не би да се е объркал?

— Не. Случаят е друг. Дълго е за разказване.

— Ами ние не бързаме — наместя се по-удобно в креслото Светлов.

— Нали казахте, че нямате много време…

— Е, хайде сега, другата работа може да почака.

— Няма да ви разкажа цялата история — заканително поклати глава Никита. — Дори да ме изтезавате… Но едно-друго мога да ви подшушна. Игор, помниш ли, ти ме предупреди, че Витал иска да ми види сметката.

— Е, как да не помня.

— Оказа се прав. След мен на Канарите е бил изпратен килър. Но не ме намерил.

— И продължил да те преследва тук.

— Точно така. Не го е възпряло даже това, че Витал е бил вече в гроба, и това му е било известно.

— Значи зад този килър стои много сериозна организация.

— Именно. Оглавява я жена. Зоя Кречет. За нея работят основно жени, но има и мъже.

По лицата на Светлов и Вершинин се изписа нескрито любопитство. Обяснимо — информация за банда наемни убийци не се намира под път и над път.

— Организацията е разделена на две структури — продължи Никита. — Всяко звено действа автономно. Убийците и групите за поддръжка са свързани с така наречените организатори, чрез тях — с бригадирите. Нагоре веригата продължава с диспечери и посредници. И вече чрез тях може да се стигне до самата дама в черно. Само чрез тях и чрез никой друг…

— Много интересно — каза Вершинин, замислен дълбоко.

— Откъде имаш тази информация?

— Ами едно мишленце ми я каза…

— А къде е сега това мишленце?

— Ами задави се със сиренце…

— И умря?

Нямаше намерение да предава Анка на ченгетата. Защото тя, на свой ред, щеше да предаде Марта. А Никита се страхуваше точно от това.

— Добре де, да оставим мишленцето — със съжаление въздъхна Светлов.

Явно е имал голямо желание да поговори лично с осведомителя.

— Как да влезем в следите на организаторите?

— Вече влязох.

— А бригадирите?

— Дай по-нагоре.

— Какво значи по-нагоре?

— По-нагоре са диспечерите. И до тях се добрах. След това е посредникът. Но той, уви, ми се изплъзна. Предполагам, вече сте научили за взрива на улица „Пионерска“.

— Да му се не види! — онемя от изненада Вершинин. — Значи ти си бил!

— Не, не, не бях аз. Дамата в черно е предвидила всичко. В случай на опасност посредникът трябва да й изпрати сигнал. За целта при него има радиопредавател. Примитивен, но с голям капацитет. Натискаш копчето, устройството изпраща сигнал и после се взривява.

— Така посредникът отива в рая.

— Именно.

— Излиза, че си я стреснал тази Зоя, тоест жената в черно.

— Май е така.

— Не трябваше сам да се захващаш с тази работа.

— Не трябваше. Мислех, че така ще стане по-добре.

— А стана по-зле. Какво предлагаш да правим сега? — попита Светлов.

— Имам адресите на килърите и на другите членове на една от бригадите.

— Отлично! — зарадва се Вершинин и се обърна към Светлов: — Трябва да се обадя вкъщи. Да им кажа, да не ме чакат.

Още на място, криминалистите се заеха с трескава дейност. Свързаха се с началниците и колегите си. Описаха им накратко ситуацията и получиха подкрепата им за начало на операцията. И тя започна.

С акцията по залавянето на килърите се зае Вершинин. Светлов остана с Никита.

— Положението е много сериозно — каза той. — Ако всичко, което ни каза, е вярно, значи Зоя Кречет е вече нащрек. И предполагам, ти е ясно, че не стои със скръстени ръце. Възможно е самият ти да се намираш в голяма опасност.

— И тя е в опасност.

— Харесва ми доброто ти настроение. Но шегата настрана. Преди всичко искам да знам телефона на посредника.

Към полунощ той получи разпечатка с номерата, които са се свързвали с него. Един се открояваше. Светлов уточни адреса, на който е регистриран. Намираше се в район „Отрадное“.

Светлов тръгна лично натам, заедно с трима въоръжени омоновци[8].

Никита тръгна с тях, също въоръжен. Разбира се, нямаше намерение да показва на никого ТТ-то си.

Беше късно през нощта. Крайният квартал отдавна спеше. Намериха нужния вход, етаж и апартамент. Прозорците бяха тъмни — собствениците или спяха, или изобщо ги нямаше.

Вратата беше съвсем обикновена, не бронирана, отваряше се навътре.

Светлов натисна звънеца и той изчурулика някаква весела мелодия. Но никой не отвори.

— Е, какво ще кажеш? — обърна се криминалистът към якия омоновец.

Той вяло сви рамене:

— Докато намериш някой шлосер от квартала…

И се превърна в кълбо от енергия и сила. Подскочи светкавично, изрита с двата крака вратата и меко падна на ръце.

От мощния удар вратата изскърца жално и изпука. Мъжът я ритна още веднъж и тя поддаде. Вече можеха да влизат спокойно.

Омоновецът влезе първи. Но мигом излетя обратно като стрела.

— Залягай! — кресна.

В движение сграбчи Светлов и един от колегите си, и ги повали на пода. Третият омоновец и Никита мигом залегнаха след тях.

Последва гръм. Ударната вълна мина над главите им, съпроводена от огнено кълбо, и се отдръпна. В апартамента лумна пожар.

— Имаше бомба — задъхано обясни омоновецът едва поемайки въздух. — Не беше самоделка. Червените лампички мигаха и беше ясно за какво става дума…

— Вътре няма никого — реши Светлов.

Не грешеше.

Пожарникарите пристигнаха много бързо — десет минути след взрива. Бързо и сръчно ограничиха разрастването на пожара и го потушиха за минути.

Пристигнаха и спецовете от Федералната служба за безопасност. Светлов им се представи и обясни какъв е случаят.

— Шантав ден! — Федералният изруга. — И нощта също беше такава. Това е четвъртият взрив за днес.

— Как четвъртият? — попита Светлов и погледна Никита.

— Ами така, четвъртият.

— На кои адреси са другите?

Човекът му ги съобщи. Светлов отново погледна Никита.

— Тези ли са?

— Да… — стъписан кимна той.

Бяха адресите на диспечерите.

— Пострадали има ли?

— Да. Загинала е възрастна жена. И младо момче, инвалид по рождение.

Никита кимна на Светлов — да, бяха същите.

Значи и в техните радиопредаватели са били монтирани взривни устройства, които са можели да се задействат от насочен радиосигнал. Жената в черно е била уведомена за близката опасност и е побързала да се отърве от диспечерите.

— Обявили са ни война — тихо каза Никита.

— А не, драги, войната си я започнал ти — смръщи вежди Светлов. — Но тя не е твоя, а наша.

Той се свърза с Вершинин.

— Какво става?… Задържали сте един? Разприказва ли се?… Ами чудесно! При нас обаче стана засечка. Загубихме и последната нишка… Нищо, все ще измислим нещо…

Операцията по залавянето на килърите продължи през цялата нощ. Вершинин и Светлов се включиха в нея. Никита ги следваше неотлъчно навсякъде, но не вземаше участие. Стараеше се да стои в сянка.

Отначало всичко вървеше много добре. Заловиха един, втори, трети килър. Един след друг прибраха и помощните специалисти. Но на разсъмване късметът започна да им изневерява. Пристигат на посочения адрес, а там няма никого. Стопаните напуснали домовете си спешно и завинаги.

— Нали каза, че само бригадирът има връзка с килърите? — попита Светлов.

Никита кимна утвърдително.

— Но него го няма.

— Няма го.

— Задавил се е със сиренцето.

— Задавил се е.

— Сигурен ли си?

— Абсолютно.

— Тогава кой е предупредил килърите?

— Не знам — недоумяващо сви рамене Никита.

— Не е лошо да разберем. Добре де, хайде да вървим на следващия адрес.

Никита кимна одобрително. Но нямаше намерение да го последва. Когато Светлов се разсея за малко, той се възползва и незабелязано се изплъзна. Дим да го няма…

Марта се събуди посред нощ. Вратата към коридора беше открехната и през процепа се процеждаше светлина. Беше някак странна, сякаш идва от небитието — синя, прозрачна, и всеки момент ще изчезне.

Но не изчезна. Напротив, стана още по-ярка. Появи се Люба. Беше в същия строг делови костюм, а светлината образуваше ореол около нея.

Друг на нейно място би се сковал от суеверен страх. Но Марта не се изплаши. Тя скочи от леглото и се хвърли към сестра си.

— Прости ми, прости ми! — Това не беше вик, а по-скоро стон.

Толкова искаше да я прегърне, но видението изведнъж изчезна. И светлината угасна. Марта остана сама в непрогледния мрак. И се събуди. Този път наистина.

Люба не беше привидение, а кошмарен сън. Кошмарен ли? Кошмарът е страшен, а Марта не се изплаши. Напротив, тя искаше Люба да се появи отново.

Може би щеше да успее да измоли прошка. Не бе искала да я убива. Просто така се случи. Просто в онзи момент Никита беше най-ценното на света за нея… Той и сега й беше скъп. Но Люба също.

Люба я бе отклонила от правия път, бе я накарала да убива. По нейна вина Марта бе станала килър. Но тя не съдеше сестра си за това — просто така й било писано, съдба…

Това, че уби Люба, също беше съдба. Тя не искаше да стане така, не искаше. Люба трябваше да я разбере…

— Разбирам те — дочу се нечий глас.

Марта извърна глава към входната врата. Люба пак беше там, обгърната от светлина. Мъртва, но в същото време жива.

— Разбирам те, сестричке — каза й тя, но мъртвешко сините й устни даже не се помръднаха. — За всичко е виновна любовта…

— Любовта… — В очите на Марта се появиха сълзи.

— Ти ме предаде. — В безжизнено мъртвите очи на Люба се появи упрек. — Но аз няма да те предам. В голяма опасност си. Смъртта идва към теб. Виждам ги. Двама са. Двама мъже… Виждам ги… Пази се…

Марта потрепери… и се събуди.

Лежеше на леглото в топъл домашен халат. Нямаше сили да се съблече и да си постеле чаршафите. Беше много изморена. Всичките й мисли бяха погълнати от Люба. Явно започваше да губи разсъдъка си… Появиха се и първите признаци на лудостта — привидя й се Люба.

Изведнъж почувства прилив на сили, здравият й разум се възвърна. Но предчувствието за близка опасност не я оставяше.

Люба я бе предупредила за опасност. За някакви двама мъже. Неочаквано образите им изникнаха в съзнанието й. Бяха невзрачни, облечени в евтини шушлякови якета…

Дали не полудяваше наистина?

Но всичко можеше да се провери.

Тя скочи от леглото, облече се бързо, отвори тайника си и извади оттам автоматичен пистолет — многозарядна „Астра“, със заглушител. Безценно оръжие.

Приближи се до входната врата, ослуша се — беше тихо. Отвори и излезе на площадката — гробна тишина.

Слезе на двора, но не видя нищо подозрително. Нямаше никакви мъже в шушлякови якета, те бяха плод на въображението й. Въпреки това обаче Марта не се върна. Мина през арката между блоковете и тръгна по една алея, от двете й страни се редяха дървета, пейки и счупени лампи.

Тя продължи да върви нататък. Стигна до края на алеята и спря до самотна кола. Валеше сняг, но капакът й беше чист. Пипна го — беше топъл, значи, колата е спряла скоро.

Скри се зад близкото дърво. Навреме. След малко се появиха двама мъже. Невзрачни, облечени в шушлякови якета.

Бяха недоволни от нещо.

— Трябваше да погледнем все пак дали е тя — каза единият.

— Абе няма какво да го мислим! Тя е била, няма кой друг да е…

Марта излезе напред.

— Да не би случайно да говорите за мен? — попита тя с тънък момичешки гласец.

Първият, който изрази съмнение, се вгледа внимателно в нея.

— Нали ти казах, че онази не е била… Това е тя!

Той се дръпна назад и мушна ръка в якето си. Но беше късно. Марта стреля първа. Куршумът го улучи в сърцето.

Блазнеше я идеята да залови втория жив, да си поговори с него, да понаучи туй-онуй… Но не биваше. Личеше му, че е опитен и коварен престъпник. Не трябваше да си играе с огъня. Вкара му два куршума в гърдите.

И двамата бяха мъртви. Под якетата им намери пистолети. Но не ги взе, нямаше смисъл.

Прибра се вкъщи. Първото, което й направи впечатление, бе, че вратата е открехната. Преди да тръгне, беше заключила. Може би някой е влизал в апартамента, докато я е нямало.

Преди да прекрачи прага, Марта внимателно се вслуша във вътрешния си глас. Но интуицията й не се опита да я спре. Затова влезе и погледна в хола.

Анка лежеше на дивана. Беше я сложила там, за да не се мъчи на пода. Не я бе развързала, нито бе махнала скоча от устата й. Но от съжаление й бе направила инжекция с приспивателно — да спи на мекичко на дивана. Бе я завила с вълнено одеяло.

Анка спеше… А може би… Марта включи лампата. И неволно потръпна.

Възглавницата под главата на Анка беше пропита с кръв. А в главата й зееха две дупки…

Всичко бе ясно. Когато е излизала, се е разминала с онези двамата. Тя ги е чакала долу, а през това време те са застреляли Анка. Взели са я за Марта. Е, единият се усъмни, но тя разсея съмненията му завинаги.

Марта се свлече на пода и обви главата си с ръце. Не се разплака, нито изпадна в истерия. Гигантската вълна на черна апатия я погълна отново.

Седма глава

Зоя беше изнервена. И имаше защо.

Образно казано, бяха отсекли дясната й ръка. Първо провалът с ликвидирането на Никита. После изчезна Люба, след нея Анка… И всичко тръгна надолу.

Бяха влезли в следите на двама диспечери. После се добраха и до самия посредник. Но Леша бе успял да натисне копчето и да й даде сигнал за опасност. С това прекъсна всички нишки, водещи към нея. Мощното взривно устройство, монтирано в радиопредавателя, го прати на онзи свят, а в гроба заедно с него отиде и всичко, което знаеше.

Тогава на хоризонта се появиха ченгетата. Те откриха апартамента, от където в случай на необходимост Зоя се свързваше с посредника, но там ги чакаше изненада. Други полицейски групи сновяха из цялата столица, залавяйки килърите от първата бригада.

През това време хората на Витка, втория бригадир, откриха апартамента на Анка. Налучкаха паролата на компютъра й и извадиха списъка с килърите. Намериха и адреса на Марта. Добраха се също до телефоните на другите й хора.

За всеки случай Витка реши да позвъни на всички, но успя да предупреди само малка част от тях за опасността. Повечето вече бяха арестувани от ченгетата.

Зоя можеше да бъде спокойна. Ченгетата най-много да научат името и фамилията й. Тя обаче отдавна имаше друг паспорт. Съвсем истински, регистриран във всички необходими картотеки и ведомства. Името пак беше Зоя, но фамилията бе съвсем друга. Такива ми ти работи…

Неслучайно беше организирала такава система за взаимодействие. Образно казано, палецът на дясната й ръка беше получил инфекция, беше започнал да гангренясва. Но какво толкова? Отсякоха дясната ръка — и това е. А Зоя продължава да живее. И може да живее още дълго…

Тази сутрин обаче стана нещо непредвидено. Хората на Витка трябваше да заловят Марта, след като влязоха в следите й. Такъв беше първоначалният план. След като „ръката“ така или иначе беше ампутирана, Марта вече не й беше нужна. Затова Зоя даде заповед просто да я ликвидират. Знаеше със сигурност, че „гангрената“ е тръгнала точно от нея, че заради нея бе загубила бригадата на Анка.

Марта вече бе мъртва. Килърите веднага уведомиха Витка за това. После обаче някой очисти самите тях. Убийството им може би беше работа на онзи същия — Никита Брат…

Витка успя да понаучи нещичко за него. Оказа се, че е килър от висока класа. В актива му имаше десет убийства. А днес най-вероятно е добавил още две.

В момента го търсеха. Витка лично се бе заела с това. Веднага щом го ликвидират, Зоя щеше да научи това чрез посредника. Нямаше да се среща лично с Витка. Беше опасно.

Засега системата за автономно съществуване на бригадите се доказа като ефективна. Щеше да продължи да се придържа към нея. Така че връзката с бригадира можеше да стане само чрез посредника.

А посредника вече го държаха на мушка. Апартаментът му беше под наблюдение. Ако не успееше да се добере до радиопредавателя, щеше да бъде ликвидиран от снайперист. В краен случай под апартамента му щеше да избухне мощна бомба. Вярно, щеше да бъде срутен половината блок, щяха да загинат десетки невинни хора, но Зоя не се интересуваше от такива дреболии…

Никита спря пред вратата на апартамента на Марта. Беше отворена. Стори му се подозрително. Бутна я рязко и нахълта в апартамента полуприклекнал, стиснал здраво пистолета с две ръце. Само нещо да не е наред, и веднага щеше да стреля.

Но нямаше нищо опасно. Тогава видя Марта. Седеше на пода в хола. Беше като восъчна статуя, очите й — безжизнени и празни.

Някой лежеше на дивана. Анка… Възглавницата под нея беше прогизнала с кръв, а в главата й зееха две дупки от куршуми. Ама че работа…

Никита хвана Марта за раменете и я разтърси силно.

— Марта… Марта!… Марта!!!

Тя го погледна замаяно, сякаш се опитваше да си спомни нещо. После, с мъртъв глас, едва прошепна:

— Аа, това си ти…

— Какво е станало тук?

— Люба дойде — мрачно му каза тя.

Марта, изглежда, си бе загубила ума…

— А кой уби Анка? Пак ли Люба?

— Не…

— Ти ли?

— Не…

— Кой тогава?

— Килърите…

— Какви килъри?

— Люба ме предупреди… Каза, че всеки момент ще дойдат… двама… Аз излязох… застреляли са Анка и са си тръгнали… А след това аз ги убих…

Марта явно бълнуваше. Но кой знае защо, беше облечена с дънки и дебело яке, а на ръцете си имаше тънки кожени ръкавици. Никита пъхна ръка под якето й — намери пистолет със заглушител. По всичко личеше, че с него съвсем наскоро е стреляно…

— Не ми вярваш… Ами недей тогава… Но Люба беше тук…

— А къде са килърите?

— Убих ги… Лежат в края на алеята… Ако искаш, иди и виж. Отведи ме оттук…

Никита взе пистолета й, излезе в коридора, заключи тихичко външната врата. След това я вдигна на ръце и я пренесе в спалнята. Съблече я и я зави с одеяло.

— Искам да спя — тихо прошепна Марта. — Но не мога… Люба трябва да дойде…

— Няма да дойде, не се бой.

— Не се боя… Искам да дойде… Искам да ми прости…

Марта продължи да бълнува. При дадените обстоятелства това не беше никак странно. Все пак беше убила родната си сестра. Всеки нормален човек би загубил разсъдък. Добре поне, че лудостта й не беше буйна. Ами ако е буйна?

— Слушай, Анка защо е на дивана? — попита Никита. — Бях я оставил на пода.

— Беше премръзнала… Не й беше добре… Направих й инжекция… С приспивателно…

Спеше й се, но не можеше да заспи. Едно приспивателно точно сега нямаше да й дойде никак зле.

Никита отиде в кухнята. Не го беше излъгала — аптечката беше отворена. В нея намери кутия с ампули, една от които беше използвана, имаше и еднократни спринцовки.

Направи й инжекция и тя веднага заспа. Той отиде в хола, седна в креслото и погледна трупа на Анка.

Може пък да беше по-добре, че са я убили. Но кой ли го бе направил… Марта? Може би… А може наистина да са били килъри… Някъде в края на алеята…

Без да му мисли много, Никита се приготви и излезе. Мина под арката между блоковете и тръгна по алеята. В края й имаше полицейска кола, „Бърза помощ“, тълпа от хора, а на снега лежаха два трупа.

— Какво търсиш тук? — спря го един едър и набит сержант.

— Само минавам — равнодушно сви рамене Никита.

— Ами минавай тогава, какво стоиш!

Той мина край труповете и излезе на съседната улица. После се върна при Марта.

Двама мъже… Марта ги е убила… Била предупредена от Люба… Дали и той полудяваше вече?

Марта спеше. Спеше дълбоко, сънят й донесе жадуваното спокойствие. Беше толкова красива, миловидна, нежна… Беше трудно да се повярва, че това невинно същество преди малко е гръмнало двама килъри… А те са застреляли Анка…

Никита също имаше нужда от сън. С удоволствие би легнал до Марта, би я прегърнал, би я притиснал до себе си. Но уви — в хола имаше труп и трябваше да се отърве някак от него.

Естествено, нямаше намерение да вика полиция. Налагаше се да се погрижи сам за трупа.

Най-напред омота главата на убитата с найлон, после уви тялото й в чаршаф — получи се нещо като саван. Накрая изнесе трупа на балкона и го остави там да се вкочани.

След това се хвана да поразтреби малко. Извади куршумите от дивана, изчисти следите от кръв. Не успя да ги заличи добре и затова реши да се отърве от дивана. Трябваше да наеме товарачи, които да го закарат на някое бунище. Така и направи. Намери бурканче с малиново сладко, намаза пропитото с кръв място и го забърса отгоре-отгоре. Диванът изглеждаше просто зацапан.

Намери товарачи и уреди кола. Почти половин ден му отиде за цялата работа, но за сметка на това се отърва от проклетото нещо.

Нямаше да е лошо, ако товарачите бяха разкарали някъде и трупа. Е, не им повери тази отговорна задача, разбира се. Не беше чак толкова глупав.

Успя да поспи малко. След полунощ изнесе трупа, качи го в ладата и го закара на гробищата. Пазачите бяха същите. Както и предния път, мина с бутилка водка и хиляда долара. Затова пък погребаха Анка като човек…

Върна се в апартамента чак призори. Остави колата в двора и се качи на етажа. Отключи. В същия миг в гърдите му се опря дулото на пистолет.

„Край, няма мърдане — мина му през главата. — Сигурно е някой от килърите на Зоя“. Все пак се бяха добрали до него…

— Ръце зад главата! С лице към стената! — нареди му строг глас.

Никита въздъхна облекчено. Ченгета.

Обърнаха го с лице към стената, претърсиха го.

— Точно така! — Цивилното ченге намери ТТ-то. — Има пистолет.

— ТТ — потвърди друг. — При килърите винаги е на мода.

— Значи е той.

— Без всякакво съмнение. Ще се обадя на Светлов.

Това бе радост за ушите му.

— А Игор къде е? — попита той, без да променя неудобната поза с ръце на стената и разкрачени крака.

— Какъв Игор? — не разбра ченгето.

— Ами капитан Светлов.

— Сега ще дойде. Ти какво, познаваш ли го?

— Как да не го познавам. Заедно с него издирваме килърите. Аз съм Никита. Звъннете му и му кажете, че сте ме арестували.

— Абе ще му звъннем ние…

Телефонният разговор изясни ситуацията. Заведоха Никита в хола, накараха го да седне в едно кресло. Но за всеки случай му сложиха белезници. Току–виж не е същият Никита.

— Мислехме, че си килър — каза едно от ченгетата.

— Макар че на този адрес би трябвало да живее някаква си Марта — добави другият.

С огромно усилие на волята, Никита не издаде вълнението си. Марта… Марта… Какво ли ставаше с нея сега?

— Би трябвало. Аз също дойдох да я търся. Арестувахте ли я вече?

— Не открихме никого — сви рамене ченгето.

Никита си премълча. Въпреки че ужасно му се искаше да възрази. Не може в апартамента да е нямало никого…

— Никого нямаше, абсолютно никого. Леглото в спалнята беше прилежно оправено, идеална чистота навсякъде.

„Странно… Къде ли е изчезнала Марта?“

Никита беше в пълен шок. Как щеше да живее без Марта? В същото време обаче сякаш камък му падна от сърцето. Добре че беше избягала. Никак не му се искаше да я види в следствения арест.

Най-после Светлов се появи. Вершинин беше с него.

— Никита? Ти ли си!

— Както виждаш…

— Богдан, свали му белезниците — разпореди се Вершинин и посочи Никита на цивилния.

— И пистолета да си даде.

— И пистолета… Какъв пистолет?! Я стига…

Лев взе ТТ-то и го завъртя на пръста си.

— Пушкалото не е твое, ясно ли е? — каза след кратка пауза.

И го погледна убедително. Тоест, не си вземай грях на душата, откажи се от оръжието, докато още сме добри с теб.

— Какво пушкало? Аа, това ли… За пръв път го виждам.

— Чудесно. А сега ще ни разкажеш ли как се озова тук?

— Ами… този адрес бях забравил да ви го дам. Сетих за него по-късно. И реших да отскоча сам.

— Браво на тебе! Истински герой! — саркастично му се усмихна Светлов и погледна двамата си колеги.

— Благодаря ви, приятели. Свободни сте. Ще се оправим сами.

Ченгетата си тръгнаха.

— Значи си забравил да ни дадеш адресчето, така ли? — с насмешка каза Игор.

— Ами да!

— А как ще обясниш факта, че тук живее някоя си Марта, която е трябвало да те убие.

— Така ли… — Никита се почеса по тила. — Не знаех.

— Всичко си знаел, приятелю мой — каза Вершинин. — Влязъл си в следите на тази Марта, а чрез нея и на цялата организация. Между другото, тя къде е?

— Не знам.

— Да не би случайно да си я… — каза Лев и прекара ръка през гърлото си.

— Бе ти да не си луд! Как можа да си го помислиш изобщо!

— А защо се притесни като момченце? Слушай, да няма джиджи-биджи между вас, а?

— Големи всезнайковци се извъдихте, ей — измънка недоволно Никита. — Кажете по-добре как намерихте това място.

— Не беше лесно — каза Светлов.

— Ами! Беше много лесно — намеси се Вершинин. — Вчера постъпи сигнал за разбит апартамент. Отидохме на адреса и намерихме компютър. Включен. Започнахме да се ровим в него. Открихме доста ценна информация… Участъковият излезе свестен. Обади се, където трябва. На нас ни остана само да си поразмърдаме малко мозъците.

— Между другото, вчера тук са открили труповете на двама мъже. Вървели си хората, вървели и в един момент се превърнали в леш… Случайно да знаеш нещо по въпроса?

— Не съм в час с нещата.

— Аз пък съм. Намерихме отпечатъците им върху клавиатурата на компютъра. Свалили са адресите от него и са дошли тук. А тук — бам-бам, и хайде…

— А зайчето се е изплъзнало — заключи Вершинин.

— Какво зайче?

— Ами онова, дето е трябвало да го гръмнат. Не знам със сигурност кой от двама ви е „зайчето“ — ти или твоята Марта…

— А може и двамата — Светлов се вгледа внимателно в Никита. — Много бих искал да чуя какво ще кажеш. Направо изгарям от нетърпение. Хайде, разказвай всичко подред…

Никита въздъхна, сякаш имаше намерение да им разкаже подробно цялата история.

И наистина им разказа всичко — за Марта, за Люба и Анка, за любовта си към Марта… Описа я в ярки тонове.

Но някои моменти пропусна. За това, как с Марта изтребиха бандата на Посечения. За това, че Марта застреля сестра си. И за това, че Анка умря от свръхдоза олово в главата. Нека си мислят, че тези две дами са живи и здрави и се крият някъде.

— Къде е Марта сега? — попита Светлов. Историята го бе трогнала.

— Не знам.

— Е, щом не знаеш, не ни казвай.

— Наистина не знам.

— Нищо, някой ден ще узнаеш. Но може да не ни осведомяваш.

— Да, наистина — поклати глава Вершинин. — Може да не ни осведомяваш. Разбрах, че било свястно момичето. Само малко се е отклонила от правия път. Значи, казваш, само мутри убивала.

— Само тях, гадините.

— Страхотна двойка сте — засмя се Светлов.

— Идеална — ухили се до ушите Вершинин. — Търкулнало се гърнето, та си намерило похлупака.

— Наистина ли няма да я закачате? — попита Никита.

— Е, поне ще се опитаме да я измъкнем от това опасно положение… Ще се по-ста-ра-ем… А после ще видим.

— Благодаря ви!

— Е, чак пък да ни благодариш. Освен това още е рано за благодарности. Първо трябва да хванем кака Зоя.

— Имате ли някакъв напредък?

— Не. В задънена улица сме — призна Светлов. — Но работим по въпроса…

— Нали знаеш, който търси, намира — добави Вершинин.

— Аз също ще търся.

— Ами търси… Но внимавай теб да не те намерят. Жената в черно сигурно няма да отмени гонката.

— Разбирам.

— Затова е по-добре да изчезнеш някъде.

— Къде?

— Ами където искаш. Само да не е на онзи свят.

— Абе то за там никога не е късно.

Светлов и Вершинин му стиснаха ръката и си тръгнаха.

Никита започна да си стяга багажа за път.

Не трябваше да остава повече тук. Апартаментът беше засечен. Килърите на Зоя можеха да се появят всеки момент.

Той слезе на двора. И като покосен. От ладата осмица нямаше и помен. Някой я беше откраднал. Дали я бе взел истинският й собственик… Марта? Но кога е успяла да го направи?

Може да е имала резервен ключ. Документите бяха в колата. Може да е имала ключ и от гаража.

Гаражът… Никита тръгна бързо към него. Не беше заключен. Точно така, някой скоро е бил тук. И нарочно е оставил вратите отворени. За да привлече внимание. А може пък Марта да го чакаше там…

Сърцето му се сви от радостно предчувствие. Но уви, вълнението му беше напразно.

Никита отвори тайника. Беше празен. Нямаше нито един пистолет, нито едно взривно устройство. Но имаше нещо друго — на дъното лежеше бележка.

„Московска област, село Куркино, номер 14.

Марта“

Беше послание. От нея. За него. Чакаше го в някакво село. Дори не село, а селце. Където улиците нямаха имена, а само номера. Сигурно беше някакво абсолютно затънтено място.

Като по пръчка, на стената висеше карта на Московска област. Откри селцето много трудно, но все пак го намери. Трябваше да пътува по Ленинградското шосе.

Марта е усетила опасността. Събудила се е, събрала си е багажа, взела е оръжието от гаража и му е оставила бележка. Знаела е, че той ще отиде до тайника.

Но с колата не й е провървяло. Затова се е наложило да се скрие някъде и да изчака Никита да се върне с нея. И го е дочакала. Сега трябваше да е на път. На него също му бе време да тръгва.

Все пак Марта беше професионален убиец. Имаше тайник с оръжие в случай на опасност. Застраховала се бе и с някакво убежище в това село Куркино. Може би разполагаше с къща там — дървена, купена на безценица. И за нея да знае само тя и никой друг. И Никита…

Но трябваше да стигне с нещо до това село. С колата явно имаше засечка. Макар че… Имаше и един мерцедес триста, който принадлежеше на Анка. Щеше да се възползва от него. Документите бяха в джоба му, ключовете също бяха налице. Както и шофьорската му книжка. Какъв бе проблемът тогава? Нямаше пълномощно. Ако ченгетата го спрат, трябваше да ги забаламоса нещо. Например, че е взел колата от жена си, а пълномощното е забравил вкъщи. Ще им даде двадесетачка на ръка — глоба за това, че му е изфирясал акълът, — и туй то, работата е уредена. Дано само колата да не се води за издирване. Но до това със сигурност не се е стигнало…

Никита отскочи до платения паркинг, показа квитанцията, взе колата и — пълен напред.

Съвсем скоро щеше стигне до мястото. Марта щеше да го чака в дървената къщурка. Милата, скъпата, любимата му Марта. Сигурно вече ще е запалила печката — вътре ще е топличко, приятно, уютно. А може и пирожки да му изпече. Ще пият чай, ще хапват сладко и ще се любуват един на друг… Ще бъде толкова хубаво…

Никита летеше като окрилен. Трудно му беше да сдържа вълнението си и да спазва правилата за движение. Стараеше се да забелязва навреме всички пътни знаци, да намалява скоростта.

Не обръщаше никакво внимание обаче на датчика за гориво. И беше много учуден, когато колата изведнъж заглъхна и спря.

Вече беше далеч от града, на около двадесет километра. Не намери никаква резервна туба в багажника. Но по шосето минаваха достатъчно коли. Профучаваха покрай него с висока скорост. Все пак някой може да благоволи да спре.

Първо го задмина някакъв стар москвич. Шофьорът не намали, но пък му показа заканително юмрук — демек, дръж се, господарю, скоро ще дойде нашата народна власт и тогава ще видиш ти как ще ти конфискуват мерджанчето. И ще се качиш на москве. Никита не беше богаташ, в момента обаче караше новичкото и шикозно западно возило. Затова шофьорът на един не по-малко луксозен джип „Чероки“ го взе за свой човек. Прояви, така да се каже, класова солидарност и спря.

Но зад волана не седеше мъж, а млада жена. При това доста симпатична. Имаше привлекателно лице, свеж вид, спортна фигура. Беше облечена строго официално — в скъп и удобен костюм с панталон.

А в очичките й горят дяволски искрици.

— А казват, че хубавите мъже не се срещат под път и над път — сладострастно измърка тя и съблазнително облиза горната си устна.

Сигурно беше някоя нимфоманка…

— Искам малко бензинче…

— А пък аз искам малко да ви…

Блондинката изгаряше от желание за секс.

— Откъде ще започнете? — подсмихна се Никита.

— Ами от там — каза тя и похотливо сведе поглед надолу да му посочи от къде ще започне.

При други обстоятелства Никита не би възразил, но вече си имаше Марта.

— Трябва ми бензин.

— Предлагам да направим бартер.

Тя се пресегна през седалката и най-нагло се опита да го хване за… Никита се дръпна.

С тази нимфоманка просто не можеше да се говори.

— Извинете… — Той тръгна да слиза от колата, но мадамата го спря.

— Добре де, малко попрекалих с шегите. — Изведнъж стана строга, като учителка на първолаци. — Извинете ме. Но понякога ми става нещо. Много обичам да разигравам мъжете.

— А пък аз обичам да разигравам жените.

— Много добре. Значи ви трябва бензин.

— Страшно.

— А туба имате ли?

— Да, празна.

— И празна да е, вземете я и се качвайте. Тук наблизо има бензиностанция. Ще ви закарам дотам и ще ви върна.

— Благодаря!

Никита взе тубата от багажника, заключи колата и се качи в джипа.

Вътре беше топло и уютно. Очарователната блондинка вече не играеше ролята на перверзна прелъстителка, а изглеждаше като недостъпна дама. Никита беше много заинтригуван от поведението й.

Вече бяха минали около километър, а бензиностанция все нямаше.

— Искате ли пепси? — попита го жената.

Сякаш прочете мислите му. Гърлото му беше пресъхнало и нямаше да е зле да се освежи малко.

— Честно казано, не бих ви отказал. Но първо да се запознаем. Как се казвате?

Беше твърдо решен да й плати и за пепсито, и за това, че му помага да реши проблема с бензина.

— Оля.

— Олга…

— Както искате, така ме наричайте.

Кутийката с пепси се появи в ръката й като с магическа пръчица. По същия невероятен начин фокусниците вадят от нищото монети, балони и кърпички.

— Благодаря.

Никита отвори кутийката и с удоволствие отпи няколко глътки.

— Странно, бензиностанция все няма и няма — каза той.

— Е, как да няма, ето я!

Той се вгледа в далечината, но не видя нищо. Изведнъж пред очите му падна черна пелена, главата му се замая. Сънят го повали с цялата си тежест, на която той нямаше сили да устои…

Сева Кварцов се беше върнал от затвора само преди няколко дни. Седем години беше на топло, излежа си целия срок, от първия до последния ден.

Родителите му не го проклеха нито тогава, нито сега. Посрещнаха го с хляб и сол, както се казва. Но, виж Пашка… Пашка изчезна някъде. Отиде на дискотека и не се върна повече. Заедно с приятеля си.

Полицаите започнаха да ги издирват. Но някак през пръсти ги търсеха, без да си дават много зор. Онзи ден Сева се отби при следователя. Искаше да му даде акъл как да ги търсят. Капитан Лодочников се казваше, говедото му с говедо. Замалко не го изхвърли от кабинета. Казва, махай се оттука, пандизчия шибан, да не те пратя пак да търкаш нара в затвора. Та такива ми ти работи.

Позволяваха си да му държат такъв тон, защото тогава беше господин Никой. А днес… Днес още си е господин Никой, но господин Никой с перспектива.

В града си имаха свой мафиотски бос. По-скоро босче. А за Сева си беше направо босченце. Казваше се Юра Грузд. Двамата със Сева някога бяха тартори на кварталните хулигани. Направиха си нещо като улична банда. Хубава банда беше. Даже си имаха устав, кодекс на честта. В мазето на един блок си бяха направили фитнес зала. По цял ден вдигаха тежести, раздаваха си крошета. Но това беше през осемдесет и пета, когато живееха, без да мислят за бъдещето.

А след това Сева попадна зад решетките. Заради Юрка го нападна някакво говедо. Един такъв здрав чичка, като че ли беше затворник. Сбиха се и нещата стигнаха дотам, че замалко щеше да изкорми Юрка. Даже тръгна да вади нож. Но Сева се оказа по-бърз. Извади бокса от джоба си и като му вкара един… — шиповете се забиха директно в слепоочието на чичката. Първо само беше загубил съзнание, а след няколко часа в болницата опънал краката.

Юрка стана герой за всички — че как, такава атака да отблъсне. А Севка — два пъти по-голям герой, но него го тикнаха зад решетките, а Юрка остана да си живурка на свобода…

И хубаво си поживя. През осемдесет и шеста отиде в казармата. Някъде в морската пехота беше служил. И накара всички момчета от бандата да минат казармата по същото време. Почти всички влязоха с него — кой в десантни войски, кой в морската пехота. А през осемдесет и осма вече се прибраха отслужили. Някои се уредиха на работа, други започнаха да учат. Но през деветдесета Юрка ги привика и събра отново цялата банда около себе си. Общо бяха около петнадесет здрави момчета. Развъртяха се малко из града и за няколко месеца направиха така, че всички частници бяха под тяхна „закрила“.

Сега Юрка не си знаеше парите и тънеше в разкош. Групировката му се състоеше от тридесет бойци. Самият той живееше не в къща, а в палат и караше не една западна кола, а няколко. Имаше си личен бизнес, опекъл си беше работата. С една дума, баровец и половина.

Но и Сева не беше вчерашен. В затвора се беше събрал с много сериозни хора. Доказа се като силен човек и заслужи уважението им. Бяха много авторитетни хора от подземния свят. Единият даже беше кръстник на мафията. Сега се подвизаваше някъде в столицата.

Момчетата, които работеха за Юрка, също уважаваха Сева. За тях Сева Кварцов беше жива легенда. Всички знаеха, че Юрка дължи изцяло на него днешното си високо положение.

С една дума, Юрка нямаше друг избор, освен да му отстъпи мястото си. Севка щеше да го направи свой бригадир. А самият той щеше да спретне още няколко бригади. Че нещо доста бяха изостанали тук момчетата. Превърнали се в някаква измислена мафия от местен тип, да му се не види!

Предния ден бе срещнал някои стари дружки от бандата. Всички имаха големи надежди за него.

А тази сутрин се срещна и със самия Юра и му каза:

— Ниско се целиш, братле.

Демек, отдавана трябваше да си на нивото на мафиотите в столицата. Че то Москва е на две крачки, няма и сто километра до там.

— На мен и тук ми е добре — сви рамене Юрка.

Едната му вежда потрепери нервно. Усещаше, че Сева е по-силен и имаше по-голям авторитет. Но не искаше да му стане подчинен. А щеше да се наложи…

— Ами стой си тука тогава. А аз ще дръпна към столицата. Там имам връзки с много сериозни хора.

— Това си е твой проблем.

— Мой е.

— Но ще ми дадеш десетина момчета и две коли.

— Това пък защо? — напрегна се Юрка.

— Какво, да не се стискаш?

Юрка замълча многозначително. Демек, мога и да съм стиснат, ако искам, имам пълно право на това.

— Я ми кажи сега кой лежа седем години на топло заради тебе?

Юрка стисна зъби. И прецеди:

— Това е минало…

— Да, но момчетата не мислят така.

Юрка беше готов всеки момент да избухне.

— Добре де, не се нерви. Момчетата ти ми трябват само за определено време — успокои го Сева. — Трябва да намеря брат си.

— Пашка ли? — малко се поотпусна Юрка.

— Него.

— Наистина чух, че е изчезнало някъде момчето.

— Ченгетата не си мърдат пръста.

— Мога да попитам тук-там.

— Няма нужда, сам ще го намеря. Но ще ми дадеш от твоите момчета. И две коли.

— Разбрахме се…

Свидеха му се момчетата на Юрка, не искаше да ги даде за постоянно. Не можеше да си даде хляба току-така. Но все пак Сева не беше кой да е. Беше един от основателите на бандата и момчетата много го уважаваха. Юрка също трябваше да го уважава — нали заради него му лепнаха седем годинки. Пък имаше и хора от пандиза, които щяха да застанат зад него. Познаваше се с авторитети от столицата. С една дума, групировката нямаше да позволи да го отреже.

Затова Юрка на драго сърце беше готов да му услужи с десетина момчета от бойците си за временно ползване.

Сева щеше ги вземе, но нямаше да му ги върне. Това щеше да бъде първата му бригада. А като потръгне работата, щеше да си направи още няколко бригади — в града имаше колкото щеш яки момчета. А Юрка ще го сложи в задния си джоб…

Но всичко това щеше да стане някъде в бъдещето. Сега трябваше да намери брат си. Трябваше да докаже на всички какво може Сева Кварцов. Нямаше търпение да прегърне Пашка. Разбира се, ако все още е жив…

Към обяд Сева оглеждаше две беемвета, съвсем прилични на вид. Строи и десетте момчета, които Юрка му пробута. Не бяха от старата гвардия — Сева не познаваше никого от тях. Явно старата му дружка го е направил нарочно.

Беше много глупав. Сева щеше да си ги присвои тези, а момчетата от старата банда сами щяха да се прехвърлят при него…

Следовател Лодочников излезе от къщи. Бързаше за работа след обедната почивка. Но не успя да стигне до колата си. Сева му препречи пътя. Изглеждаше доста внушително с новите си дрехи. Юрка му бе дал малко мангизи, та си купи някоя друга дрешка от пазара. Даваха му увереност и четиримата бабанки зад гърба му.

— Здрасти, шефе! — усмихна се през зъби Сева.

— Аа, ти ли си, Кварцов… — измърмори недоволно Лодочников. — Какво искаш?

— Имам едно-две въпросчета…

— За брат ти ли?

Капитанът вече не можеше да си позволи своеволието да изпрати Сева по дяволите. Но и не желаеше особено да говори с него. Но нямаше друг избор.

— Точно така.

— Добре, качвай се при мен в колата, ще поговорим.

Сева прие поканата и седна в шестицата.

— Напредвате ли с издирването на брат ми?

— Няма напредък.

— Абсолютно никакви версии ли? Няма ли за какво да се хванете?

— Ами как да ти кажа…

— Говори направо, бе, шефе, без да увърташ.

— Едно момиче ги видяло да се качват в някаква кола. Връщала се от студентска дискотека с приятелката си. Само че окъснели. Заради някаква свалка със студенти или нещо подобно, не знам точно. Но тъкмо отивали към спирката, и видели как брат ти и приятелят му се качили в една кола.

— Каква кола?

— Джип „Чероки“.

— Номера знаете ли?

— Ама и ти си един, Кварцов. Че нали, ако знаех номера, сега нямаше да разговарям с теб.

— Може пък момичетата да са запомнили номера, но да са се страхували да го кажат.

— Всичко е възможно. Знаеш, времената днес са смутни. Благодарение на такива като теб.

— Добре де, шефе, не се ядосвай. Кажи как да ги намеря тези момичета.

Не след дълго Сева вече пътуваше с две коли към посочения адрес.

Оксана си беше вкъщи. Не беше много сложно да я залъжат да се качи в колата при Сева. Изглежда, беше доволна, че има възможност да си поговори с него.

— Познаваш ли брат ми — попита той. — Паша Кварцов.

— Пашка ли? Той ви е брат?

Явно Сева й беше направил голямо впечатление. Все пак изглеждаше солиден мъж. И момчетата с него — от яки по-яки. Със западни коли…

— Роден брат. Е, какво, коте, можеш ли да ми кажеш нещо? Чух, че си го видяла да се качва в някакъв джип.

— Не в някакъв, а в „Чероки“. Съвсем новичък, черен, страхотен.

— А номера да си спомняш случайно?

— Не.

В това „не“ Сева чу „да“.

— Я си помисли по-добре!

Извади от джоба си автоматичен нож. Оголи острието и започна да си чисти ноктите с него, без да обръща каквото и да било внимание на Оксана. А тя, горката, замалко да се изпусне в гащите от страх.

— Е, какво, помисли ли си?

— Да… Виктор видя номера. Даже го каза… Само че аз не го запомних…

— Кой е този Виктор?

— Амиии… С една дума, бяхме гаджета.

— Студент ли е?

— Да.

— Хайде, отиваме при него.

Оксана тъкмо отвори уста да възрази, но Сева я погледна „много убедително“. Нямаше къде да ходи, трябваше да издаде приятелчето си.

Никита се събуди. Нещо тежко се стоварваше на тласъци върху него. Дали се е събудил наистина?

Замаяният му поглед видя като в мъгла изкривеното от екстаз лице на Олга. Беше чисто гола и го беше яхнала, подскачайки лудешки върху него. Огромните й гърди се движеха нагоре-надолу като криле на птица. Сякаш всеки момент щеше да литне…

Но не, прекалено много й харесваше да го язди. Трябваше да си признае, че и на него не му беше никак зле. Още малко, и щеше да изпразни оръдието.

Като се замисли обаче, няма на какво толкова да се радва. Най-отвратителното в цялата история беше, че това си бе живо изнасилване.

Лежеше гол на някакво твърдо ложе в непозната стая. Нещо повече, краката и ръцете му бяха разпънати и приковани с белезници, а на врата му бе закопчан метален обръч, като нашийник…

Изведнъж той се сети за всичко. За мерцедеса с празен резервоар, за джипа „Чероки“, за странната блондинка, за кутийката с пепси… Стоп! Всичко беше ясно. В напитката е било сипано нещо от сорта на клофелин.

Блондинката го беше упоила и го бе докарала в апартамента си. Явно беше нимфоманка и си падаше по садо-мазо. Това обясняваше и странното ложе, и белезниците, и металния обръч около врата му…

Даа, в много хубава история се беше забъркал, няма що…

Изнасилваха го най-нагло… Дали пък всичко това не беше просто сън?

Къде ти, такова нещо и в най-кошмарния си сън не беше сънувал. Жена да изнасилва мъж — това можеше да се случи само в реалния живот. Добре поне, че не го беше яхнал някой мъж…

Представи си подобно нещо и замалко да му се обърнат червата. Такаа, извадил беше късмет, че е жена. Пък и толкова симпатична. Не беше чак такава болка за умиране.

С удоволствие би й прошепнал няколко нежни думи. Но изведнъж откри, че устата му е залепена със скоч и вместо думи тя ще чуе само някакво безпомощно мучене. А той нямаше никакво желание да заприлича на крава или на племенен бик…

И ето, най-върховият миг дойде — Никита се освободи от излишната енергия. Но оръдието му остана все така твърдо и непоклатимо. Нито пада, нито се предава. А беше време вече… Олга продължи да подскача върху него и изобщо не й пукаше, че на него вече не му е хубаво…

„Ездачката“ все не можеше да се насити. С безконечните си подскоци накара Никита отново да свърши. Тогава се успокои и слезе от него.

„Уредът“ му обаче продължаваше да стърчи като флага на Кремълската кула. Сякаш в него имаше стоманено жило.

Олга изчезна. Нито му каза довиждане, нито му помаха с ръчичка. Сякаш той не беше човек, а машина за задоволяване на сексуални нужди. Впрочем, на Никита му беше все едно дали го смята за човек или не. Зарадва го самият факт, че го остави на мира. Сега можеше да събере мислите си и да намери изход от това крайно неприятно положение.

Но какво ставаше?

На нейно място пристигна някаква друга мадама. Не особено симпатична брюнетка с ястребов поглед. Гола. Имаше здрава спортна фигура, без капчица излишна мазнина, малки гърдички, плосък корем с мускулен релеф, яки крака и ръце.

— Хубаво момченце! — каза тя, разглеждайки го като стока.

Тя хвана напрегнатия му инструмент в дланите си, потри го, сякаш искаше да запали огън. Никита едва не извика от болка. Усещаше ужасно напрежение в слабините си, направо неестествено. Вероятно го бяха почерпили не само с клофелин… Имаше такива препарати, от които мъжкият член може да стърчи цяло денонощие. Брюнетката се качи върху него, наниза се на „шиша“ и започна да подскача като обезумяла. Никита обаче не изпитваше никакво удоволствие.

След това се появи още една мадама. След нея вече възприе съвсем сериозно факта, че го изнасилват.

Беше изтощен до крайност, пред очите му запрескачаха черни кръгове, напираше го да повърне… А тези кучки продължаваха да се гаврят с него. Една, втора, трета, четвърта… После се изредиха отново.

Жертвата им губи съзнание няколко пъти, но всеки път лисваха в лицето му кофа леденостудена вода и той се съвземаше. И отново търпеше, търпеше…

Вече беше загубил представа за времето. Можеше да е минал час, може два, а може би цяло денонощие… А освирепелите кучки продължаваха да се редуват и да се сменят…

Накрая се появи още една. Тя прогони Олга и пренебрежително погледна изнемощелия Никита.

Той помисли, че тя също ще го яхне. Но трябваше да се съблече, защото беше облечена, за разлика от другите. Строг костюм на бизнес дама. Грозно хищно лице и леден поглед на убийца. Убийца… Никита виждаше за първи път тази жена. Но изведнъж му се стори, че знае коя е. На нея също й се стори, че го познава.

— Откъде го намери? — попита тя Олга.

— Видях го случайно на магистралата и го качих. Хубаво момченце, нали?

— Не можа ли да се сдържиш?

— Не можах. Всички момичета са луди по него. На вас харесва ли ви?

— Не е зле.

— Да ви го пратим?

— След като вече сте го минали всички?!

Олга изплашено се сви, гласът й започна да трепери.

— Извинете, Зоя, не искахме да ви казваме…

Зоя? Дойде му като гръм от ясно небе. Той едва успя да скрие изненадата си.

— Защо?

— Ами… нали съвсем наскоро бяхме докарали едни момчета, но моментът не беше подходящ. А този… Ами не можах да се сдържа!

— Разгонена кучка си ти.

— Извинявайте, но…

— Трябва да те накажа. Но извади късмет. Угоди ми.

— Сега ще го изкъпем и веднага ви го изпращаме! — зарадва се Олга.

— Нека първо да си почине красавецът.

— Да, да, разбира се. Ние направо го измъчихме.

Жената продължи да го изучава внимателно, но не гледаше под кръста му, а в очите. Точно така, позна го. Или само така му се струва?

Никита се чувстваше като заек в мрежа, който всеки момент ще бъде схрускан от лисицата.

— На магистралата, казваш, си го качила — попита отново онази.

— Да, беше с мерцедес триста. Свършил му бензинът. И аз го качих.

— Мерцедес? Триста… Това е много интересно. Къде е колата?

— Остана на магистралата. За какво ни е?

— А документите й къде са?

— Като че ли са у него, в дрехите му трябва да са… Да ги донеса ли?

— Да.

Олга излезе. Онази продължаваше да го пронизва с поглед.

След минута донесоха документите. Тя ги взе, погледна ги.

— Значи шестото ми чувство не ме е излъгало — злорадо се усмихна тя.

— Какво има?

— Анка. Това е колата на Анка. Този знаеш ли кой е? — Тя посочи Никита.

— Кой? — погледна го Олга.

— Това е Никита Брат. Онзи същият, от когото започна всичко. Точно той ми трябва.

Какво е започнало от него и защо е нужен на тази жена, Никита знаеше много добре. Вече беше сто процента сигурен, че пред него стои Зоя Кречет.

С леко движение на ръката, тя даде знак на Олга да излезе и се приближи. Свали от устата му лентата със скоч.

— Ето значи какъв си бил, Никита Брат. Какво направи с Анка?

— Каква Анка? Аа, онази, дето с Чапаев…

Анка всъщност беше убита от хората на същата тази Зоя. Но защо тя не знаеше? Може би наистина вярваше, че килърите й са видели сметката на Марта. Какво пък, ако е така, нека да вярва в това си заблуждение.

— Не се прави на глупак. Не ти отива. А и не печелиш нищо. И без това вече си мъртвец.

Каза го с такъв делничен и спокоен тон, че Никита направо настръхна.

— Ти ли си Зоя Кречет? — попита той.

— Да, аз съм Зоя. И фамилията ми наистина някога беше Кречет. Ето, виждаш ли, знаеш коя съм. Много работи знаеш ти. Дори не се опитваш да го скриеш. Защото знаеш, че така или иначе, ще умреш.

— За теб смъртта е нещо обичайно.

— Много си прав. Ти уби Анка. Уби и Любка. Ти уби приятелките ми. Но не ти се сърдя за това. Смъртта е нещо съвсем естествено.

— Ами умри и ти тогава — подсмихна се Никита.

Зоя се вгледа съсредоточено в него и каза с насмешка:

— Харесваш ми. Но ти ще умреш преди мен.

Никита замълча. Намираше се в такова положение, че с приказки трудно ще оправиш нещата. Можеше да я наругае, да я обсипе със заплахи, но това щеше да е чиста проба фарс, а не изход от положението.

Не виждаше никакъв изход, беше в задънена улица. Завързан, прикован към някакво ложе. На непознато място. Нямаше никаква възможност да се освободи, нямаше и оръжие. А си имаше работа не просто с подивели жени, а с професионални убийци. Навсякъде удряше на камък…

Щяха да го убият, защото така бе поръчал Витал. Щяха да го убият, защото тези самки убиваха всеки, когото изнасилят. Никита със сигурност не беше първият мъж, попаднал при тези убийци амазонки.

Както и да го въртеше, както и да го сучеше, оставаше му само едно — да посрещне достойно смъртта.

Но как да го направи? Та нали може и да не умре от куршум в главата. Можеха просто да го насилват до смърт. А по всичко личеше, че натам вървят нещата… Ненаситни кучки!

— За друго исках да те попитам. — Гласът на Зоя беше безразличен. — Защо тръгна срещу мен. Заради Марта ли?

— Да. Тя не искаше да убива повече. А ти нямаше да я пуснеш.

— Така е. Нямаше да я пусна — кимна Зоя. — Но не съм лъжица за твоята уста. И милицията е безсилна срещу мен. Надявам се, че си се убедил в това.

— Не съм сигурен.

— А аз съм сигурна. Загубих много хора. Страшно много. Но това е дребна работа. Хора винаги можеш да си намериш. Важното е, че аз съм жива. И се чувствам в пълна безопасност. Скоро ще стана още по-силна и отпреди. — У нея не се усещаше каквото и да било чувство на величие. Говореше съвсем равнодушно и монотонно, сякаш всичко бе ясно от само себе си. — А ти какво постигна? Марта, така или иначе, я пратиха на онзи свят. Скоро сам ще я последваш. А може пък… — Гласът й изведнъж затрепери, очите й се изпълниха с похот. — Може пък да си измислил всичко това, за да дойдеш при мен. Може би си знаел колко обичам хубавите момченца…

— Мръсница — усмихна се жлъчно Никита. — Ти си просто една мръсница. Никой ли не ти го е казвал преди?

Вместо отговор, Зоя го стисна здраво за слабините със силната си ръка. Започна да губи съзнание от непоносимата болка и вече през мъглата на небитието чу някакъв далечен глас:

— Довиждане…

Болката утихна и въпреки всичко той потъна в спасителен унес.

Осма глава

Зоя стоеше до прозореца. С разсеян поглед гледаше към пътя, който се виеше към къщата й през заснежените поляни.

Вече всичко беше наред. Благодарение на този глупак Никита Брат ченгетата здраво се бяха вкопчили в бригадата на Анка. Лишиха я от дясната й ръка. Добре че сравнението беше чисто условно. На човек не може да му порасне втора ръка, а на нея щеше да й порасне. Съвсем скоро на мястото на разгромената бригада щеше да се появи нова. И може би не само една.

Ченгетата не бяха успели да я спипат. И не знаеха къде да я търсят. Нямаха никаква представа за контактите й с нови поръчители. А поръчките валяха постоянно. Прехвърли всички на Витка. Добре смазаният механизъм работеше безотказно.

Всичко беше плод на много точна преценка на ситуацията. Освен това щастието й се усмихна. Чак да не повярва човек — телохранителят й, тази вечно жадна за секс кучка Оля, хванала Никита Брат. И то съвсем случайно. Дочукало му се на момичето. В резултат сега нямаше нужда да праща хора да го търсят. Беше в ръцете й. Щеше да го убие лично. Това щеше да бъде ритуално убийство. Първо ще го изнасили, а после ще го удуши с копринен шал…

Нека промени малко отношението си към жените, преди да умре. Идиот, мисли си, че може да ги разиграва както си иска. Но какво се оказа — че него направиха на маймуна. Нещо повече, оправиха го като последната курва.

В стаята влезе Олга.

— Мамче, момчето е готово — каза тя.

Обедът беше сервиран, можеше да започва. Би било глупаво да се откаже от такова вкусно ястие. Симпатяга, а и уредът му е голям…

Бяха го оставили да почива цяла нощ и половин ден. И сега — съвсем свежичък и събрал сили, й го сервираха като следобеден десерт. Тя чак се облиза апетитно. Сега щеше да отиде в сауната и да се позабавлява до насита…

Тъкмо щеше да се отдръпне от прозореца, когато забеляза две тъмни точки на хоризонта.

Хукна веднага към другия прозорец, до който беше монтиран триножник с бинокъл с голямо увеличение на образа.

Бяха два черни бавареца с тъмни стъкла. На такива коли обикновено се возят мутри. Да не би…

Трябваха й точно три минути, за да вдигне момичетата под тревога: Оля, Таня, Вика и Галка — четирите си телохранителки. Те бяха нейното семейство. Зоя и те четирите — това бяха обитателите на тази къща. Освен тях нямаше никой друг, който да я защити.

Изгубиха още около две минути, за да заредят оръжието. Около минута отне заемането на позиции за стрелба. И Зоя също беше въоръжена. Че как иначе…

Колите все още бяха доста далеч, а срещу тях вече бяха насочени пет винтовки СВУ с оптичен прицел. Не бяха със заглушители, само с дулен искрогасител. Но това ни най-малко не я обезпокои — къщата й бе съвсем изолирана от външния свят. Никой нямаше да чуе стрелбата. Освен онези, които пътуват в колите.

Стискайки здраво в ръце винтовката, Зоя се чувстваше защитена. В пълнителя имаше десет специални снайперистки патрона със стоманена сачма, палецът й бе на езичето на спусъка, окото й бе плътно прилепено към оптичния прицел. Готова за бой.

Момичетата също бяха затаили дъх, очаквайки всеки момент команда за огън.

Оптичният прицел — ПСО-1, позволява да се води прицелна стрелба на разстояние хиляда и триста метра. Колите караха точно срещу тях — почти неподвижна цел. Зоя още сега можеше да натисне спусъка, но реши да не избързва.

Все още не знаеше със сигурност кои са хората вътре. Може да бяха врагове, дори смъртни врагове, но в никакъв случай не бяха приятели. Никой от хората й не знаеше пътя към тази къща.

Така че в колите бяха или ченгета, или мутри, които търсят мъст за смъртта на някого от авторитетите си. Ченгетата обаче не се возят в беемвета. Значи оставаха мутрите. Как бяха открили къщата й — това не беше най-важното в момента. Трябваше да унищожат тези пуяци, които явно са си въобразили, че са много велики и могат ей така, съвсем спокойно да навлизат във владенията й. Сигурно си мислят, че тя ей сега ще им падне на колене… Но не са познали…

Когато колите се приближиха на разстояние седемстотин метра, Зоя стреля. Усиленият куршум проби предното стъкло на първата кола и улучи шофьора в челото. Онзи потрепери и безжизненото му тяло се отпусна върху волана. Колата започна да криволичи, излезе от пътя и се заби в крайпътната канавка. Вторият баварец попадна в зоната на пряка видимост. Проехтя още един изстрел. Беше Оля. Куршумът й улучи шофьора. Беемвето загуби управление и се натресе в един крайпътен стълб.

От колите наизскачаха оцелелите бабаити с кожени якета. Паникьосани, започнаха да размахват пистолети, но веднага попаднаха под обстрела на снайперистките куршуми.

Бяха най-малко десетина човека. И половината предадоха богу дух. Останалите прецениха навреме, че няма смисъл да се бутат в устата на лъва, и се скриха зад колите. Зоя даде команда за стрелба по резервоарите. Първата кола пламна, после и другата. Един от мутрите се превърна в горяща факла и попадна на мушката на Галка. Тя стреля и го избави от страшните мъки. Оцелелите продължиха да се крият зад горящите лимузини. Бяха трима или четирима. Но момичетата нямаха възможност да ги вземат на прицел. Ако стреляха само от място, разбира се.

Зоя защити дома си. Но не за да продължи да живее в него, а за да оцелее самата тя. Къщата вече беше засечена, нямаше смисъл да остава повече в нея. Трябваше да се махат оттук колкото се може по-бързо. Добре поне, че имаше къде да отидат.

Тя нареди на Вика и Галка да държат мутрите под око, а на Оля и Таня — да приготвят колите. Но първо трябваше да минат през сауната, където беше Никита, и да го застрелят.

Зоя отиде в кабинета си, отвори сейфа, извади оттам куфарче с пари — в него имаше около сто хиляди долара. Не беше чак толкова глупава да държи всичките си пари вкъщи. За това имаше други, по-сигурни места.

Куфарчето с пачките не беше най-важното, което се съхраняваше в сейфа й. Там имаше и едно копче. Зоя го натисна. Точно след половин час къщата щеше да хвръкне във въздуха.

Тя свали от пост Вика и Галка и заедно с тях слезе на двора. Край, в тази къща повече никой нямаше да влезе. Беше без значение, че тук оставаха всичките им вещи. Не й бе жал за тях. И за Никита не й е жал. Не е единственият красавец на света в крайна сметка, имаше и други.

Двата джипа вече бяха в пълна готовност за тръгване. В тях имаше оръжие — пистолети, автомати, всякакви боеприпаси. Имаше с какво да довършат мутрите, които най-вероятно все още се криеха зад колите.

Зад волана на първата кола седеше Таня. Витка и Галка се качиха при нея. На тях беше възложена задачата да гръмнат мутрите. Зоя седна на задната седалка във втората кола, карана от Оля.

— Готови ли сме, всичко ли свършихте? — попита я тя.

Онази тръсна глава — да, всичко е наред.

Това трябваше да успокои тарторката, но нещо не й даваше покой.

Първият джип запали и тръгна. Портите се отвориха автоматично пред него.

— Тръгвай! — изкомандва Зоя.

Оля кимна отново, но колата не помръдна от мястото си.

— Аз…

Зоя понечи да й се скара, но думите й бяха заглушени от страшен тътен. Ураганна сила вдигна първия джип във въздуха. Той се взриви пред очите им и за секунди беше обгърнат от пламъци… Таня, Вика и Галка вече не съществуваха.

— Това е невъзможно! — ужасена възкликна Зоя.

Първата й мисъл бе, че мутрите са успели на бегом да преодолеят разстоянието до къщата и са посрещнали колата с изстрел от гранатомет. Но се оказа, че греши.

— Възможно е! — равно заяви Оля.

И се обърна рязко. В ръцете й се появи пистолет. Дулото му се вряза болезнено в устната на Зоя.

Със свободната си ръка изменницата свали перуката си… Дамата в черно не можа да повярва на очите си. Пред нея стоеше Марта.

Никита се събуди в луксозно обзаведена стая. Чувстваше се отпочинал. Но от това нямаше голяма полза.

Беше прикован към леглото, на ръцете и краката му имаше белезници. Добре поне, че не са му сложили пак проклетия нашийник да му стяга врата. Пак беше гол и възбуден, стърчеше като вишка. Явно поредната мадама трябваше да влезе всеки момент.

Той затвори очи и тихичко застена. Чакаше го същият кошмар. По-добре да се самоубие, отколкото да го преживее отново.

Изведнъж някъде отгоре изтрещяха изстрели. Един, втори, трети… Никита отвори очи, заслуша се. Възможно ли е някой да е нападнал къщата?

Изведнъж вратата се отвори. Той отново затвори очи. Вече нямаше сили да гледа тези извратени кучки…

Погледна, когато нещо изпука тихо над ухото му и разтърси дясната му ръка. Сякаш куршум улучи ключалката на белезниците.

Не можа да повярва на очите си. Пред него стоеше Марта. Абсолютно спокойно, тя насочи пистолета към другата му ръка. Последва втори изстрел. Куршумът разби и тази ключалка.

Марта го погледна чак когато се справи с оковите и на краката му. Но дори да бе останал окован, вече можеше да се счита свободен.

Тя му се усмихна и махна лепенката от устата му.

— Как се озова тук? — попита Никита.

Тъкмо щеше да му отговори, но изведнъж извърна глава към прозореца и се усмихна, сякаш видя някого. Никита също погледна натам, но не видя нищо. Тя обаче като че ли не само видя, но и чу нещо.

Погледна го отново и каза тихо:

— Идват насам…

— Откъде знаеш?

— Аз знам всичко. Легни, както лежеше досега.

Никита разпери широко ръце, разкрачи се и погледна към вратата. След секунда тя се отвори. На прага стоеше Олга. С пистолет в ръцете. Дори без заглушител. Че от какво да се страхува, кучката… Нали си е вкъщи…

За сметка на това пистолетът на Марта беше със заглушител и никой не чу изстрела. В гърдите на Оля се образува малка дупчица. До нея мигом цъфна още една.

Никита скочи от леглото, изтича към нея, дръпна я от прага и я бутна навътре в стаята, затваряйки вратата след себе си.

Безжизненото й тяло се строполи на пода, а в ръцете му остана перуката й. Ама че работа: разкошната й руса коса се оказа измама.

Марта се приближи до него, взе перуката и я намъкна на главата си.

— Хайде, да вървим — каза тя, хващайки го за ръка.

— Къде?

— Накъдето ни поведе Люба.

Беше вперила безумен поглед някъде напред, заслушваше се в нещо. Никита свали чаршафа от леглото, уви се с него, взе пистолета на Олга и тръгна след нея.

Марта го водеше уверено. Минаха през един коридор, после през някаква врата. Оказа се, че тя води към гаража. В същия момент оттам излезе една кола. Марта се качи във втората.

— Засега стой тук — нареди тя на Никита.

Той я послуша и се скри в гаража.

Момичето се беше побъркало. Пак бълнуваше за Люба. А нея вече я нямаше. Но тя я чуваше. И съдейки по всичко, получаваше добри съвети. Пълна идиотщина…

Никита продължи да наблюдава двата джипа от укритието си. Видя как жената в черно излезе от къщата заедно с кучките си телохранителки. Качиха се в колите. Зоя седна в джипа, в който беше Марта. Предстоеше й интересна среща.

Съвсем неочаквано, първата кола се взриви. Никита помисли, че и втората ще хвръкне във въздуха, затова се стрелна към нея, отвори дясната врата и видя Марта да държи невъзмутимо Зоя на мушката.

— Не се бой, скъпи — каза тя, без да го поглежда. — Тази кола няма да гръмне.

Никита отвори задната врата, бутна Зоя по-навътре и седна до нея.

Навън беше страшен студ. Премръзна целият. Все пак беше наметнат само с някакъв тънък чаршаф. Тога, туника — както щеш, го наречи, но по-топло от това нямаше да му стане. Освен това се бе наложило да ходи бос по снега. А в колата беше топличко, приятно.

Но топлината не го накара да се отпусне. Той набързо претърси Зоя. Не намери оръжие.

Тя се държеше доста самоуверено и дори се подсмихна надменно — демек, не ме е страх от вас.

Никита се наведе и опипа левия й крак през панталона. Точно така — кобур, закачен със специални каишки за глезена. А в него — малокалибрен браунинг. Конфискува й го веднага.

Изведнъж Зоя омекна, сви се цялата, погледът й стана мрачен. Сякаш й бяха изпуснали въздуха, като балон. Ето какво значи да загубиш и последния си шанс за спасение.

— Мадам, вие сигурно много съжалявате, че не можахте да ме изнасилите — с насмешка попита Никита.

Тя само го погледна изплашено, но не каза нищо.

— За сметка на това сега аз ще ви изнасиля. Извинете!

Марта не го разбра правилно и го погледна с упрек. Стори му се, че всеки момент ще насочи дулото към него.

За да разсее съмненията й, с един удар по врата извади Зоя от реалността.

— Това също е акт на насилие — поясни той и започна да съблича палтото й от лисица.

Не беше мародерство, просто замяна. Взе топлата дреха и й метна разкъсания чаршаф. С едната половина завърза краката й, с другата ръцете.

— Готово.

Зоя беше едра жена и раменете й бяха доста широки, така че палтото му стана точно по мярка.

— Трябва да тръгваме — монотонно изрече Марта.

— Разбира се — кимна Никита и понечи да отвори вратата.

Точно сега намери да слиза.

— Къде тръгна?

— Ами документите ми? Книжката, паспорта… Останаха там, в къщата. Трябва да ги намеря.

— Не ходи там!

— Защо?

— Защото не трябва.

— Питам те защо.

— Просто не трябва. Това е. Люба казва така.

Побиха го тръпки. Пак тази Люба… Остана в колата, но се премести на предната седалка.

Марта тъкмо натисна педала на газта, когато пред тях изведнъж изскочиха неколцина бабаити. До един озлобени и с пистолети в ръце.

— Ето я колата! — викна Канкана.

— Мръсниците са в нея! — ревна Баса.

— Стреляйте по годините! — кресна Пяната.

Сева нямаше друг избор, освен да се присъедини. Моментално откри огън по колата, изпразвайки целия пълнител на ТТ-то си.

— Бас ловя — каза Канкана, — че никой не е оцелял.

— Тръгвайте! — разпореди се Сева и пръв се насочи към колата.

Канкана, Баса и Пяната се затътриха след него с нежелание. Не го тачеха много като водач.

А всичко започна толкова добре.

Бързо откри Оксана, след това студента Витка. На Витка не му трябваше много време, за да си развърже езика. Понаместиха му малко кокалите и се разприказва. Много бързо се сети за номера на колата.

После всичко тръгна като по вода. Сева успя да се свърже с катаджиите и да научи адреса, на който живее собственикът на колата. И пълен напред.

Момчетата по принцип го уважаваха, а след като успя да открие похитителите на брат си, се издигна още повече в очите им. И без да се подвоумят, тръгнаха към къщата, която се намираше някъде на края на света.

Трябваше да се въоръжат с автомати, но Сева не искаше да притеснява пак Юрка. А без него не можаха да намерят по-мощно оръжие от пистолетите, които имаха. Наложи се да тръгнат само с ТТ-та. Впрочем, на него му беше все едно. С такива яки момчета като тях можеше и с голи ръце да види сметката на похитителите.

Но стана засечка.

Тъкмо приближаваха към къщата, шегуваха се нещо и изведнъж Чапа прегърна волана. Сева го хвана за косата и моментално дръпна ръка — в тила му зееше голяма дупка от куршум.

Колата кривна към крайпътната канавка. А тази, която ги следваше, се заби в един стълб. И като се започна една пукотевица…

Докато Сева разбере какво става, няколко от момчетата му вече бяха мъртви. Оцеляха само Канкана, Баса и Пяната. Останалите бяха простреляни от снайперисти.

Защо ли, ох, защо ли им трябваше да се приближават към къщата посред бял ден, че и отгоре на всичко да минават през голото поле… Недооцениха силите на противника… Издъниха се…

Добре че Сева не загуби самообладание, не си зарови главата в пясъка. Когато изстрелите утихнаха, изчака подходящия момент и на бегом се юрна към къщата. На Канкана, Баса и Пяната хич не им се искаше да тръгват след него, но го направиха. Значи не беше паднал чак толкова в очите им…

Добиха малко повече кураж, когато видяха, че в двора се взриви някакъв джип. Явно там се заформяше голяма веселба.

Докато се промъкваха към къщата, никой не се опита да стреля по тях. Бойният им дух укрепваше все повече с всяка изминала минута. И ето че вече бяха стигнали до самата къща. Заобиколиха горящата кола, проникнаха в двора. Вътре имаше още един джип. Може би точно в него бяха въпросните снайперисти, които надупчиха момчетата му.

Сева се приближи до колата. Шофьорската врата беше притворена. Зад волана нямаше никого. Отзад седеше някаква жена с безжизнено отметната глава и отворена уста. На мястото на дясното й око зееше кървава дупка…

— А къде са другите? — попита Баса.

— Тук сме! — чу се глас отнякъде.

Сева се обърна рязко и видя момче в женска шуба.

— Стреляйте по него! — викна Канкана.

Но момчето се оказа по-ловко. С ехидна усмивка, то светкавично насочи пистолета срещу тях и започна да стреля.

Сева не беше виждал толкова добър стрелец досега — невероятно бърз и точен. Докато разбере какво става, Канкана, Баса и Пяната вече лежаха в краката му с пробити черепи.

Когато дойде и неговият ред, момчето спря. Дулото на бързия му пистолет беше насочено точно в окото му.

— Кой си ти? — попита момчето.

— Аз ли… Аз съм Сева…

— Какво търсиш тук?

Изведнъж сякаш от нищото се появи красиво момиче с блуждаещи очи. Застана до момчето. Погледът й беше зареян някъде в пространството.

— Търся брат си…

— Брат си ли?

— Отвлекли са го с джип „Чероки“. Преди седмица. Заедно с приятеля му. Докарали го тук…

Момчето се замисли за миг, а после каза:

— Знаеш ли, мен също ме отвлякоха… Тук живееха някакви подивели кучки. Вършели са какви ли не дивотии…

Сякаш за по-голяма убедителност, той разтвори палтото си. Беше чисто гол. И членът му стърчеше като кол.

— Искаха да ме изчукат. Но не им се дадох. А брат ти сигурно са го оправили. Трябва да го търсиш в кариерата.

— Каква кариера?

— Не знам. Една от кучките ме заплаши с кариерата. Каза, че там ще изхвърлят и моя труп.

— Искаш да кажеш, че Паша е мъртъв?

— Да, братле, явно не е извадил късмет. Я по-добре вземи да хвърлиш това пушкало на земята.

Сева послушно пусна пистолета.

— А сега мръдни към къщата.

Сева отстъпи назад към сградата.

Видя как момчето отиде до колата, погледна вътре и викна:

— О, ее! Че вие сте я убили, говеда такива!

Сева стисна очи. Помисли, че ей сега ще го гръмне. Но не, онзи не стреля. Вратите на колата се отвориха шумно, двигателят запали.

— Ей! — викна от колата момчето. — По-добре се омитай оттука. И колкото се може по-скоро. Тук е много опасно!

Затръшна вратата и джипът потегли, задмина горящата кола и се скри от погледа му.

Сева продължи да стои като втрещен.

Трябваше да изчезва оттук. Така му каза момчето… Ама ’що ли пък не го прати по дяволите!

Първо изпозастреля като патки Канкана, Баса и Пяната, а после съвети ще му дава. Че кой е той! Между другото, нямаше да е зле да проучи въпроса. Да го намери и да го очисти…

Или всъщност… нямаше смисъл… На момчетата от бандата щеше да каже, че пред къщата се е водила много тежка престрелка и никой не се е отървал. Всички са ги пратили на оня свят… И Сева загуби пехотата си, но оцеля. И излезе победител от битката…

Така, а сега да претърси къщата.

Влезе в нея, качи се на втория етаж. Усети миризма на барут и видя захвърлен снайпер. Ето значи откъде са обстрелвали момчетата му…

Нищо, ще си намери други. Ще си има свои бригади. Ще ръси балъците бизнесмени. Ще си живее само за кеф…

Пред очите му се заредиха светли картини от бъдещето: брониран мерцедес, голяма луксозна къща, жена фотомодел. Средиземно море, палми, бели яхти…

После изведнъж всичко изчезна. Със страшен тътен, подът под краката му рухна, мощната взривна вълна го завъртя във вихъра си, смеси го с прах, камъни и парчета от мебели и го разкъса на части… След това избухна пожар. Същински огнен смерч, в чиито пламъци изгоря вече мъртвото му тяло.

— Интересно, дали онова момче е успяло да избяга? — попита Марта.

— Проблемът си е негов — равнодушно сви рамене Никита. — Предупредих го, пък той каквото ще да прави.

Бяха на няколко километра от къщата, когато тя се взриви.

До този момент не беше убеден, че там ги дебне опасност. Марта му беше казала, че ще се случи нещо лошо, и й се бе доверил напълно. Но ако знаеше със сигурност, че къщата ще се взриви, при всички случаи щеше насила да натика онзи тип в колата. Макар че беше мутра, все пак се беше захванал с благородно дело — търсеше брат си.

Интересно, колко ли мъже са пратили по дяволите тези кучки?

— Тези глупаци убиха Зоя — каза Никита.

— Точно те им отвлякоха вниманието. Затова успях да проникна в къщата без никакви затруднения.

— Как изобщо разбра, че съм тук?

— Люба ми се яви. Каза, че полицията ме търси, че всеки момент ще дойдат да ме приберат и трябва веднага да бягам. И аз избягах. — Марта се съсредоточи в пътя пред себе си. Гласът й звучеше равнодушно и монотонно. Единствено по устните й премина лека усмивка, сякаш се усмихваше сама на себе си. — Избягах и ти оставих бележка. Чаках те. Но Люба каза да не те чакам. И ми показа къде се намираш. Така се озовах тук.

Тя се умълча и отново концентрира вниманието си върху пътя. Сякаш Никита не седеше до нея.

Той искаше да я попита за Люба. В какъв образ, как и кога й се явява, но замълча. Всичко това звучеше прекалено налудничаво, същинска мистика, бабини девитини и нищо друго. Фантазии на болно съзнание. Не вярваше в такива неща. Но не можеше и да отрече съществуването им… Откъде иначе Марта ще знае, че ченгетата са тръгнали по петите й? Откъде е разбрала как да го намери? Откъде е знаела, че къщата ще се взриви? Той се върна мислено назад.

Марта беше изпаднала в дълбок шок — нормална реакция след смъртта на сестра й. После се бе отърсила някак от депресията и бе видяла сметката на двама килъри. И отново бе потънала в шоково състояние. А след това бе изчезнала, за да се спаси от ченгетата. Да спаси него. И сега пак потъваше в бездната на апатията.

Беше им провървяло — успяха да изскочат от колата точно когато се бяха появили четирите мутри. Но ги очисти той, а не Марта. Беше му достатъчно само да я погледне, за да разбере, че тя няма да стреля по тях.

Марта ненавиждаше това, с което се беше занимавала преди. Искаше да започне нов живот. Можеше само да приветства това.

Бе се отървала от Зоя и от страшната й опека. Никита се спаси от жената в черно. Вече всичко щеше да е наред.

— Не се безпокой, скъпа, милицията няма да те търси — каза й той.

— Знам — кимна му Марта.

— Откъде знаеш?

— От Люба.

Пак Люба… А може пък и двамата да са си загубили ума?

Никита се прехвърли на задната седалка. Взе чантата, която се подмяташе в краката на мъртвата Зоя. Отвори я. В нея имаше пари. Пачки с долари.

— О! Че ние сме богати! Имаме пари… Много пари…

Не се зарадва от сърце на този трофей, но нарочно разигра тази сцена на възторг, за да разведри малко Марта. Но тя остана абсолютно безразлична към думите му, сякаш парите изобщо не я вълнуваха.

Никита сви равнодушно рамене, метна чантата с пачките настрана и продължи обиска. В палтото на Зоя намери нов тефтер. В него не беше записано нищо — освен седемцифрен номер.

— Ами ако…

Но той не успя да продължи мисълта си. Джипът спря в заснежената гора. Наблизо беше паркирана осмицата на Марта.

Заляха джипа с бензин заедно с трупа на Зоя и го подпалиха. Взеха само чантата с парите и тефтерчето. Ладата пое към града.

— Къде отиваме? — попита Никита.

— Вкъщи — заяви Марта.

— Но…

— Нали самият ти каза, че няма защо да се страхуваме от милицията.

— Ами килърите?

— Няма страшно.

Никита не каза нищо, само повдигна рамене.

През целия път до дома й се опитваше да я заговори, но тя мълчеше като риба. Не пророни и дума. Сякаш не го чуваше. Сякаш той изобщо не съществуваше за нея.

Чак когато той млъкна и обидено извърна глава към прозореца, Марта спря колата.

Обърна се към него, хвана го за ръката, вгледа се в очите му и му се усмихна нежно, с любов.

— Никита, мили, много си ми скъп. Обичам те много. Но сега се чувствам зле. Трябва да ме разбереш.

Разбираше я. Затова престана да се цупи и да се надува.

Марта все още не можеше да преживее смъртта на сестра си. Но времето лекува всичко, то щеше да излекува душевните й рани, щеше да я успокои. Халюцинациите ще престанат да я преследват, ще мисли само за него…

Всичко щеше да се оправи.

Момичето с черно палто с лисича яка беше силно обезпокоено от нещо. Вървеше към входа и се озърташе на всички посоки. Сякаш се страхуваше от някого.

А имаше от кого…

— Обектът влиза във входа — чу се в слушалките.

Светлов застана нащрек. Петя Иванов, сътрудник в отдел „Убийства“, се приготви за скок.

Момичето застана пред вратата на апартамента си.

— Здравейте! — Петя изникна зад гърба й.

Тя трепна от изненада. Изведнъж се обърна рязко към него. Заедно с тялото извъртя и ръката си, но с малко закъснение — точно толкова, колкото бе необходимо, за да извади оръжие.

А оръжието й беше нестандартно — пистолет-писалка. Момичето явно беше професионалист.

Още секунда, и Петя щеше да получи куршум в корема. Но Светлов я изпревари, не й позволи да насочи оръжието към целта. Сграбчи ръката й, стисна я и я изви болезнено.

Момичето изстена от болка. В същия момент се появи операторът и двамата свидетели на задържането. Процесът на конфискуване на оръжието беше записан не само на касета, но и в протокол.

Сега тази красавица нямаше да може да се измъкне от наказателна отговорност за незаконно притежаване на оръжие и опит да го използва срещу сътрудник на милицията. Когато момичето осъзна това, изстена още по-силно, но не от болка.

— Не се притеснявай, красавице — каза й Петя, когато я замъкнаха в апартамента. — Може и да избегнеш присъдата… Знаеш ли как?

Момичето го погледна изплашено и кимна — да, знаеше как може да помогне на ченгетата; да, беше готова да го направи.

Петя и още един сътрудник от неговия отдел останаха насаме с посредника на килърската организация. А двама от ФСБ заедно със Светлов претърсиха хола, където се предполагаше, че може да се намира сигнализационният радиопредавател. И го намериха. А в него…

— Внимавай! — провикна се единият федерален агент. — Ако се взриви, после ще ни събират на парченца.

Както Светлов предполагаше, радиопредавателят беше снабден с взривно устройство. Но този път взрив нямаше да има.

Онзи ден вечерта му се бе обадил Никита. Бе му съобщил един телефонен номер. Бе казал, че това вероятно е телефонът на посредника, и бе добавил, че Зоя е предала богу дух. Но го бе уверил, че самият той нямал нищо общо с това.

И ето че днес арестуваха посредника. Вече го разпитваха. По всичко личеше, че процесът върви като по вода. Очертаваше се голяма веселба тази нощ. Щеше да се наложи да прибират на партиди диспечерите, килърите и цялата останала измет от втората бригада.

Майка му се въртеше около Марта като орлица над малкото си. Шеташе, суетеше се, не можеше да й се нарадва.

Никита я бе завел в дома на родителите си. Представи им я като своя невеста. Мислеше, че това поне малко ще я разведри, ще я оживи. Тя позволи да я смятат за бъдеща булка, но се усмихваше на майка му някак вяло и апатично.

Люба вече не й се явяваше. Поне Никита не бе забелязал нещо странно в поведението й. Но все повече се затваряше в себе си и все по-безразлично реагираше на присъствието му. Колкото и да се опитваше да я съвземе — всичко беше напразно.

Днес бе направил още един опит да я върне към нормалния живот — заведе я в дома си. Остави я на грижите на майка си.

А самият той отиде при баща си.

— Е, какво, навоюва ли се? — попита го той.

— Аха, навоювах се…

Поговориха за това-онова, а после баща му каза:

— Знаеш ли, все искам да те питам защо тойотата ти стои постоянно на паркинг.

— Нещо не ми е по душа — равнодушно сви рамене Никита.

— Ами дай я на мен тогава.

Никита сви устни от досада — как не се бе сетил сам за това!

— Вземай я. Не ми трябва. Сега ще ти я докарам.

Приготви се да излиза. Марта го забеляза.

— Къде отиваш? — попита го сухо.

— Да докарам една кола.

— И аз идвам.

— Остани с нас, дъще — опита се да я спре майка му.

Марта погледна някъде встрани, усмихна се вяло и поклати отрицателно глава.

— Не, отивам с Никита. Така трябва.

Излязоха заедно от блока и през дворовете стигнаха до платения паркинг. Никита показа документите на колата, квитанцията за платен престой, подписа се в една книга и тъкмо искаше да тръгне към колата, когато чу зад гърба си много познат глас.

— Никита…

Обърна се и видя Светлов. Вече се беше качил по железните стъпала до будката на пазача и идваше към него.

— За колата ли си дошъл? — попита го, без да го поздравява.

— Да, за колата. — Никита също не бързаше да го посреща с широко отворени обятия.

Той премести напрегнатия си поглед от Игор към Марта.

— Не се притеснявай. — Светлов разбра за какво мисли и също я погледна. — Нали се разбрахме, към нея нямаме никакви претенции.

— Вярвам ти, разбира се — кимна му Никита.

— Аз ще отида да докарам колата — тихо каза Марта.

Никита й даде ключовете и документите.

— На петдесет и седмо място е — упъти я той.

Марта ги остави сами.

— Мило момиче — каза Светлов. — Никога не бих си помислил, че е…

— По-добре не го казвай! — прекъсна го рязко Никита. — С миналото е приключено веднъж завинаги. — В този момент се сети за Егор Кучкин с прякор Ловеца. Третият от тримата изверги, който я беше изнасилил. Третият и последният, който не трябваше да се измъкне от възмездието. Никита щеше да си разчисти сметките с него сам, без да забърква Марта. — Не вярвам пак да хване пистолет. Освен пластмасов, когато имаме син.

— Имате намерение да се ожените, така ли?

— Задължително.

— Желая ви всичко най-хубаво.

— На сватбата ще ни го пожелаеш. Май имаш да ми казваш нещо.

— Да, затова дойдох… Общо взето, излезе прав. Номерът беше на посредника.

— По очите ги виждам, че не сте изпуснали нишката.

— Не сме. Разгонихме им фамилията. Нито един не успя да избяга.

— Значи с фирмата на смъртта вече е свършено.

— Благодарение на теб.

— Не чакам орден. Нито пък заповед за арест.

— Няма да получиш нито орден, нито заповед. Можеш да спиш спокойно. Макар че…

— Макар че? — напрегна се Никита.

— Има информация, че срещу теб се е готвило покушение.

— Готвило се е… Значи е минало.

— Страхувам се, че е в настоящето. Не са изпратили килър по петите ти, но са ти оставили една изненада от миналото, която може да се задейства в настоящето.

В този миг нещо думна със страшен тътен някъде наблизо. Към прозорците на будката на пазача полетяха парченца стъкло. Едно стъкълце одраска бузата на Никита. Но той даже не забеляза.

Разбра за каква изненада му говори Светлов. И се сети, че тази изненада се е задействала точно сега — в колата, в бялата тойота… А в нея беше…

Той хукна презглава по стъпалата надолу, като стрела мина покрай редиците от автомобили. Ето я и неговата… По-точно това, което беше останало от нея. Разкривеното от взрива возило беше цялото в пламъци. В непосредствена близост до него нямаше коли. Пожарът нямаше да се разрасне.

— Нее! — извика Никита и се хвърли към колата.

Марта гореше вътре! Трябваше да я спаси.

Но две силни ръце го сграбчиха отзад. Беше Светлов.

— Стой! С нищо не можеш да й помогнеш. Спри!!!

Да… Игор беше прав… С нищо не можеше да й помогне.

Но това го разбираше само разсъдъкът му. Не и сърцето. Никита не можеше да се примири. Отчаяно се опитваше да се измъкне от ръцете на Светлов.

— Глупако, нали ще изгориш и ти! — не отстъпваше Игор, продължавайки да го държи здраво.

— Пусни ме!!!

Марта е седнала в колата. Запалила е двигателя. И тя се е взривила. Задействало се е взривното устройство — онази същата изненада, за която му говореше Светлов…

— Там трябваше да съм аз! Разбираш ли! Аз!!! А тя… Тя… Боже… Не може да е загинала!!!

— Правилно, не може — чу той отнякъде любим глас.

Никита примря в ръцете на Светлов. За миг остана като вцепенен — сякаш се страхуваше да повярва, че е станало чудо. И се обърна.

На няколко крачки от него стоеше Марта. Лицето й бе бледо като платно, погледът й — застинал и безжизнен. Изглеждаше някак неестествено. За момент той си помисли, че вижда призрак…

— Никита, жива съм… — каза тя с глас, лишен от емоция.

— В колата няма никого.

Изведнъж му олекна. Но заедно с вътрешното напрежение го напуснаха и силите. Краката му се подкосиха — едва се държеше.

— Но как тогава колата се взриви? — вместо него попита Светлов.

— Запалих двигателя. Взривното устройство трябваше да се задейства след пет секунди. Успях да изскоча от нея…

Марта не гледаше Светлов. Погледът й сякаш беше насочен към Никита, но всъщност гледаше някъде зад гърба му.

— Откъде знаехте това?

Никита разбра учудването му. Обикновено бомбата се задейства в момента, в който се запали двигателят.

— Люба ми каза — каза Марта просто ей така, сякаш бе нещо съвсем обичайно.

— Коя Люба?

Никита усети, че е време да се намеси.

— Люба е нейната инструкторка — тихо каза той на Светлов. — Тя познава този тип бомби. А Марта е излязла от колата за всеки случай.

— Да, интуицията е голямо нещо — също толкова тихо каза Игор.

От уважение към Никита, той реши да не разпитва къде да намери тази Люба. Освен това много му се щеше да попита колко пъти самата Марта е залагала бомби.

— Мога ли да поговоря с Марта насаме? — попита Никита.

Не искаше Светлов да слуша бълнуването й за Люба.

— Разбира се — кимна му Игор. — Можеш да я пратиш вкъщи. Но ти се навъртай тук. Скоро ще дойде полицейският екип. Ще трябва да дадеш показания.

— Разбирам.

Никита се приближи до Марта и я прегърна.

— Така се изплаших…

— Извинявай. Трябваше веднага да ти кажа.

— Какво, да не си знаела предварително?

— Да. Затова дойдох с теб. Люба ми каза всичко.

Никита се отдръпна от прегръдката й. Хвана я за ръка и я отведе по-далеч от Светлов.

— Срамуваш се, нали? — попита Марта. — Страхуваш се приятелят ти да не си помисли, че съм безумна.

— Не, какво говориш…

— Мислиш, че съм си загубила ума, нали?

— Марта, недей да говориш така…

— Да, но говоря. Мислиш, че съм луда. Но се надяваш, че скоро ще се оправя. Аз съм си наред. Не съм луда. А Люба… — Гласът й стана по-тих. В очите й се появи налудничав блясък. — А Люба, тя е постоянно с мен. Докато беше жива, не се разкайваше за греховете си. За смъртните си грехове. А сега душата й блуждае. Не може да намери покой. Затова постоянно идва при мен. Търси спасение. И ме предупреждава.

— За опасностите?

— Не само. Предупреждава ме, че не трябва да правя онова, с което се занимавахме преди с нея. Не трябва да убивам повече. Впрочем аз го знам и без тя да ми го казва. Душата й търси покой. И спасение. Аз също трябва да търся спасение. Така ми казва Люба. И аз го знам.

Изведнъж Марта се умълча. В очите й засия блажена усмивка, а погледът й се зарея някъде в пространството. Отново потъна в своя астрален свят, където я чакаше Люба. Пак говореше с нея.

Никита я придърпа към себе си, погали я по гърба.

— Нищо, скоро всичко ще се оправи — каза й той.

Но Марта не го чуваше вече.

Сякаш оплаквайки се на самата себе си, каза тихо:

— А аз даже една свещичка не запалих за упокой на душата й…

Пристигна полицейската кола. Появи се някакъв началник. Светлов отиде да говори с него. Повикаха и Никита.

Всичко беше чиста формалност. Трябваше да каже, че колата му се е взривила. Светлов го бе посъветвал да не споменава, че подозира някого за покушението. Все едно нямаше никаква представа кой може да е сложил бомба в колата му.

Освободиха го. Той се обърна към Марта и неволно потръпна. Нямаше я. Това не беше кой знае колко странно. Но той се изплаши. Имаше лошо предчувствие…

Почти на бегом стигна до дома на родителите си. Бялата й лада осмица стоеше пред входа. Но самата нея я нямаше нито там, нито в апартамента.

Никита изчака малко с надеждата, че тя всеки момент ще се появи. Но вече нямаше търпение да чака. Качи се в колата и тръгна към дома й. Но и там не я намери.

Позвъни вкъщи. Уви, Марта не се беше появявала. Прибра колата в гаража и остана в апартамента й.

Мина ден, втори… Марта все още я нямаше. Тогава обърна наопаки цялото жилище, за да намери адреса на родителите й. И го откри. Беше някакво малко градче в Московска област. Запали колата и тръгна натам. Но Марта не се бе появявала и там…

Търси я къде ли не. Превърна се в частен детектив. Мина цял месец. И през цялото това време той не преставаше да я търси. Но разследването му не мръдна нито крачка напред.

Марта беше изчезнала безследно.

Втора част

Първа глава

Бяха седнали в ресторант „Омега“ — второразредно кръчме на партера в един блок в крайните квартали на столицата. Обстановката беше уютна, с приглушени светлини, тиха и приятна музика. Помещението не беше много голямо — само пет-шест маси, около които постоянно сновеше дългокрака сервитьорка с изкуствена усмивка. На пръв поглед ресторантчето не изглеждаше съвсем лошо, но не можеше да се каже, че е и кой знае какво.

Поне Мила смяташе така. Тя беше свикнала да посещава ресторанти от по-висока класа, като „Астория“, „Космос“, „Прага“. Мъжът й бе преуспяващ бизнесмен, от години се занимаваше с износ на цветни метали и бизнесът му вървеше много добре. С една дума, беше пълен с пари. Освен това обичаше да излиза сред хората. А най-много обичаше да излиза с жена си, за да почетка самочувствието си. Вижте, демек, каква красива жена имам…

А тя наистина беше красавица. Преди да се ожени за нея, Веня й постави едно условие — да не работи. Наложи й се да зареже работата си като фотомодел. Директорът на модната агенция, в която работеше, й се моли едва ли не на колене да не напуска. Тя беше най-ценният бисер в колекцията му, предричаха й голямо бъдеще.

Но не само това мъчеше шефа й. Освен всичко останало, тя от време на време преспиваше с него. Алексей Германович беше грубоват мъж, но силен и тялом и духом. А на нея винаги й бяха харесвали такъв тип мъже. Пък и не можеше да се каже, че е от жените, които се правят на недостъпни.

Бяха минали само три години, откакто завърши училище, но й се струваше, че е минала цяла вечност. Вече дори беше забравила как изглеждат съучениците й. Но Толик Бураков със сигурност никога нямаше да го забрави. Този наперен тежкар, хулиган и женкар я бе лишил от девствеността й още в десети клас. Беше й първият мъж все пак… А и Ина Ковальова, тя пък беше най-добрата й приятелка.

Същата тази Ина я доведе тук, в ресторант „Омега“.

Срещнаха се случайно на улицата. Мила караше спортния си ягуар, а Ина беше с опела си — и двете едни важни, наконтени. Да не повярва човек — засякоха се с колите в една арка между блоковете и всяка от тях се забута да мине първа. Замалко не си ожулиха вратите — спряха навреме, и едва не се нахвърлиха с юмруци една срещу друга. Добре че веднага се познаха. И вместо да се бият, започнаха да се прегръщат и да се целуват. А след това дойдоха в ресторанта. Да полеят срещата.

— Е, как ти се струва тук? — с усмивка попита Ина.

Беше облечена стилно. Със сако на „Армани“, модерно впито поло, кожени панталони — изглеждаше супер. Не на всяка жена отиват такива панталони, но на нея й стояха страхотно, сякаш бяха шити по поръчка. Обиците й също бяха хубави — златни, с капковидни брилянти. А в училище, доколкото Мила си спомняше, ходеше все с дънки и се радваше дори на тъничкото си сребърно пръстенче.

— Не разбирам, трябва ли да ми харесва? — попита я небрежно.

— Ами не знам — смути се леко Ина. После заяви важно:

— Моят ресторант е моята гордост.

А, ето какво било!

— Никога не бих предположила…

— Защо? — Ина обидено нацупи устни. — Да не мислиш, че съм станала някоя евтина проститутка?

— Ами не, какво говориш — побърза да поправи недоразумението Мила. — Не ме разбра правилно. Просто си помислих, че уж си собственичка на ресторанта, а се държиш като клиент.

Обикновено собствениците на ресторанти от този тип се занимават изцяло с управлението им, на техните плещи е цялата отговорност по организацията на работата. А тя се държеше така, сякаш е чужда.

— А, ти за това ли говориш — успокои се Ина. — Че аз имам не един, а три такива ресторанта. Всеки си има управител.

Изведнъж задоволство смени обидата й. Направо щеше да се пръсне от надуване. И защо не? Имаше пълното право да се гордее със себе си. Дори ресторантчето да е малко, след като е част от верига, значи наистина е преуспяла.

— И как се разрасна така?

Мила не завиждаше на приятелката си, напротив — радваше се за нея.

— Ами много лесно. Важното е да имаш начален капитал.

Е, това Мила го знаеше и без нея. Но началният капитал не се намираше току-така.

— Помниш ли как си мечтаехме да станем богати? — отнесе се в спомените си Ина.

— Мечтаехме и станахме.

— Така е. А ти с какво се занимаваш? Май искаше да станеш фотомодел по едно време…

— И бях. След това се омъжих.

— Мъжът ти сигурно е някой милионер.

— Нещо такова.

— Не се и съмнявах. Знаеш си ти цената. А аз бях омъжена за един изрод. Беше ми сутеньор.

— Какво говориш?

— Същото. След училище ти стана фотомодел, а аз проститутка. Да, добре чу, проститутка. Но да не си помислиш, че съм била от евтините. Вземах по двеста долара на вечер. Почти всички пари обаче ми ги прибираше Костя. Мръсник е той. Въпреки всичко го обичах. Но виж, брат ми не го долюбваше.

— Игнат ли?

— Значи се сещаш за него.

— Че той не е ли още в затвора?

— От година и половина вече е навън. Стана голяма работа. Излезе на свобода и веднага запретна ръкави. Събра банда яки момчета, стана бос на групировка. И се започна яка чистка — ту един гръмнат, ту друг. В крайна сметка Игнат сега е най-големият мафиотски авторитет в района. Точно той ми помогна за ресторантите. Като разбра, че си изкарвам прехраната на плочките, така се вбеси, че замалко да ме удуши. Но мен ме остави, аз оцелях, но виж, на Костя не му провървя. Игнат го потроши от бой и го направи инвалид. Конфискува му всички пари, които имаше в наличност.

Бяха някъде около петдесет хиляди долара — все пак не само аз се бях бъхтила за него. С една дума, полагаха ми се като на бивша съпруга. Точно с тях започнах бизнеса. Е, и брат ми вкарва някой лев в него.

„Сигурно пере мръсни пари чрез ресторантите на сестра си“ — помисли си Мила, но не го каза на глас. В крайна сметка, не беше нейна работа.

— Да, добре си живееш ти. Независима си! А у нас всичко решава мъжът ми.

— Голяма скука! — прозя се Ина изкуствено. — Поне добре ли се държи с теб?

— Да, не дава и прашинка да падне върху мен.

— На колко е?

— Вече наближава четиридесетте.

— Симпатичен ли е?

— Ами не мога да кажа, че природата го е наказала.

Нейният Веня беше не просто симпатичен мъж, а истински красавец. Висок брюнет с чертите на Ален Делон. Но имаше един недостатък, който за Мила беше доста съществен. Беше прекалено мекушав. Иначе всичко останало у него беше чудесно: добър, грижовен, с аристократично възпитание. Но в погледа му липсваше онази сила, която да предизвиква у нея трепетно благоговение, в чертите му я нямаше мъжествената твърдост, която да я кара да изпада във възторг. Да, тя го обичаше, постоянно му се възхищаваше, но в леглото не й носеше голямо удовлетворение. Тайничко си мечтаеше за силен, груб мъж, чиято необуздана първобитна сила да я кара да си губи ума по него.

— Обича ли те?

— Обича ме.

— Защо го казваш толкова тъжно?

— Ами не ми е чак толкова розов животът.

— Къде е сега мъжът ти?

— В Австрия.

— А теб защо не те взе със себе си?

— Замина по работа. А аз не мога да понасям деловите му пътувания. Като се върне, ще отидем на Сейшелските острови. Виж, там с удоволствие бих отишла с него.

— Значи днес си свободна жена.

— Нещо такова.

Да, наистина днес беше свободна като волна птица. Веня й се доверяваше напълно и затова не я ревнуваше. Едва ли бе наел частен детектив, за да я следи. Всъщност, какво я интересуваше това? Така или иначе, нямаше намерение да му изневерява.

— А на Хаваите искаш ли да отидеш? Още сега. — Ина се усмихна загадъчно.

— Ти какво, шегуваш ли се? — погледна я учудено Мила.

— Ами… предлагаме един специален коктейл, специалитет на заведението. Като го изпиеш, такъв кеф ще ти стане! И на Хаваите ще отидеш, и в Кипър, и в Анталия, ако щеш.

— Наркотици ли имаш предвид?

— Нещо такова — не отрече Ина. — Изпадаш в делириум и виждаш много готини халюцинации. Страхотно нещо е. И не е евтино. Но най-важното е, че не можеш да се пристрастиш към него.

— Да бе, не на мене тия — махна с ръка Мила. — Всички казват така, но веднъж пробват ли, край, няма връщане назад.

Тя знаеше доста за наркотиците. По-малката сестра на Веня беше вече от две години на хероин. Някакви мерзавци й дали уж да пробва. Само веднъж се боцнала и край, беше пристрастена наркоманка. Никакви клиники и супер методи на лечение не можеха да й помогнат да спре.

— Абе по принцип е така, можеш да се пристрастиш. Със сигурност обаче не става от веднъж или два пъти. Гаранция ти давам за това. Впрочем, щом не искаш, недей.

— Не искам.

— Забрави за това тогава.

Старата й дружка не искаше да пробва никакви специални коктейли. Виж, с удоволствие би изпила едно мартини. Лека, приятна напитка. Вярно, че беше с колата, но нали все пак се бе видяла с най-добрата си приятелка от училище. Още повече че чаша с два пръста алкохол в нея беше нищо работа.

Беше се настанила удобно на сервираната маса, слушаше дърдоренето на Ина и бавно отпиваше от мартинито си. Не обръщаше никакво внимание на посетителите, а те бяха малко. Появиха се някакви момчета с навъсени волеви лица и сурови погледи. Във всяко тяхно движение се усещаше самоувереност. Повикаха сервитьорката с небрежно щракване на пръсти и си поръчаха. Изглеждаше, сякаш са стари клиенти.

Единият от тях заинтригува Мила сериозно.

Ето, това беше готин мъж! — с груби черти, некрасиво лице, силен поглед и най-важното — истински мъжествен чар. Точно това, което караше стомаха й да се свива на топка от вълнение. Никога не бе могла да устои на такъв тип мъже.

— Бива си ги момчетата, нали? — закачливо я попита Ина.

Тя също ги беше забелязала.

— Бива си ги — кимна бившата й съученичка, впила омагьосан поглед в мъжа, който й бе харесал най-много.

— Ей, приятелко, какво ти става? — лукаво й се усмихна Ина.

Тя проследи погледа й и естествено, веднага си направи съответните изводи.

— Какво трябва да ми става? — Мила изпи последните капчици мартини в чашата си.

— Като гледам, май ти се вършат лудории…

Така беше, не би се отказала от една луда нощ с този мъж.

— И така да е, кой може да ми забрани да го направя!

Мъжът й бе в командировка, никой не е я чакаше вкъщи.

Нямаше кой да я спре да завърти една любовна интрижка. Ина на драго сърце би й направила компания.

— Ами чудесно тогава! Между другото, мога да те запозная с брат си, ако искаш — сякаш просто ей така подхвърли тя.

— Че защо ми е да се запознавам с него? — сви рамене Мила.

— Знаеш му името, но никога не си го виждала.

— И какво от това?

— Ами това, че в момента си зяпнала точно него — каза Ина с игриво намигване и стана от мястото си.

Насочи се към масата на момчетата с важна походка, поздрави ги небрежно и прокара пръсти през косата на брат си. Каза му нещо на ухо. Онзи се обърна и погледна Мила. Май я хареса.

Ина се върна при нея, хвана я за ръка и я заведе на другата маса. Там вече бяха сложени още два стола.

— Сядай, красавице! — Игнат посочи на Мила мястото до себе си.

Държеше се по-скоро господарски, отколкото като джентълмен. Но тя не обърна внимание на грубите му маниери.

— Благодаря! — отвърна сухо и се настани.

— Какво ще пиете? — Оглеждаше я с откровено разсъбличащ поглед.

Мила се изчерви от вълнение.

— Мартини…

— Хайде да пийнем от нашия специален коктейл — усмихвайки се интригуващо, предложи Ина.

— Аа, „Жар-птица“ ли! — възкликна Игнат. — Ей!

Повика сервитьорката с щракване на пръсти и й поръча.

Тя изчезна някъде и след няколко минути се върна с поднос в ръка, върху който бяха наредени пет високи чаши с резенчета лимон и сламки — всичко както си му е редът.

Мила реши да не се прави на капризна. Взе коктейла, лапна сламката и отпи от сладникавата алкохолна напитка. Вече не мислеше, че е с кола и не трябва да сяда пийнала зад волана. А след около десетина минути вече не си спомняше абсолютно нищо — коя е, къде се намира, защо е дошла тук… Мислите й бяха погълнати изцяло от Игнат, който седеше насреща й и я изгаряше с похотлив поглед. У нея се надигаше някаква мощна вълна на първично влечение. Изведнъж го пожела толкова силно, че беше готова да му се отдаде направо на масата.

След малко Ина я хвана за ръка и й помогна да стане. Игнат също се надигна от мястото си. Приятелчетата му останаха на местата си.

Тримата си тръгнаха. Ина живееше на две крачки, стигнаха до блока й пеша. Качиха се с асансьора на етажа и влязоха в просторното антре на луксозно обзаведен апартамент. Игнат беше прегърнал Мила през кръста. Тя не се дърпаше, тъкмо напротив, притискаше се силно към него.

Притисна се още по-силно, когато седнаха на дивана. Игнат се засмя и най-безцеремонно мушна ръка под полата й. Тя ни най-малко не се възмути, а разкрачи още по-широко краката си. В този момент усети как ръката му започва да смъква бикините й.

Беше спала с много мъже досега, но нито един не я бе обладавал толкова грубо и необуздано. Бе на върха на щастието.

„Жар-птицата“ така разпали страстта й, че беше готова да се чука с няколко мъже едновременно. Но разполагаше само с Игнат. Водовъртежът на най-разюздения секс, който въобще беше правила, я завъртя във вихъра си и я повлече някъде дълбоко, дълбоко надолу. Преживяването беше невероятно…

Дойде на себе си чак сутринта, след като бе поспала малко. Лежеше в леглото на Ина. Беше сама. Игнат го нямаше до нея. За сметка на това като по поръчка в стаята влезе сестра му — с рошава коса, размазан под очите грим, изтрито червило и завеян поглед.

— Е, какво, скъпа, повесели ли се? — попита я съвсем непринудено.

— Да ти кажа честно, изобщо не съм очаквала такова нещо от теб! — възмутено възкликна Мила.

— Какво не си очаквала?

— Дайте да пием „Жар-птица“, та „Жар-птица“. Да ми беше казала веднага, че след това се превръщаш в разгонена кучка.

— Ами ти и без това го искаше Игнат — невъзмутимо я парира Ина.

— По принцип беше така — не оспори Мила.

Нямаше какво да си криви душата — беше й хубаво, много хубаво даже. А „Жар-птицата“ само бе подсилила тези усещания.

— „Жар-птицата“ е много готино нещо — прозя се Ина. — И аз се повеселих в съседната стая с моето гадже. Преди малко изчезнаха с Игнат някъде по работа. Знаеш ли какво — каза тя и заговорнически присви очи, — да му ударим по още една „Жар-птица“, а?

— А, не, стига толкова! — отсече Мила.

— Както искаш.

— Трябва да се прибирам.

— Че кой те спира? — каза Ина и с мързелива походка излезе от стаята.

Мила стана, облече се, взе чантата си и излезе от блока. Ягуарът й я чакаше до входа. Някой се беше погрижил да го докарат от ресторанта.

Игнат Ковальов, тоест мафиотският авторитет с прякор Ковача правеше оглед на пехотата си.

Добре се бе позабавлявал вчера. Такава готина мадама, направо ум да ти зайде. Мила, бивш фотомодел, сега жена на някакъв бизнесмен. Нямаше да е лошо пак да му сложи рога на този балък.

Момчетата се бяха събрали в парка на едно затънтено място, далеч от любопитните погледи на минувачите. Бяха с шест коли: чероки, два джипа „Мицубиши Паджеро“, три беемвета петици. Всички бяха почти нови. Това беше служебният транспорт на групировката му. Пред всяка от тях стояха по четирима борци. Единствено пред черокито, с което пътуваше самият Ковача, бяха двама: шофьорът и Дебелака.

Общо разполагаше с двадесет и две момчета. Това беше цялата му бойна сила. За всеки имаше по един пищов, с автомати също се бяха запасили, разполагаха и с два гранатомета, а патроните и гранатите — с лопата да ги ринеш. Целият този арсенал беше скрит в тайна щаб–квартира.

Всичките му момчета бяха яки като бикове и до един бяха доказали способностите си на практика. Някои, както и самият бос, вече бяха минали през затвора. Но като цяло повечето имаха чисти биографии. Добре е биячите ти да не се водят в регистрите на ченгетата, така няма как да се сравнят отпечатъците им.

Но чистите биографии на неосъжданите момчета бяха само на пръв поглед неопетнени. Почти всички бяха участвали в касапницата по време на войната със Зъба. Много кръв се бе проляла тогава. За сметка на това сега Ковача си имаше район, в който се чувстваше пълновластен господар. На негова територия се намираха три склада за търговия на дребно, няколко пазара, около четиридесет магазина от различен калибър, ресторанти, кафенета и т.н. С една дума, имаше откъде да събира данък. Освен това държеше под контрол един хотел, солиден хотел. Там работеха неговите жрици на любовта, пърхаха като пеперудки над клиентите. Държеше също и три салона за масаж с три нива на обслужване: традиционен секс, орален и анален.

Между другото, по времето, когато този хотел още го държеше Зъба, на плочките пред него си изкарваше хляба Ина. Тогава беше в затвора и нямаше кой да я наглежда. Но сега тя бе влязла в правия път. Имаше три ресторантчета, които отвори със собствени средства и част от общата каса на групировката.

В тях се събираха основно техни хора. Особено ценен беше специалитетът на заведението — коктейлът „Жар-птица“, който представляваше смес от шампанско, сок от кайсии и най-важния компонент — сивия прашец „секспирин“. Името му бе дадено лично от Ковача.

Впрочем, той имаше пълно право на това. Синтеза му бе поръчал на един наркоман с химическо образование. Прашецът представляваше синтетичен наркотик, приготвен от обикновени лекарства, които могат да се намерят във всяка аптека. Като реланиума например. Само че химикът беше направил съставката съвършена — нямаше нищо излишно в нея, не предизвикваше никакви странични ефекти. С една дума, мечта за всеки наркоман. Не беше нито много скъп, нито много евтин за добиване. От хероина на човек му става по-хубаво, но секспиринът имаше ефект и върху половата активност. Чак зъбите започват да тракат на този, който го приеме. Жените направо полудяваха, изнасилваха мъжете наред. Но най-голямото му преимущество беше, че не е нужно да се внася отнякъде. Можеха да го произвеждат на място.

Ковача вече имаше една тайна лаборатория и химикът наркоман добиваше в нея сив прашец, та пушек се вдигаше. Вече се беше запасил с около пет килограма. Време бе сериозно да се заеме с разпространението му. Коктейлът не се броеше, той беше по-скоро глезотия.

Как обаче да стане, след като в неговия район с това се занимаваха хората на Ловеца? Така беше още от времето на Зъба, а когато Ковача зае мястото на покойника, не бързаше да променя нещата.

Ловеца беше авторитетен бос. Мафиотската му организация беше много силна, имаше връзки на най-високо държавно ниво, бол пари и мощна ударна сила зад гърба си. Наркомрежата му обхващаше цялата столица. Разполагаше с около двадесет „торпеда“. Хората му бяха много добре подготвени, с модерно оръжие и мъртва хватка. Освен това Ловеца редовно си цакаше на Ковача. Все пак наркодилърите му се подвизаваха на негова територия. Но това заплащане беше доста символично. Къде-къде повече можеше да изкара, ако сам се заеме сериозно с разпространението на наркотици.

На Ковача отдавна му минаваше тази мисъл. И също толкова отдавна беше взел на прицел Ловеца. Време беше да го изгони от териториите си. Но той нямаше да си тръгне просто така, по собствено желание. Щеше да се стигне до сблъсък между групировките, да се пролее много кръв. А сега в района му всичко бе мирно и тихо. Така не му се искаше да започва война, да рискува живота си. Но ако седеше със скръстени ръце и не докажеше силата си, рано или късно, щяха да го нападнат, да го избутат от мястото му. Ако не с Ловеца, с някой друг щеше да му се наложи да воюва.

Мила бе спала цял ден. За сметка на това не я хвана сън цяла нощ. В съзнанието й постоянно изплуваха някакви порно сценки. Припомни си всички мъже, с които някога бе правила секс — любовниците й, мъжът й. Неволно ги сравняваше с Игнат — брата на Ина, мафиотския бос. Не можеше да си криви душата, той бе най-добър от всичките й любовници. Страшно й се искаше пак да преспи с него. А ако пробваше пак „Жар-птицата“…

Искаше й се да стане, да се качи в колата и да отиде при Ина. Но това беше пълна лудост — беше нощ.

Съблазънта обаче се оказа по-силна. В крайна сметка Мила не издържа и хвана телефонната слушалка. Набра номера на Ина.

Вдигнаха слушалката след около десет минути.

— Даа… — провлачи Ина.

— Здрасти, Мила е…

— Аа… — Изглежда, беше надрусана.

Чуваше се, че в стаята свири някаква музика.

— Веселиш ли се?

— Аха…

— Къде е Игнат?

— Какво, да не ти липсва?

— Ами не много, но…

— Не много, но ти се е дочукало, нали — грубо й се изсмя Ина. — Идвай насам. Спретнали сме си готино купонче.

— А Игнат там ли е?

— Игнат го няма. Но има други момчета. И тях си ги бива.

— Ти луда ли си?!

— Е, хайде сега, защо се правиш на интересна?

— Не се правя на интересна.

— Аа, искаш Игнат. Добре де, ще уредя нещата. Ела утре. Към единадесет часа. Ще се разбера с него.

— Ще си помисля.

— Виж я ти, щяла да си помисли. Защо ми се обаждаш тогава?

— Ами… просто така…

— Просто така! Е, хайде, стига си ме будалкала. Ще затварям, скъпа, че искат да ми запушат устата вече — изкиска се безсрамно Ина. — Хайде, чао…

Затвори й телефона. Мила остана насаме с размислите си. Не, утре нямаше да отиде при Ина. Щеше да мине някак и без Игнат.

Ковача се видя с Ловеца лично. На неутрална територия. Не се срещнаха извън града в обкръжението на бойците си — нещата още не бяха стигнали дотам. Срещата им се състоя на едно езерце с бели лебеди.

И Ловеца, и Ковача бяха лежали в затвора — единият беше изкарал четири, другият пет години. И двамата бяха млади: единият на двадесет и шест, другият на двадесет и седем. Но само според хорското виждане. В кръговете, в които те се движеха, възрастта им се смяташе за преклонна. „Мафиотите не живеят дълго“ — този афоризъм се беше превърнал в народна поговорка. Затова Ловеца и Ковача бързаха да живеят, за една година вземаха от живота толкова, колкото един нормален човек не може да вземе за десет. И възрастта им се определяше не от годините, а от степента на авторитет в мафиотските среди и властта, която притежават. А те не можеха да се оплачат от липса на такива.

— Е, за какво искаше да си поприказваме? — сухо попита Ловеца, загледан някъде в далечината.

— Ами да ти кажа, братле, свободата ме влече нещо — жлъчно се усмихна Ковача.

— В смисъл?

— Не искам хората ти да си играят повече в моя пясъчник. И ти да ми пикаеш в гърнето…

— Остроумничиш? И защо така? — Личеше си, че Ловеца е напрегнат.

— С една дума, повече нямаш работа на моя територия.

— Искаш да пласираш твоята стока, така ли?

— Позна.

— Какво ти стана изведнъж? Нали досега живеехме мирно и кротко, винаги сме се разбирали.

— И сега ще живеем мирно и кротко. Но далече един от ДРУГ.

— За това грешиш, братле. Ние с теб сме вълци. А вълците живеят мирно само когато са от една глутница. Когато обаче един се опитва да изгони побратим от глутницата, тогава всички се нахвърлят един върху друг и си прегризват гърлата.

— Аз не те гоня от глутницата. Моля те да се махнеш от моята територия. Моля те с добро.

— Само че аз няма да си тръгна с добро, ще има да чакаш. Нали знаеш, ако подадеш пръст, може да ти захапят цялата ръка.

— Знам. Извинявай, но нищо не мога да направя по въпроса. Значи се разбрахме, нека хората ти да не идват повече при мен.

Ковача обърна гръб на Ловеца и тръгна към колата си.

— Да знаеш, братле, че не сме се разбрали — чу той зад гърба си.

Но това не го спря. Бе казал всичко, което имаше да казва. След като Ловеца не искаше да го чуе, явно нямаше да може да го убеди само с думи.

Настроението му след срещата беше от лошо по-лошо. Затова Ковача реши да се разведри малко в „Омега“.

И отиде. Искаше просто да поседи, да пийне водчица. Но срещна Ина, а с нея беше и Мила. Седяха си двете и си лафеха нещо.

Веднага щом го забеляза, Мила грейна като слънце. Той, нямаше какво да си криви душата, също й се зарадва. Настроението му много бързо се оправи. Готино гадже беше, красавица, такива не се срещаха на всяка крачка. Освен това го желаеше до полуда. Личеше си само по премрежения поглед, с който го гледаше.

Мила не искаше да ходи при Ина, но краката сами я поведоха към колата, ръцете й сами завъртяха волана.

А Ина съвсем спокойно я чакаше вкъщи. Още от вратата й се оплака, че не могла да се разбере с брат си за среща. Но нищо, той скоро трябвало да се появи в „Омега“.

И тръгнаха към ресторанта. И наистина, не след дълго Игнат се появи. Веднага щом ги мерна, тръгна към масата им и седна при тях. Нагло подпря тежката си ръка на рамото й, след това я прегърна през врата и я придърпа към себе си. Мила не се противеше. Търпеше грубостта му. Харесваше й да я търпи.

— Да му ударим по една „Жар-птица“? — попита Ина и присви очи, предусещайки насладата от коктейла.

Мила не реагира така емоционално, но не се отказа от предложението на приятелката си. Само кимна в знак на съгласие.

Скоро сервираха коктейлите. Мила изпи своя и моментално се опияни.

В нея пламна истинска жар-птица, която изгори плътта й с огъня на страстното желание. Игнат стана и се насочи към изхода, а тя тръгна след него като кученце. Дори не обърна внимание, че чашата му беше останала почти пълна.

Той я качи в колата и я закара в апартамента си.

Нахвърли й се като гладен вълк още щом пристъпиха прага. Мила дори не успя да се опомни и роклята й полетя нанякъде. Остана само по бикини, които изчезнаха веднага след роклята.

Игнат я сложи в неудобна поза и я облада грубо. Мила не се възпротиви. Страхуваше се да го направи. Ами ако той изведнъж спреше?

Този път се срещнаха извън града на едно затънтено местенце, където нямаше кой да попречи на разговора на двама авторитетни босове. Придружаваха ги по десет здраво напомпени момчета с пушки-помпи и от двете страни, но присъствието им не беше пречка, а по-скоро застраховка. Макар че зависи кой как го възприемаше. За Ковача например десетимата бабаити на Ловеца бяха пречка за притискане на противника.

— Ловец, ти какво, не схващаш ли? — Погледът на Ковача беше изпълнен със заплаха. — Нали ти казах, че не искам повече твоите изроди да се шляят на моя територия.

Вече беше уредил всичко за разпространението на секспирина. Нещо повече, и с хероин се бе снабдил. Намериха момчета, които да се занимават с пласирането. Клиенти в района колкото щеш, наркодилърите на Ловеца работеха с тях вече от няколко години — зарибяваха ги, коткаха ги, разширяваха мрежата. А сега всички наркомани щяха да купуват стоката на Ковача. Отдавна му беше време.

— На мен ми е все едно на кого какви си ги приказвал — нагло заяви Ловеца. — Нали ти казах, не сме се договорили за нищо. Както си е било, така ще си бъде и занапред.

— Нещо не си познал, мой човек! — На Ковача направо му идваше да хване пушката и да му направи червата на решето.

Ако го стореше обаче, ония щяха да го гръмнат.

Ловеца също едва се сдържаше да не изпразни пълнителя в противника си. Но и на него не му се умираше.

— Ще я видим тази работа…

Ловеца се изплю в краката на Ковача, пренебрежително се подсмихна и му обърна гръб. Спокойно, с бавна стъпка тръгна към момчетата си, които бяха застанали нащрек и само чакаха знак за начало.

Напрежението между конкурентните страни беше стигнало пиковата си точка. Едно неправилно движение или дума и край, щеше да започне жестоката касапница — свистене на куршуми, оглушителен гърмеж на картечници, планина от трупове… Но всичко се размина мирно. Изпратен от ненавистния поглед на Ковача, Ловеца се качи в джипа си и запраши по черния път. След него по колите се качиха и пехотинците му.

Ковача и мутрите му останаха сами на поляната. Никой не беше пострадал, всички бяха живи и здрави. Но напрежението не спадна. Всеки от тях предчувстваше, че ще се случи нещо лошо. Срещата бе приключила, но това беше само началото…

С Игнат й беше хубаво. Мила почти не съжаляваше, че е изневерила на мъжа си. Веня бе много добър човек, но не можеше да й даде тези силни усещания, от които плътта й имаше нужда. Впрочем вече знаеше как да го направи неотразим.

Днес той се бе върнал от командировка. Сега лежеше уморен на дивана, гледаше телевизия и си пийваше сладко биричка. Това беше любимият му начин за релаксиране. Но нещо не беше в настроение. Трябваше да го разведри малко.

С примряло сърце и палава усмивка на лицето, Мила взе от барчето бутилка шампанско, отвори я сръчно, без тапата да избухне, напълни две чаши и сипа в тях по малко от сивия прашец. Направи нещо като „Жар-птица“ в опростен вариант.

Ина наричаше този прашец „секспирин“ — много забавно име, и при това много точно. Мила не бе издържала на изкушението, когато й бе предложила едно пакетче от „палавото“ прахче.

„Жар-птицата“ й подейства почти веднага. На душата й стана толкова леко, всичко наоколо се оцвети в розови краски, сякаш изпадна в безтегловност. Изведнъж й се прииска да бъде с мъж. Имаше чувството, че ще умре, ако веднага не я обладаят.

Обзета от непреодолимо желание за секс, тя се приближи до Веня, застана на колене пред него, замърка като коте и потри буза в крака му. Мигом усети пръстите му в косата си.

— Липсвах ли ти, скъпа? — попита я нежно съпругът й.

Той се опита да стане, но тя не му позволи. От мило домашно коте изведнъж се превърна в похотлив хищник. И вече нищо не можеше да я спре. Дори не забеляза с какво изумление я гледа мъжът й, когато като освирепяла смъкна панталоните му.

— Ей, момче, шубе ли те е? Верно? Глупости са т’ва, дето майка ти ти го говори.

Един пубертет на около петнадесет години стоеше в средата на слабо осветено мазе с ръце в джобовете, с цигара „Марлборо“ в уста и поглед на възрастен. На изтърбушения диван пред него седяха други две момчета, същите нехранимайковци като него.

— Да бе, така си е, глупости са — съгласи се единият и погледна другаря до себе си. — Аз например вече съм пробвал поне десет пъти и нищо, даже не ми се иска.

Полумракът в помещението не позволяваше да се види блясъкът в очите на Петруха, който отдавна и много сериозно беше на хероин. Заедно с Валерка, изправен пред тях, трябваше да зарибят Мишка от техния двор.

Родителите на момчето бяха богати хора. Майка му си имаше собствен магазин, баща му също беше солиден човек. С една дума, пари имаха бол и Мишка намазваше по нещо. Ако започнеха да се боцкат заедно, балъкът все ще му подхвърля по някоя рубла за една дозичка. Самият той отдавна вече беше на нулата.

Освен това Валерка му обеща, че ако навият Мишка, ще получи безплатна доза като премия. Валерка беше голяма работа, винаги разполагаше с наркотици и изкарваше добри пари от това.

— Вървете по дяволите и двамата! — пренебрежително махна с ръка Мишка. — Трябва да се прибирам.

Оказа се костелив орех. Не беше никак лесно да го замъкнат в мазето, а още по-трудно беше да му промият мозъка. Но нищо, и по-упорити са пречупвали.

— Ами върви тогава! — Валерка не го спря. — А ти отивай да извикаш Алочка — разпореди на Петруха.

— Коя Алочка? — не се сдържа да попита Мишка.

Алочка беше една мадама от съседния двор. Петнадесетгодишна. Страшно гадже, а крачетата й — направо падаш. Петруха неведнъж беше забелязвал как Мишка точи лиги, като я види.

— Е, познаваш я, де. Блондинката от съседния блок, дето краката й започват от сливиците.

Мишка вече не бързаше толкова да се прибира.

Момичето беше на хероин от половин година. Дълго не можаха да я пречупят, но щом Валерка се захване с нещо, човек можеше да бъде спокоен, довършваше го до край. Алочка също я довърши тотално. В буквалния смисъл на думата. Тя невинаги имаше пари да се надруса, а много й се щеше. Така че Валерка от време на време я караше да спи с него. Понякога я подхвърляше и на компанията — да се порадват нещастниците.

Случваше се Алочка да му потрябва и в ситуации като тази. С нейна помощ щяха да успеят да навият Мишка. Ако стане, разбира се…

Не се наложи да я търсят дълго. Седеше на една пейка пред техния блок — чакаше да я повикат. Петруха я заведе в мазето. Голямото й стегнато дупе в къса поличка събуждаше животински инстинкти у мъжете. Но Петруха можеше само да си мечтае за нея. С такива като него Алочка не се занимаваше. Това, че я подхвърляха от време на време за радост на тълпата, беше вярно. Но имаше различни компании. Точно в тази за него нямаше място.

— Мишенка! — Алочка тръгна към него с отворени обятия. Цопна се на дивана и го прегърна.

Момчето замалко да свърши в панталоните, когато тя го целуна по устните.

— Оле, че това не е той! — отдръпвайки се от него, Алочка изписка.

Погледна Валерка стъписано.

— Казаха ми, че Мишка е тук…

— Как да не е Мишка? Той е. Ти какво, сляпа ли си, верно?

— Глупак такъв! — скръцна му със зъби тя. — Не виждаш ли каква тъмница е тук, нищо не се вижда. Мислех, че е дошъл моят Мишка.

— Ама и този Мишка не е лош — намигна й Валерка.

— Ами да! — Алочка огледа стъписаното момче с перверзен поглед и безсрамно прокара пръст през устните му. — И е вкусен… Само че аз си искам моя Мишка.

— Още ли не ти е писнал?

— Писна ми — измърка Алочка. — А този още не е… Искаш ли да се запознаем?

— Казвам се Миша — притеснено започна да се върти на дивана той.

— Ама че си глупав! Не ти говоря за такова запознанство…

— Тя има пред вид — сваляй гащите и давай да се опознаваме — изсмя се Валерка.

— Ама че си груб! Защо пък веднага да сваля гащите. Нее, първо ще се запознаем. Нали така, Миша? — Алочка се засмя и с бързо движение пъхна ръка в панталоните му. — Я да видим какво има тук! — изкикоти се тя. И веднага установи огорчено: — Ами нищо… Не му е станал.

— Ами ние ще вървим, а ти се постарай да стане.

Валерка излезе пръв от мазето. След него тръгна и Петруха. Но не се отдалечиха много. Влязоха в съседното мазе.

— Ще видиш, Алочка скоро ще дойде при мен — уверено заяви Валерка.

И наистина, цъфна някъде след около половин час.

— Всичко е окей! — подсмихна се победоносно. — Имаш ли дрога?

Валерка й кимна и извади от джоба си пълна спринцовка. Браво на Алочка, беше зарибила Мишка. Петруха вече беше убеден в това. Ако Валерка успееше да се вкопчи в някого, то за нищо на света нямаше да го изпусне. Какво да се прави, работата му беше такава.

Тръбата пристигна пред дискотека „Бетси“ с джип „Сузуки Витара“. Не беше голям, но на него не му трябваше голяма кола. Скъпа таратайка беше и лично негова. Имаше си парички, защо да кара някоя смотана лада деветка?

От две години вече работеше за Ловеца. И никога досега не бе съжалявал за това. При боса всичко беше пито-платено. Нито ченгетата закачаха наркодилърите, нито той им правеше проблеми. Всичко беше измислено и премислено.

Тръбата отговаряше за един от районите. Имаше си група от пласьори на наркотици. Занимаваха се не само с разпространение, но и разширяваха кръга от клиенти. Колкото повече наркомани имаха, толкова по-голям беше пласментът на стоката — сметката беше проста. Механизмът бе сработен до съвършенство. Всяко болтче и гайка си беше на мястото. Разпространението вървеше като по вода и нямаха никакви проблеми. Нямаше да е лошо, разбира се, ако винаги е така.

Тръбата погледна часовника си. Осем вечерта. Всеки момент трябваше да се появи Дъскорезницата и да му донесе парите от продадената стока. Точно така, ето го, идваше.

— При мен всичко е наред — гордо заяви шестнадесетгодишното хлапе, настанявайки се важно на предната седалка до него.

Но не се заседя много. Тръбата му пъхна в ръката малко пакетче, в замяна получи пари. Реши да не ги брои в колата — имаше време за това. Дори и да не бяха точно, Дъскорезницата, така или иначе, нямаше къде да му избяга.

Веднага след него се появи Валерка.

Сечеше му пипето на момчето, нищо, че беше на петнадесет. Работеше най-добре с клиентите. Едно беше да доставяш дрога на стари наркомани, а друго да зарибяваш нови хора. Валерка се справяше чудесно и с двете.

— Да ти кажа, липсват малко — каза той, подавайки парите на Тръбата.

— Какво, пак ли си черпил някого с безплатно сиренце?

— Аха, но заложих капана.

Сиренето е безплатно само в капана за мишки. Единствено идиот не би се сетил за това. А на идиоти му вървеше. Сега хранеше балъците със „сиренце“ даром, а като му дойдеше времето, те щяха да станат донори и щеше да започне да ги цеди за скъпата дрога.

— Другия път искам повече пари.

— Няма проблем — делово заяви Валерка.

— Е, хайде, изчезвай.

Следващата им среща беше след седмица.

Валерка слезе. Тръбата остана сам в колата. Край, стига работа за днес. Можеше да се прибира вкъщи.

Още не беше запалил двигателя и лявата предна врата се отвори. На празната седалка до него се намърда някакъв напомпен бабаит, облечен с елече. Имаше страшна мутра, злобни очи и миришеше на алкохол.

— Ей, к’во става тука, бе? — Тръбата небрежно разпери пръсти като ветрило.

Пренебрежителният му жест не изплаши натрапника ни най-малко.

— Изрод! — изръмжа той.

В същия миг Тръбата видя към него да лети юмрук. Дум! Пред очите му заискриха звездички, в устата му се появи остър вкус на ръжда. С втория удар бабаитът окончателно го извади от реалността.

Когато дойде на себе си, Тръбата беше в колата си, но не на шофьорското място, а на задната седалка. Ръцете му бяха приковани с белезници, устата му — запушена с парцал. И не бяха в града, а някъде сред природата. Листа на дървета шумоляха наоколо, птичките чуруликаха.

Но в момента изобщо не му беше да се наслаждава на природните красоти. Цялото му внимание беше насочено към двамата на предните седалки. Онзи, дето го нокаутира, седеше на седалката до шофьора, полуобърнат към него.

— Е, какво, глупако, свести ли се? — наежи се той.

— Какво искате? Пари ли? Вземайте всичко, което имам.

— Абе ти луд ли си, какви пари? Никакви пари нямаш — ухили му се през зъби другият, седнал зад волана. — Парите ти са у нас.

— Тогава защо не ме пуснете, а? — измрънка Тръбата.

Вече не размахваше небрежно ръце, не смееше да се зъби много. Беше изплашен. И страхът го бе накарал да си подвие опашката.

— Луд ли си, верно, как ще те пуснем… Трябва, разбираш ли, да си полафим малко с тебе… Отдавна ли бачкаш за Ловеца?

— Какъв Ловец, за какво говорите?

Прас! Един тежък юмрук се вряза в муцуната му и нещо изпука в устата му.

— Отдавна… — изфъфли той и изплю избития зъб.

— Ами веднага да беше казал така… С една дума, издаваш ни всичките си посредници и те пускаме.

— Какви посредници? — не разбра Тръбата.

— Ами тези, които доставят стоката. Или по-точно — дето я пласират. Е, разбра ме, с една дума…

— Абе да ви кажа, аз си се занимавам сам с всичко.

Доста необмислено изказване, което го лиши от още два зъба.

— Стига, стига, ще ви кажа!

Предаде и Дъскорезницата, и Валерка, и Пашка, и Сонечка, и всички останали, които работеха за него. Обясни им как да ги намерят.

— Всичко ли си изпя? — попита го единият бабаит.

— Всичко, като на изповед.

— Значи, ти такова, изповяда се вече. Това е добре — злорадо му се усмихна другият. — Хайде, Молох[9], време е.

В ръката на мутрата се появи пистолет.

Намираха се на някакво затънтено място, наоколо нямаше жива душа, и да вика, и да не вика — нямаше кой да го чуе. Пистолетът беше насочен директно в челото му. Беше без заглушител. Нямаше нужда от него.

— Недейте, нали обещахте да ме пуснете — разхленчи се Тръбата, прикривайки лицето си с длани, сякаш те можеха да спрат куршума.

— Ами пускаме те! На онзи свят.

Сатанинският им смях беше заглушен от шумния изстрел, който последва. Жестока болка разкъса главата му, късчетата съзнание в един момент бяха погълнати от тъмнината на вечността. И отново се чу сатанински смях. Но вече беше от онзи свят.

Максим бе смръщил вежди. Значи нещо се бе случило.

— Кого? — попита Ловеца.

Вече се досещаше какво ще му съобщят.

— Тръбата. Изхвърлили са тялото му на пътя пред блока им.

Значи от приказки Ковача беше преминал към действие. Бе загинал първият наркодилър, който работеше в неговия район. След него щяха да очистят още някого. Това ще продължи, докато територията на Ковача не се изчисти от хората на Ловеца. Не бива да го допуска. Значи трябваше да изчисти района от самия Ковач.

— Готви момчетата за акция — недоволно каза Ловеца.

— Чистка ли ще има?

— А ти какво мислиш, че ще му целувам задника ли на Ковача?

— Ясна е работата, трябва да го очистим. Но защо да изпращаме за това наши хора? Ще започнат да говорят, че вършиш беззакония.

— Абе какви беззакония, мамка му!

— Ами, както и да го погледнем, излиза, че нападаме територията на Ковача. Той ще излезе прав, кривите ще сме ние.

— И какво предлагаш? — намръщи се Ловеца.

На Максим не просто му сечеше пипето, той беше същински гений. Не беше от престъпните среди, а дилетант. От интелигентите. Но чаткаше страхотно нещата. Без него Ловеца беше като с отрязани ръце. И даже без глава.

— Ами намерих едни момчета, печени… Спецназовци.

— Искаш да кажеш, бивши спецназовци — поправи го Ловеца.

— Абе не, струва ми се, че още си бачкат. С една дума, искат да изкарат нещо допълнително момчетата.

— Ами ако е клопка?

— Изключено. Сигурен човек ми ги препоръча.

Максим каза името на известен в столицата мафиотски бос.

— Е, щом е така…

— Но вземат много скъпо.

— Колко?

— Ами зависи от поръчката.

— Трябва да изчистим територията от Ковача и бандата му. Така че помен да не остане от копелетата. С една дума, колкото ти поискат, толкова ще им броиш на тези нещастници, но искам Ковача и шайката му да изчезнат. Схващаш ли?

Слава Малцев се прибираше вкъщи. Не беше сам, имаше си компания — беше със Зинка. Готина мадама, и в леглото я биваше, и беше забавна. Какво да прави сам през нощта в едностайния си апартамент.

Само преди половин година Слава беше беден като църковна мишка. А откакто започна да работи за Ковача, се видя и с пари, и хората започнаха да го уважават. Сега си имаше апартамент, наскоро си бе купил кола — всичко както си му е редът. Пък и любовница си бе намерил. Какво друго му трябваше, за да каже, че живее добре?

Всичко му беше наред по принцип, само че понякога започваха да го мъчат страхове — ами ако го убият… Не, не, можеше и да го гръмнат някога, но не днес или утре, а примерно след около десетина години. А можеше пък да извади късмет и да му се размине изобщо.

Дори през ум не му минаваше, че му остава да живее още съвсем малко.

Прегърнал Зинка през врата, той извади ключовете от джоба си, но не успя да ги пъхне в ключалката. Някъде изотзад се появи човек с пистолет. Чу се сухо и тихо изщракване и Слава се свлече в краката на спътницата си с пробит череп.

Злия и Молоха работеха, както се казва, със запретнати ръкави. Трябваше да открият всички наркопласьори на Тръбата, лека му пръст, и да ги прикоткат на своя страна. Можеха, разбира се, да си направят и собствена мрежа за разпространение, но защо тепърва да изграждат нещо, което вече съществува. По-лесно беше просто да се реконструира старата система. Нямаше да им отнеме много време. Достатъчно бе само да намерят пласьорите на Тръбата и да си поговорят с тях. И край, от този момент нататък те щяха да пласират това, което им даде Ковача. Нямаше да се дърпат. Да не са идиоти, нали все лак знаеха на чия територия се подвизават.

Вече бяха намерили трима и си бяха поприказвали с тях. Всичко бе минало добре — никой не се бе опитал да се измъкне от предложението им. Бяха взели веднага първата партида от стоката и скоро неговият „секспирин“ и хероин щяха да се превърнат в пари.

— Е, какво, ще отскочим ли до някое кръчме? — попита Молоха Злия, когато вече съвсем се беше стъмнило.

Стига са тичали след тези пласьори, време бе да си починат малко.

— Абе ти не чу ли какво нареди Ковача?

— Е?

— Няма е, няма ме! — заядливо го пародира Злия. — Нареди да не се шляем по кръчмите и да забравим за сауните. Изобщо, винаги да сме в готовност.

Така си беше. Групировката им в момента беше във война с хората на Ловеца. А онзи тип беше доста сериозен съперник. Сто процента щеше да търси отмъщение за Тръбата, когото, между другото, точно Злия и Молоха го принесоха в жертва.

— Ами да върви по дяволите кръчмата. Дай да отскочим до квартирата на Юлка и Анка…

— Виж, това е добро предложение — бързо се съгласи Злия и даде газ.

Волвото бързо набра скорост, зави от главната улица в една пряка между блоковете.

Нито Злия, нито Молоха забелязаха, че след тях в същата уличка зави и стара жигула.

Те спряха в един двор между два пететажни блока. Жигулката спря до тях. Вече вървяха към входа, когато видяха да ги нападат трима с камуфлажи и маски. Държаха късоцевни автомати със заглушители. Нито Злия, нито Молоха успяха да разберат марката на оръжието…

Ловеца трябваше да излезе по работа, но никак не му се излизаше от разкошния му палат на „Рубльовско шосе“. Войната с Ковача беше в разгара си, а той не бе враг за подценяване. Вече бе загубил трима от своите и задължително щеше да отговори на удара. Ох, не му се тръгваше… Но нямаше избор.

Максим даде много добра идея. Началникът на охраната я хареса и пред къщата се строиха три абсолютно еднакви джипа. Ловеца седна в последния. В първите два се качиха въоръжените бойци.

Пътуваха през центъра на града и босът от време на време поглеждаше през прозореца. Даже се загледа в едно симпатично момиче. Да беше най-много на седемнадесет — слабичко, грациозно, с походка на балерина. Точно такива му бяха по вкуса. Ех, да можеха сега да спрат и да я метнат в колата…

Беше се случило преди почти четири години. Сега беше април, тогава бе краят на юни, по време на абитуриентските балове.

Беше с едни приятелчета, дето бяха лежали заедно в пандиза.

Двамата с Валята бяха излезли по-рано. Точно тогава бяха освободили Посечения и те отидоха да го приберат. Взеха го от затвора и тръгнаха обратно към къщи, към Москва. Пренощуваха при един приятел в някакво малко градче, а рано на следващата сутрин тръгнаха към столицата. Но не заминаха веднага. Случайно срещнаха някакво момиче. Хубаво. Ловеца веднага й хвърли око и им предложи да се позабавляват. Всички се съгласиха.

Падна страшна веселба. Какво ли не правиха с нея… Оправиха я във всички дупки. Но виж, в устата не можаха да й го сложат. Ловеца се опита, но зъбчетата й бяха прекалено остри. Веднага се сети за един стар затворнически метод — как се гавреха с гейовете и им избиваха зъбите с пулове за домино. Е, нямаше домино подръка, но за сметка на това му се намираше отвертка в багажника. И чукче намери. Общо взето, уреди нещата.

Захвърлиха мадамата полужива. Дали е оживяла, или не, този въпрос изобщо не го вълнуваше нито преди, нито сега.

Тогава го вълнуваше друго. Посечения и Валята си направиха групировка, а за него не се намери място в нея. Това никак не му се понрави и той се отдръпна от компанията. Сам си намери шест здрави момчета и си спретна своя. Още от самото начало се захвана сериозно с наркотици. С времето се издигна доста. При аверите му също всичко вървеше добре. Само дето вече ги нямаше — нито Посечения, нито Валята.

А сега го притесняваше само едно — как да оцелее в битката с Ковача. Хич не му се искаше да прави компания на старите си дружки на онзи свят.

Колата спря, но не да качи хубавелката с фигура на балерина, а просто защото имаше задръстване. За сметка на това в насрещното платно движението беше спокойно.

Но една от колите там изведнъж спря. Беше бяла лада четворка. Нещо думна от нея, за секунди проблесна пламък. Последва мощен взрив. Джипът, който беше втори в колоната, полетя във въздуха.

Единият телохранител изскочи от колата, насила издърпа Ловеца от задната седалка, метна го под гумите на джипа и го прикри с тялото си. Останалите бойци вече стреляха по ладата. Но не успяха да я улучат. Тя вече беше набрала скорост и нямаше как да я хванат на мушка.

Със сигурност, това беше опит за покушение върху живота на Ловеца. Но момчетата на Ковача не извадиха късмет. Унищожиха друга кола. Е, гений си беше този Максим. Идеята му беше брилянтна — да тръгнат с три еднакви джипа със затъмнени стъкла. Пробвай да познаеш в коя кола е Ловеца.

Бойците на Ковача не можаха да налучкат от първия път. А възможност за втори и трети опит нямаха.

Не беше лесно да се очисти Ловеца, хич не беше лесно. Но Ковача бе опитал въпреки всичко. Бяха предвидили по какъв маршрут ще пътува Ловеца, бяха предизвикали задръстване на шосето. Както и бяха предположили, кортежът на Ловеца щеше да кара в крайната лява лента. Четворката, в която седеше стрелецът с гранатомет, успя да стигне до мястото навреме. Битката думнал една противотанкова граната по средния джип. Изстрелът бил много добър. Но… Винаги има едно „но“. Ловеца пътувал в друга кола. Колко жалко.

Въпреки всичко бяха нанесли поражение на врага — бяха загинали двама телохранители на Ловеца и един шофьор. Трима, но точно толкова бе загубил и Ковача. Славик, Злия и Молоха бяха едни от най-ценните хора в групировката му.

Със сигурност, Ловеца не е наредил да преследват само биячите му. Трябваше му най-вече неговият скалп. Ковача обаче не пасеше трева. В района си имаше тайно убежище, за което никой не знаеше. Поддържаше връзка със света чрез нерегистриран мобилен телефон, чрез който можеха да отрият координатите му само ако използват четири дешифратора едновременно. А Ловеца не разполагаше с такива възможности.

Само Ася знаеше къде се крие Ковача.

Мила беше готина мадама, но на нея можеше да се разчита само за леглото, в реалния живот — не, не беше сигурна. Освен това си имаше мъж, нейни си грижи. А и сега изобщо не му беше до нея.

Виж, Ася беше друго нещо — много точно гадже. Че е симпатична, беше едно на ръка, но най-важното бе, че му беше предана като кученце. Не му трябваше много време да се убеди в това.

Може пък да грешеше и Ася да не беше толкова сигурен човек, колкото си мислеше. Но работата беше там, че никой не знаеше за съществуването й. Дори да се опитаха да влязат в следите му чрез някоя от мадамите му, щяха да търсят Леся, Ирка или Галя, бившите му гаджета. Много хора знаеха за тях, а за Ася на никого не беше казал. Само на Ина, родната си сестра. А на нея със сигурност можеше да има пълно доверие. Жива да я одерат, нямаше да каже къде е брат й.

Ковача хвана бутилката с текила и по навик отпи направо от нея.

— Игнат, защо пиеш толкова много? — попита го Ася.

Седеше в креслото срещу него и се мръщеше насреща му. Другите жени само това и чакаха — да се повеселят, да пийнат заедно, а след това да ръсят глупости. А тя не беше такава. Имаше сериозни намерения. Имаше нужда от него и затова толкова се безпокоеше и се грижеше за здравето му.

— Много ли? — погледна я той учуден. — На това много ли му викаш?

Беше изпил само четвърт от бутилката, а тя разправя, че било много.

— Погледни колко е часът — въздъхна момичето. — Още не е съмнало, а ти вече си с бутилка в ръка.

Наистина, беше осем сутринта. Тъкмо беше станал. И веднага бе надигнал бутилката. Ася, между другото, беше станала много преди него и му беше приготвила закуска.

— Добре де, нави ме — недоволно избоботи той. — До вечерта нито капчица няма да близна.

— Изобщо не трябва да пиеш. Иначе ще ти отрежат десния бял дроб.

Тя беше голяма умница, учеше в медицински институт. Бъдещ лекар.

— И защо точно десния?

— За да има място за черния.

— Аа… Черният дроб е сериозно нещо — почеса се по тила Ковача. — Добре де, обещавам ти, веднага щом свърши цялата тази галиматия, спирам алкохола.

— Ще видиш, че като спреш да пиеш, ще станеш друг човек. Е, хубаво, време е да вървя. И без това закъснявам вече. Закуската е на масата.

Ковача се протегна от леглото, за да я прегърне, но нея вече я нямаше в стаята.

Вече пет дни подред Мила беше вземала секспирин. И нищо, всичко й беше наред. В смисъл, със секса. Мъжът й изведнъж й стана толкова мил, че даже забрави за Игнат. А за какво друго може да мечтае една омъжена жена, освен за семейна идилия?

За да не предизвиква излишното любопитство на съпруга си, само тя употребяваше „Жар-птицата“. И веднага скачаше на Веня, не му даваше даже да се опомни. А той нямаше никакви проблеми със секса. Можеше да я задоволи напълно, дори в нейното състояние на вечен сексуален глад.

Веднъж, тъкмо беше изпаднала в пълен екстаз, някой позвъни на Веня. От работата. Проклети да са!

— Скъпа, спешно трябва да изляза — каза той с голямо съжаление.

Облече се и излезе. Мила остана сама.

Явно имаше някакви проблеми. Може пък да беше нещо много важно. Точно в този момент обаче грижите му не я вълнуваха. Вълнуваха я собствените й проблеми. Тъкмо беше изпила „Жар-птицата“. Правеше й се секс до смърт.

С Веня живееха в огромен апартамент, в който можеха да се поберат три стандартни. Естествено, беше направен ремонт по най-модерните технологии, мебелите бяха супер. Мъжът й наричаше апартамента пентхаус, защото се намираше на последния етаж. Имаше отделен вход, две тежки блиндирани врати, а оченцето на видеокамерата гледаше към входа. Всичко беше направено като в най-луксозните домове в Париж и Лондон.

На етажите по-надолу живееха съвсем обикновени хора в съвсем обикновени апартаменти. На Мила страшно й се прииска да преспи с някой съвсем обикновен мъжага.

Тя се сети, че един етаж по-надолу живее много симпатично младо момче. Беше спокоен като слон и на лицето му винаги играеше леко иронична усмивчица.

Имаше такъв тип мъже, които винаги се държаха важно и на ниво. С цялото си поведение внушаваха доверие в себе си и увереност, че могат абсолютно всичко и няма ситуация, от която да не намерят изход.

Въпросното момче спадаше точно към тази категория. Бе го разбрала веднага щом го видя. Той можеше всичко. И май точно той беше човекът, който ще реши проблема й. Не се искаше много…

Втора глава

Бяха минали няколко месеца, откакто Марта бе изчезнала. Никита я търси къде ли не, преобърна света, за да я открие. Внезапното й изчезване не му даваше сън и покой. Всичките му мисли, всичките му сили бяха насочени само към едно — да я намери. Но уви, опитите му бяха обречени на неуспех. Марта сякаш беше потънала в дън земя. Нямаше ни вест, ни кост от нея.

Продължаваше да я търси. И все още се надаваше, че ще я намери. Но нищо не се получаваше.

Живееше в апартамента й. Днес почиваше. Лежеше на дивана, пиеше минерална вода и гледаше телевизия.

Не работеше никъде. Нямаше смисъл, разполагаше с достатъчно пари. Пък и бе зает с много важна мисия. Стана частен детектив любител. Издирването му отнемаше много време, но все пак му оставаше някой друг час за почивка. Запали се по кикбокс, редовно ходеше на тренировки, тренираше и вкъщи. Бирата, водката и цигарите ги беше отказал. Предпочиташе да води здравословен живот.

На вратата се позвъни. Някакво вътрешно предчувствие го накара да стане моментално. Той скочи от дивана и хукна към вратата. Ами ако Марта се е върнала?

Но уви, през шпионката видя друга жена — млада, красива. Но не беше Марта.

Никита отвори.

— Здравейте — някак неестествено и маниерно каза красавицата.

И също толкова особено му се усмихна. В големите й сладострастни очи играеха палави искрици.

— Аз съм ви съседка…

— Да, виждал съм ви.

Позна я. Беше съседката, която живееше с мъжа си на горния етаж. Добре си живееха. Мъжът й бе преуспяващ бизнесмен.

Асансьорът не се качваше до техния етаж. Беше направена специална блокировка. Затова слизаха на етажа на Никита. Няколко пъти му се беше случвало да се сблъсква лице в лице с нея.

Бе му направила впечатление на строга и делова. Не приличаше на жена с леко поведение.

— Отдавна искам да се запозная с вас, младежо. Сам ли сте?

— Ами по принцип да.

— Е, какво, на вратата ли ще държите дамата?

— Влезте.

Нямаше друг избор, освен да свие рамене и да я пусне в апартамента. Не можа да спре нашествието на странната дама, която се насочи директно към хола. Никита я изпрати с озадачен поглед, пак сви рамене и бавно затвори вратата. Когато влезе в хола, ченето му увисна от изненада. Мадамата лежеше чисто гола на дивана. Вярно, беше се сетила да прикрие срамното място с роклята, а гърдите си притискаше с ръце.

— Е, защо стоиш там? — похотливо му се усмихна тя. — Ела тук, седни. Цялата съм твоя…

Сигурно си е мислела, че той ще й скочи на мига, като гладен звяр на парче месо, и затова се ядоса, когато Никита поклати отрицателно глава и каза:

— Извинявайте, но сте сбъркали адреса.

Можеше да сграбчи тази побъркана нимфоманка за ръката и да я изхвърли от апартамента. Но все пак беше жена. Освен това нищо лошо не му беше направила. Тъкмо обратното, смяташе да му подари великолепното си тяло. Ако беше някой друг, веднага щеше да се възползва от случая.

Но Никита си имаше Марта и нямаше намерения да й изневерява. А проблемът на тази незадоволена жена беше, че няма представа за това.

Никита просто се обърна, отвори входната врата и излезе от апартамента. Слезе на двора, постоя там няколко минути и се върна обратно. Съседката вече я нямаше. И за щастие не беше направила погром в изблик на ярост. Всичко си стоеше на мястото.

Мила никога нямаше да забрави това унижение. Беше готова да се отдаде изцяло на това момче, а той не се възползва и изчезна. Остави я сама.

И тя си тръгна. След петнадесетина минути вече му благодареше наум за това. Върна се мъжът й. Оказа се, че не е имало никакъв сериозен проблем и беше готов да пристъпи към съпружеските си задължения отново. Мила най-после задоволи сексуалния си глад.

На следващия ден се срамуваше от постъпката си. Дори не можеше да си представи, че се е държала като истинска курва, като абсолютна нимфоманка. Нали нямаше как да обясни на момчето, че е вършила всичко това под въздействието на „Жар-птица“. Логично беше да прокълне секспирина. И го направи. Но когато прашецът свърши, не можеше да си намери място.

„Да върви по дяволите, и без него ще мина!“ — казваше си тя.

Но самовнушението не й помогна. Веднага щом се появи удобен случай, отиде при Ина.

Бившата й съученичка си беше вкъщи и дори се зарадва, че й е дошла на гости. И защо да не й се зарадва?

— Какво, секспиринът ли ти свърши? — попита я едва ли не от вратата.

Мила беше смаяна. Откъде можеше да знае защо е дошла? Нямаше какво да си криви душата, наистина бе дошла за сив прашец.

— Защо реши така? — подозрително погледна приятелката си тя.

— Ами изглеждаш малко… — подсмихна се Ина.

— Какво, да не би нещо да не ми е наред?

— Ами не, всичко си ти е наред. Само че като гледам, май цяла нощ си правила секс като луда.

Ето значи какво било.

— Ами правих секс. И какво от това?

— С кого?

— Как с кого? Нали си имам мъж. И мъжът ми не е импотентен.

— И ти е хубаво с него?

— И още как!

— Слава на секспирина! — засмя се Ина.

Но смехът й бе някак странен.

— Дали имаш още? — внимателно я попита Мила.

— А ти как мислиш?

— Дай ми малко. Ще си платя. Колкото трябва, толкова ще ти дам.

В един момент Мила осъзна, че се страхува — ами ако Ина няма от вълшебния прашец?

— Ами… да ти кажа, нямам много. Една доза. В смисъл, ако се боцкаш.

— Как така, ако се боцкаш?

— А ти какво, още на „Жар-птица“ ли го караш?

— Ами да. Как иначе?

— „Жар-птица“ е бошлаф работа. Кефът не е същият. Виж, ако си го вкараш венозно, е съвсем друго. Искаш ли да пробваш? — Кой знае защо, долната челюст на Ина започна да потреперва леко.

— Ами добре — сви рамене Мила.

Защо се съгласи? Трябваше да откаже. Само си навличаше беля на главата с това… Някой й беше казал, че в живота трябва да се пробва всичко. О, нали точно Ина й го беше казала! Тя със сигурност е пробвала всичко. И нищо й нямаше, жива и здрава си беше. Нищо не й бе станало. На Мила също нищо нямаше да й стане. Само един път ще пробва и край…

Ина приготвяше разтвора с треперещи ръце. Мила седеше в кухнята и пушеше. Не мислеше за нищо друго, освен за секспирина. Интересно, какво ли ще усети, когато си го вкара венозно?

Най-после всичко беше готово.

Ина напълни две спринцовки — едната за нея, другата за Мила. Бяха стерилизирани, спазваше пълна хигиена. Нямаше нищо общо с антисанитарните условия, които, ако се вярва на телевизията, съществуват в наркоманските среди. Ина й нави ръкава, затегна ръката й над лакътя с шнур, напипа вената й и вкара иглата.

Усещането беше невероятно. Много по-силно от това, което изпитваше от „Жар-птица“. Сега наистина й беше много хубаво.

Отново я обзе желание да бъде с мъж. Беше толкова силно, че усети режеща болка ниско долу. Но откъде да намери мъж?

Не се учуди, когато приятелката й докосна с ръка гърдите й и започна нежно да ги масажира през блузата. Сякаш дори го очакваше. Отметна глава назад, притвори очи, застена тихо.

Ина докосна с устни ухото й. В този момент някой позвъни на вратата.

— Кой се домъкна пък сега? — Гласът на бившата й съученичка прозвуча като ехо, и когато стана, протегна ръце да я задържи. Но не можа.

— Кой е? — проехтя гласът на Ина от коридора. — Водопроводчикът ли?! — чу се пак гласът й и в него звучеше безумен възторг. — Идеално!

Резетата изщракаха и бронираната врата се отвори.

Иля Кривокон работеше от години в специалните служби и не за първи път изпълняваше оперативна задача. Беше минал през огън и вода, не малко кръв беше пролял — и своя, и чужда. В какви ли не жизнени ситуации беше попадал. Но такова чудо досега не беше виждал.

Срещу него стоеше симпатично девойче на около двадесет години, гледаше го с палав поглед и похотливо му се усмихваше. Беше облечена с късо пеньоарче и чехли на висок ток. Определено изглеждаше доста съблазнително и секси. Мушна ръка под коприненото си халатче и започна да се гали. Не беше трудно да се досети какво…

— Какви водопроводчици имаме само! — изчурулика тя и облиза с език сочните си начервени устни.

Това предизвика силно напрежение в слабините му.

— Оплакали сте се, че крановете ви текат… — едва се изтръгна от гърдите му.

— Оо! Не само крановете! — каза тя някак провлачено, като надрусан наркоман.

Чакай малко, ама тя май наистина беше надрусана. Ами да, очите й блестяха, зениците й се бяха свили…

— Мога ли да мина?

— Не може, а трябва…

Беше облечен в работни дрехи — изцапани стари панталони и червена карирана риза, с мазна шапка на главата. Но момичето не обърна внимание на вида му. Веднага щом прекрачи прага, се метна на врата му.

— Скъпи, нали си си взел маркуча?

Още преди да осъзнае какво става, ръката й започна да разкопчава дюкяна му.

Никога и никой досега не го беше посрещал така. Подобни сцени беше виждал само по западните порнофилми. А че работата вървеше към секс, Иля не се съмняваше. По-скоро можеше да стигне до…

— Гражданко Ковальова, престанете веднага! — нареди й заповеднически.

Бе дошъл не да й оправя крановете, а да я разпитва. Беше време вече да я уведоми за това.

— Ауу! Колко си ми страшен! — Момичето нямаше никакво намерение да се отдръпне от него.

Тъкмо напротив, притисна се още по-силно. Да не би да възприемаше строгия му тон като някаква забавна игра?

Наложи му се да приложи сила, за да се отърве от нея и да я отблъсне към ъгъла на широкия хол. Това обаче още повече я разпали.

— Оо! Явно искаш да си поиграем! — Отново облиза перверзно устните си с език.

Не се усмири дори когато в апартамента влязоха помощниците му. Бяха трима.

— Супер! С вас ще се позабавляваме, момчета! — каза тя и веднага му обърна гръб.

На външен вид той губеше много по точки пред Валера Зипонов, Коля Гладишев и Саша Ягодкин. И тримата бяха едри и високи мъжаги, с широки рамене, къси спортни прически, тъмни слънчеви очила. Освен това бяха облечени много стилно — със скъпи двуредни костюми, ушити по специална поръчка. В никакъв случай не приличаха на водопроводчици.

Момичето се хвърли към тях с широко отворени обятия, но върху ръцете й щракна чифт белезници. Валера беше много добър по тази част. Както и във всичко останало.

— Ау, страхотно!

Оковите не отрезвиха ни най-малко развилнялата се нимфоманка. За нея това беше само продължение на играта.

— Млъквай! — Коля я зашлеви силно с опакото на ръката.

Тя полетя към стената, но се задържа на крака.

— Ей, какво ти става, бе! — Погледът й се изпълни със злоба.

Но това беше само за момент. След малко в очите й отново заиграха палави искрици.

— Момчета, мнооого сте готини — провлачи тя и прати на всички по една въздушна целувка.

Тази жена беше луда. Или много надрусана.

Иля беше дошъл при Ина Ковальова да търси брат й — мафиотския бос с прякор Ковача.

Неговото убийство му бе поръчано от друга мутра — наркобоса с прякор Ловеца. Поръчителят се бе опитал да остане в сянка — разговаряха чрез посредник, който също пожела да запази анонимност. Но можеше ли да се скрие нещо от Иля, с неговите връзки и възможности…

Той знаеше защо се бяха хванали за гушите тези два вълка. Но причината за конфликта им изобщо не го интересуваше. Поръчаха му да премахне Ковача и да изчисти района от хората му. Хонорарът беше петдесет хиляди долара — за по-малко работеха само глупаците. Ако го хванеха жив и го заведяха при поръчителя, сумата щеше да се качи с двадесет хиляди. Главите на биячите бяха оценени на десет бона в зелено за скалп.

Кривокон беше с двата крака в мафията. Освен основната си работа в специалните служби, той и доброволните му помощници правеха неоценими услуги на столичните мутри. Имаха всичко необходимо за това — опит, квалификация, служебни пълномощия, връзки, достъп до секретна информация и специална техника. Ако обаче станеше нещо непредвидено, можеше колегите им да ги заловят и да ги осъдят за доста годинки. Както и да го усукваха, те си бяха престъпници.

Въпреки това Иля не се смяташе за негодник. Дори да го правеше за пари, той всъщност прочистваше обществото от престъпната измет. Правеше това, което трябваше да върши според служебните си задължения, и то по много по-ефективен начин. С престъпниците можеш да се пребориш само с антидемократични методи — като ги разстрелваш без съд и следствие. Само тогава може да се въведе ред в една държава, в която мафията е над закона.

Вече не един мафиот бе пратил в гроба, но редовите граждани можеха да бъдат спокойни — за тях не беше опасен. Колкото и пари да му даваха, нямаше да отнеме живота на невинен човек.

Ина не беше виновна, че брат й е мафиот. Щеше да остане жива. Но виж, че щеше да се измъкне без физически травми, не можеше да гарантира. Във всяка работа ставаха грешки. Така че да го извини предварително…

— Къде е ненагледният ти брат? — Иля пристъпи плътно до нея и я стисна за гърлото.

Тя започна да се задушава, очите й се оцъклиха.

— Не знам — каза наплашена и задъхана до смърт, когато я пусна.

Най-после бе разбрала, че никой нямаше намерения да прави секс с нея.

— Ами припомни си.

Хвана грубо ръката й и я помъкна от коридора към хола.

— Ей, защо толкова грубо? — попита женски глас.

Той се обърна рязко и на прага на кухнята видя страхотна красавица. Сякаш слязла от корица на скъпо модно списание. По всичко личеше, че също е друсана. Очите й блестяха, перверзно облизваше устните си с езиче. Сигурно и на нея й се чукаше. С какво ли са се надрусали?

— Заеми се с нея! — нареди Иля на Саша Ягодкин.

По принцип нямаше да е никак зле, ако можеше да се заеме сам с нея. Страшно готина мадама, а и сама си го търсеше… Но сега не му беше до развлечения. Работата преди всичко. Виж, Саша можеше и да се позабавлява, ако иска.

Сложиха Ина да седне в едно кресло в хола.

— Е, какво, кучко, сети ли се? — попита я грубо Валера.

— Нищо не знам, ви казвам… Честно, не знам… А дори и да знаех, нямаше да ви кажа! — злобно прецеди през зъби тя.

— Веднага след това каза със стенещ глас: — Не мога да ви разбера, момчета. Педали ли сте, или какво, в крайна сметка? Не виждате ли, че ми трябва мъж, а?

Чак започна да се върти в креслото от нетърпение. А погледът й — изпълнен с безумно желание за секс.

— Ако искате всички накуп, нямам нищо против!

Със сигурност, такова нещо не му се беше случвало досега.

— Няма да проговори — поклати неодобрително глава Коля.

— Няма, наистина — съгласи се Иля. — Съвсем е изперкала мадамата.

Валера извади от джоба си една спринцовка и я сложи на видно място.

В нея имаше наркопан, препарат, който можеше много бързо да й развърже езика. Но дали беше съвместим с наркотика, който в момента блуждаеше в кръвта й?

— Какво е това? — изплашено попита тя.

— Отрова — обясни й спокойно Валера. — Две секунди и си на онзи свят.

— Боцкай ме, все ми е тая! — извика тя.

Изведнъж пъхна ръка между краката си и стенейки тихо, започна да се търка.

— Ей, а ако те изчукаме, ще кажеш ли къде е брат ти? — попита Иля.

Явно не можеше да издържи на гледката. Усети как оръдието в панталоните му става стоманено.

— Ще ви кажа — закима Ина. — Само че не знам нищо…

Тя продължи да се гърчи от удоволствие, но вече не в креслото, а на пода.

— С кого може да бъде?

— С Ася, с кого друг… — каза тя, сякаш бълнувайки.

— Коя е тази Ася? Къде да я намерим?

— Ася е приятелката на Игнат — продължи Ина. — Аз ги запознах. Учехме в съседни класове. Тя сама пожела да е с него. Той нямаше нищо против. А после като че ли се влюби в нея.

— Ася — тоест Настя, така ли?

— Аха, Настя Курбатова се казва… Бащиното й име не го знам…

— Брат ти при нея ли живее?

— Тя живее при родителите си, има и брат. Къде ще се съберат толкова народ там…

— Добре, кажи как да я намерим.

— Учи в медицинския институт. А днес трябва да мине през нас.

— Значи често се виждате, така ли?

— Почти всеки ден. Предава ми съобщения от брат ми.

— Значи сега живее при него.

— А ти как мислиш.

— Значи трябва да го знаеш къде е.

— Не знам, казвам ви. Ася може да пази тайна. Не е като мен. Е, хайде де, не мога повече…

— Презервативи имаш ли?

Иля се реши накрая. Щеше да оправи тази надрусана нимфоманка само защото му даде много ценна информация. Но в никакъв случай без презерватив. СПИН-ът бе плъзнал навсякъде, а наркоманите бяха от групата с повишен риск. Намериха се някакви презервативи.

Дори през ум не му бе минавало, че може да използва члена си като средство за изтръгване на информация.

Мила не можеше да мисли за нищо друго в момента, освен за този исполин с каменно лице. Сега за нея той беше повече от бог. Наредиха му да се заеме с нея. Той трябваше да изпълни заповедта. Тя щеше да му помогне…

— Ще ми пуснеш ли, коте! — подсмихна се той, когато тя му се нахвърли като освирепяла и започна да смъква нетърпеливо сакото му.

— Ще ти пусна, и още как ще ти пусна!

След сакото на кухненската маса беше метната и вратовръзката.

Стаите в апартамента бяха няколко. Спокойно можеха да правят секс в някоя от тях като нормалните хора. Но щеше да мине цяла вечност, докато стигнат до нея. А тя искаше да усети в себе си този мъж още сега.

Не беше лесно да се справи с Ина. Сигурно бе по-лесно да се укроти разярена лъвица, отколкото тази жена. Доста се поизпоти и под нея и над нея. Какви ли не пози изпробваха, а на нея все не й стигаше. Той вече грохна от умора, направо не можеше да диша, а тя сякаш тъкмо влизаше във форма.

Накрая Иля я остави, скочи от дивана и започна да се облича.

— Искам още! — викна тя истерично.

В такова състояние едва ли щеше да може да даде показания. Щеше да се наложи да вика помощ.

Той излезе в коридора, погледна в кухнята и видя Валера. До него седеше Саша и пушеше. На масата беше сложена бутилка водка „Смирноф“. Няма лошо.

— Къде е Гладишев? — попита той.

— Ами там, където бях аз допреди малко — подсмихна се Саша. — Ама че разгонена кучка, едва се отървах.

— Значи аз съм издържал най-много. Хайде, Валера, отивай да продължиш разпита.

— Защо не, ще го продължа.

На лицето му грейна доволна усмивка.

Другото момиче се казвало Мила. Тя буквално изнасилила Саша. Направо в кухнята. Сега с нея беше Коля, но вече в спалнята.

Иля и Саша изпиха по една, после повториха. И отново почувстваха прилив на сили в себе си. Можеха да продължат приключението.

— Само без групови изпълнения — предупреди той Ягодкин, когато онзи стана и уж тръгна към тоалетната.

И без това бяха попрекалили вече. Но кой можеше да каже, че сексът с Ина не е в интерес на работата?

Мила вече беше загубила идея кой колко пъти я е обладал. В началото се беше развилняла и им скачаше сама, но после се задоволи и не искаше повече да прави секс.

— Не искам повече — задъхано произнесе тя, вече напълно изтощена.

Поредният върху нея й кимна одобрително, изпразни се и изчезна, сякаш не го е имало никога. Тя остана сама върху застланото легло. Нямаше никакъв спомен кога са я пренесли тук от кухнята.

Лежеше по гръб, без да забелязва голотата си. Не искаше да прави повече секс, но все още се наслаждаваше на приятното усещане. Беше й хубаво.

Не чу как задоволяват приятелката й в съседната стая и как после някой й дойде на гости. Чу само някаква врява в коридора и вик. Но това сякаш не я засягаше изобщо…

След около два часа влязоха при нея. Бяха онези същите мъжаги, които се бяха погрижили толкова добре… Но този път нямаха намерения да правят любов.

— Обличай се! — заповядаха й грубо и метнаха дрехите отгоре й.

Мила послушно стана от леглото, облече се. Дори не се ядоса, когато върху ръцете й щракнаха белезници.

Заведоха я в кухнята. Откопчаха ги, но само за да ги закопчеят за радиатора на парното. Докато се опомни, върху устата й беше залепена широка лента лепкав скоч. Дори да мучеше, никой нямаше да я чуе.

Мяташе се насам-натам, опитвайки да се освободи, но нищо не се получаваше. След това се успокои. С безсмислен поглед гледаше към коридора през отворената врата. Видя как двама мъже в официални костюми излизат от апартамента. Водеха непознато момиче. Изглеждаше като смахната, очите й бяха безжизнени и оцъклени. Едва се държеше на краката си. Ина не беше с тях. Сигурно я бяха оставили в апартамента. Най-вероятно в същото положение, като нея самата, само дето са я приковали за парното в другата стая.

Първо излязоха двамата с момичето. После още двама. Единият носеше някакви ужасни панталони и риза. Но преди да си тръгнат, спряха за малко пред входната врата. Мила чу тихия им разговор, но слушаше с едно ухо:

— Къде ще го закараме после? — попита единият.

— Ами на Огулното езеро, къде другаде. При изоставената ферма, нали се сещаш.

— Да, сещам се за мястото.

— Ще го подържим малко там Ковача. Засега.

Входната врата се отвори и се затръшна. Мила не чу нищо повече.

В апартамента останаха само тя и Ина. Но нейната уста сигурно също бе залепена със скоч. Ако изобщо беше жива. При тази мисъл Мила изтръпна.

В четири и половина някой звънна на вратата — чуха се три продължителни, после две кратки и още едно продължително позвъняване. Трябва да беше Ася, нямаше кой друг да е. Без друго беше време да се появи вече.

Ковача отпи голяма глътка от бутилката, пресуши я до дъно и я метна в ъгъла. Поклащайки се, се насочи към входната врата и погледна през шпионката. Точно така, Ася. Но изглеждаше доста странно, сякаш беше пияна. Че какво лошо, може пък да си е пийнала малко медицински спирт в института. Сигурно имаха толкова много, че се чудеха какво да го правят.

Той отвори и веднага отлетя назад, повален от юмрука на някакъв здрав мъжага. Още преди да разбере какво става, силен удар в слепоочието го извади от реалността.

Ковача дойде на себе си в някаква кола. Шофьорът зад волана беше с бяла копринена риза. На предната седалка до него седеше мъж със сиво сако. А самият той беше заклещен на задната седалка между двама типове с костюми, които така го бяха затиснали, че нямаше мърдане.

„Ей, к’во става, бе?“ — искаше да попита той, но вместо думи се чуха само някакви нечленоразделни звуци.

Явно бяха залепили устата му със скоч.

— Свести се — сухо каза онзи от дясната му страна и дори не го погледна.

— Какво значение има? — присви рамене мъжът отпред. — И без това вече е труп.

Какви бяха тези глупости? Какъв труп? Та той все още си беше жив! Все още? Да, точно така, все още. Ковача се изплаши до смърт, ужасът проникна във всяка клетка на тялото му. Започна да се върти и да се дърпа, опитвайки да се измъкне от мъртвата хватка на двамата здравеняци. Силен удар по врата отново го накара да загуби съзнание.

Навън вече беше тъмно, когато в апартамента влезе някой. Може да бяха същите онези копелета, които я оставиха да се мъчи тук. А може да беше полицията или кой знае…

Мила започна да се дърпа нервно и да мучи.

Някой светна лампата в кухнята. Срещу нея стоеше двуметров бабаит с фигурата на Херакъл. Зад него като планина се извисяваше друг гигант.

— Гледай ти, тая мацка не сме я виждали — басово каза единият.

— Какво те интересува.

Първият се приближи до нея и дръпна лентата скоч от устата й. Тя се запъна и не искаше да се отлепва. Мила извика от болка.

— Какво, заболя ли те? Няма нищо, махнах я вече. Къде е Ина?

— Не знам — намръщи се Мила.

Никак не й беше приятно да разговаря с тази напомнена горила. А в момента мразеше всички мъже. Направо се ужасяваше при мисълта, че само преди няколко часа беше готова да се отдаде на всеки срещнат. И най-страшното бе, че го направи. Гадният секспирин беше виновен за всичко.

— Намерих я, ела тук! — чу се гласът на другия от съседната стая.

— Изчакай малко, коте, ей сега ще се върнем при теб. — Здравенякът я щипна леко по бузата, разтегляйки устни в крива усмивка, и тръгна по посока на гласа.

Сигурно бяха намерили Ина. Възможно ли беше да е мъртва?

Не, ето я, беше жива. Ина влезе в кухнята. Лицето й изглеждаше измъчено, разтриваше китките си, явно бяха отекли от белезниците.

— Ето къде си била значи! — някак странно й се зарадва тя и погледна през рамо към коридора.

— Ей, Бицепс, защо не си освободил и Мила?

— ’Що, трябва ли?

— Трябва.

Здравенякът с фигура на Херакъл се приближи, почовърка с някакво телче в ключалката на белезниците и те се отвориха. Разтривайки отеклите си ръце, Мила се изправи на крака и веднага се оказа в прегръдките на приятелката си.

— Жива си значи!

— Ти също!

— А брат ми са го… — посърна Ина.

— Какво „са го“?

— Говедата, които бяха тук, са го намерили. Откарали са го някъде. За всичко е виновна Ася! — Очите на Ина се изпълниха със злоба. — Тя го е предала. Ще я убия тая кучка!

— Само че без мен, става ли? Време е да се прибирам.

Отдавна вече трябваше да си е вкъщи. А беше все още тук.

Какво щеше да си помисли мъжът й?

— Да, разбира се, никой не те спира. Само че дай преди това да вкараме по една за изпроводяк.

— Да пийнем, така ли?

— Абе не, ние какво, да не сме деца! Да си вкараме по една доза.

— Луда ли си! Късно е вече.

А отвътре нещо я човъркаше: „Хайде, хайде, съгласи се! Толкова е хубаво, когато усещаш секспиринът да прониква в теб…“

Да, всичко беше чудесно. Но пак щеше да й се прииска мъж. Нали обаче щеше да се прибере, а Веня си е вкъщи…

— Стига глупости, как ще е късно! После нали се прибираш.

Ина разсъждаваше по същия начин.

— Ама за последно.

Стига толкова, повече нямаше да се боцка. Само още веднъж и край…

— Какво говориш, разбира се, че за последно.

— Искам да си взема един душ.

Вече не си спомняше колко мъже бяха минали през нея. Но това нямаше значение. Важното бе, че са осквернили тялото й. Дали ще може да измие цялата тази гадост от себе си?

— Разбира се. Ще ти дам и чисто бельо.

Когато излезе от банята, Ина вече беше приготвила разтвора и спринцовките бяха напълнени. Само че не две, а цели пет. Заедно с тях се набоцкаха онези тримата, дето ги освободиха.

Веднага щом секспиринът се разнесе из кръвта й, Мила загуби всякакво желание да ходи където и да било. Не я интересуваше нищо друго, освен здравеняка, върху чиито колене изведнъж се оказа.

Той я занесе на дивана и разпалено започна да сваля дрехите й, а тя само го подканваше да побърза…

Събуждането беше тежко и отвратително. Лежеше върху намачканите чаршафи между голите тела на мутрите. Тялото й беше лепкаво и мръсно от потта и засъхналата слуз. Усещаше силна болка отзад. Чувстваше се ужасно.

Ненавиждаше се. Още не можеше да повярва, че се е отдала пак на някакви непознати мъже. Този път обаче я бяха обладавали грубо, във всички пози и групово. Всичко това й се струваше като кошмарен сън. Така й се щеше да отмие цялата тази мръсотия от себе си.

Отново отиде в банята. Къпа се дълго, сякаш сапунът и шампоанът можеха да измият от нея не само телесната, но и душевната нечистотия.

— Хайде, ела да хапнем нещо — повика я Ина от кухнята, когато Мила излезе от банята. — Направо умирам от глад.

Мила нямаше нищо против. И тя беше гладна.

— По дяволите, идея нямам даже къде може да са замъкнали брат ми. Сигурно вече са го убили някъде — отчаяно каза Ина.

— Това е работа на Ловеца, гадината — сви юмрук един от мутрите. — Той е пратил говедата си.

В този момент Мила се сети за разговора, който неволно бе чула.

— На брат ти ли му викат Ковача?

— Да, това е прякорът му от дете.

— Чух един разговор между двама от онези, дето вчера сутринта бяха тук.

— Е, и какво? — напрегна се Ина.

В очите й проблеснаха дяволски искрици.

— Казаха, че ще закарат Ковача някъде на Огулното езеро, в някаква ферма там.

— Само това ли казаха?

— Да, само това.

— Защо мълча досега? — облекчено въздъхна Ина.

— Не си ме питала.

— Сигурна ли си, че си го чула? Може само да ти се е сторило.

— Сигурна съм.

След закуската Ина на бърза ръка събуди и другите здравеняци. Каза им, че знае къде да могат да намерят брат й. Онези се зарадваха и започнаха се обличат.

Тръгвайки, единият намигна на Мила.

— Много добре се справи снощи, коте. Пак ще се видим!

Всичко отвътре й се преобърна от гнусния му вид и гадната му усмивчица.

„Пак ще се видим…“ По-добре да се обеси, отколкото пак да се види с него.

Край, стига толкова, никакъв секспирин повече!

— Ина, няма ли още от прахчето? — жалостиво се обърна тя към дружката си.

Да, така трябваше, повече никакъв секспирин навън. Отсега нататък щеше да го използва само в домашни условия.

— Ще се намери. Но ще трябва да си платиш.

— Че какво, пари ли нямам?

Щеше да си го плати, да го използва вкъщи и когато дозата свърши, край, повече нямаше да има нужда от него. Време беше да се вземе в ръце. Бе се позабавлявала достатъчно.

Трябваше обаче да разбере една малка подробност.

— Ще ми покажеш ли как се прави разтворът?

Ще се боцне само веднъж. А след това ще продължи само на „Жар-птица“. И то само докато прахчето свърши, и повече никакво идване при Ина.

Закараха Ковача на Кочумското сметище още предната вечер. Там Иля си имаше свой човек, щяха да го подържат малко в къщичката на пазача, докато не дойде някой да го прибере.

А за него трябваше да дойдат хората на Ловеца. Но това щеше да стане, след като Иля се обади на посредника и му съобщи за залавянето на Ковача. И разбира се, тактично ще го помоли да си оправят сметките.

Щеше да се обади, но по-късно. Сега трябваше да свърши една друга работа до изоставената ферма на брега на езерото.

Идеята беше на Валера. Явно якият секс е активизирал мозъчната му дейност.

Познаваха мястото много добре и от позициите, които бяха заели, имаше добра видимост към пътя, по който всеки момент можеха да се появят колите с мутрите на Ковача.

Приковаха красавицата Мила с белезници за радиатора в кухнята и когато си тръгваха, нарочно си размениха няколко ключови фрази, предназначени за нейните уши. Надяваха се мутрите на Ковача да разберат колкото се може по-скоро за изчезването на боса си.

Ина не ги излъга, любовницата на Ковача наистина дойде при нея след лекции. И знаеше къде се крие авторитетният мафиот. Само че беше много трудно да я разприказват. Наложи се да използват паркопана. След като я инжектираха, езикът й се развърза веднага и тя ги заведе до апартамента на любовника си. После вече не беше трудно да го заловят.

Пуснаха Ася веднага щом откараха Ковача. Тя, разбира се, нямаше да си мълчи, щеше да вдигне врява. Мутрите щяха да се паникьосат, да отидат в апартамента на Ина, а Мила щеше да им каже всичко, което е чула. Хората на противника им щяха се юрнат към фермата и да се натъкнат на засада. За всеки убит щяха да вземат по десет хиляди долара. Колкото повече трупове — толкова повече пари.

Цяла нощ висяха в засада, а онези все не се появяваха. Мила може и да бе чула разговора им, но да е била още под въздействието на наркотика и да не му е придала особено значение.

Вече съмваше, а хората на Ковача все още ги нямаше. Време беше да свалят обсадата. Но Кривокон все още изчакваше. Ами ако момичето осмисли чутото чак сутринта? Но дали щеше да го каже на Ина?

През нощта той и помощниците му укрепиха позициите си в подстъпите към фермата. Беше жалко да ги напуснат, без да ги използват. По всичко личеше обаче, че нещата вървяха натам.

— Обект в сектора на наблюдение! — чу се гласът на лостовия през слушалката на радиостанцията. — Четири самовара.

Това означаваше, че мутрите са се появили. Бяха забелязани колите им. Значи не е било напразно, че клечаха цяла нощ в засада.

Това разпали войнския му хъс. Той зареди СВД-то и прилепи око към окуляра на мерника.

След като напуснаха апартамента на Ина, се бе преоблякъл, бе сложил костюм. Но след това отново му се наложи да сменя дрехите. В момента беше с камуфлажна униформа, с каквито бяха и помощниците му. Не си е работа да водиш позиционна стрелба с костюм за петстотин долара.

Иля погледна през прицела и видя четирите коли — джип „Чероки“ и три бавареца. Ако във всяка имаше по четирима, трябваше да се справят едновременно с шестнадесет бойци. А ако са по пет, ставаха двадесет. Дали нямаше да са множко за четирима стрелци? Можеше и да са много, но Иля не смяташе така. Той бе професионалист, помощниците му — също. Тези измислени бандити не можеха да им стъпят и на малкия пръст. Освен това внезапността на атаката играеше в тяхна полза. А и други изненадки им бяха приготвили.

Кривокон натисна копчето на дистанционното управление веднага щом водещият джип се изравни с дънера на съборения бор. Сякаш от недрата на земята с оглушителен тътен се издигна висок огнен стълб, вдигна колата във въздуха и тя се разлетя на парчета. Вторият взрив закачи багажника на беемвето след джипа. Третият гръмна, без да улучи целта: колата, за която беше предназначен, успя да забие спирачки навреме. Но беше пометена от ударната вълна. Парченцата от потрошеното предно стъкло би трябвало да са имали смъртоносна сила.

В разкъсания от взрива джип не беше оцелял никой. От бавареца с разбита задница изскочиха двама. От третата кола — трима. А от последната — цели петима. Общо десетима бойци. Трима бяха с късоцевни автомати, останалите с пистолети. Разчитали са, че ще се води престрелка от близко разстояние, но за съжаление попаднаха на засада. Бяха на двеста метра от тях — къде ти ще се справят с тези пушкала. Но виж, автоматите не бяха за подценяване.

Иля метна настрана дистанционното, прицели се и натисна спусъка. Изстрел. Куршумът се заби право в челото на оня първия с автомата. До него стреля и Валера — падна още един вражески стрелец, обливайки се в кръв. Влезе в действие и леката картечница ПКМ на Саша. Ръчният гранатомет РПГ-7 на Коля с грохот изстреля — една противотанкова граната по врага.

Бойците още не бяха успели да заемат позиции, а редиците им вече бяха оредели с четирима. Гранатите повалиха още един. Останалите петима не поеха риска да тръгнат в атака. Стреляха напосоки, отбранявайки се, и отстъпваха назад към единственото укритие — дерето. Но само трима успяха да стигнат до него.

Край, престрелката свърши. В ръцете на Валера моментално се появи портативна видеокамера. Първо засне бойното поле отдалече, а след това с Коля и Саша отидоха до взривените коли. Иля пак долепи око до оптичния прицел — ако стане нещо непредвидено, трябваше да пази гърба на момчетата. В колите или някъде до тях беше възможно да са останали ранени бойци. Щяха да ги довършат, а после да заснемат на касета убитите, за да докажат успеха на операцията пред посредника на Ловеца.

За всеки покойник — по десет хиляди долара. Тази формула беше в главата на Иля, когато се свързваше по джиесема с човека на Ловеца. Освен това седемдесет бона за Ковача, към когото с момчетата му щяха да тръгнат всеки момент.

Жора Банников някога беше работил в милицията като началник на пътен патрул. Ползваше се с добра репутация, докато в един момент не се пристрасти към алкохола. Оттогава всичко тръгна надолу. Пропи се, изгониха го от работа. Стигна дотам да работи на бунището. Пак добре че не стана клошар. Но въпреки всичко беше паднал почти до това ниво. Стана пазач на сметището, имаше едно фургонче с пристройка към него. Беше въоръжен с пушка едноцевка за защита на народната собственост от разхищение. Освен това разполагаше и с щат от охранители клошари. Поселището им, състоящо се от няколко ръждясали фургона, се намираше на две крачки от бунището.

Жора не бе спрял да пие, но си вършеше работата съвестно. Когато му доведоха оня здравеняк с очи на престъпник, той разбра, че този ден не трябва да близва нито капчица. Трябваше да пази това момче като зеницата на окото си. Едни познати му платиха, за да го наглежда. Цели двеста долара му дадоха. Трябваше да докаже, че си е заслужил парите, и да свърши работата както трябва.

А му се пиеше, та две не виждаше. Но нали си имаше помощници — Шнура и Питката, двама клошари. Бяха му предани като кучета.

Остави ги в пристройката да пазят пленника, а пък той… Какво му пречеше да си пийне, след като работата беше организирана както трябва?

В момента Ковача изобщо не мислеше кой и как го е предал на тези изроди, които го докараха тук. Интересуваше го само едно — да се измъкне от тази тъмна и воняща дупка.

Но как да го направи, след като трябваше да мине през съседната стая във фургона, където седеше чичка с физиономия на ченге, пък имаше и оръжие. А ръцете и краката на Ковача бяха завързани здраво с тънки, но дяволски яки въжета. Възлите бяха направени така хитро, че при всяко по-рязко движение тъничките въжета се врязваха още по-силно в плътта му.

Мъжът с оръжието като че ли имаше намерение да запива. В помощното помещение, където беше Ковача, изведнъж се появиха някакви вонящи изроди с дебилни физиономии. По дяволите, бяха клошари. Страшен майтап наистина, клошари да охраняват Ковача. Направо да паднеш от смях!

Клошарите седяха мълчаливо и го пронизваха с алчните си погледи. Ковача също не можеше да им каже нищо — устата му беше залепена със скоч. А да ги гледа, му беше противно.

Времето минаваше бавно. Мъжът оттатък все по-често налиташе на бутилката. От време на време влизаше при тях и всеки път залиташе все повече и все повече.

После захърка както си седеше на масата. Клошарите се убедиха, че е заспал, и веднага се заловиха за работа. На Ковача чак му секна дъхът от възмущение, когато мръсните им ръце започнаха да шарят по джобовете му. Пари търсеха дяволите, злато. Ето, единият се докопа до златния му ланец, скъса го. Другият свали златния пръстен с печат от пръста му.

Но тършуването не свърши дотук. Единият успя да пъхне ръката си в задния джоб на панталоните му и извади оттам двадесетдоларова банкнота. Е, това беше — нямаше с какво друго да се облажат.

Алчността им обаче се разпали още повече.

— Дай да му свалим панталоните — прошепна единият на другаря си. — Маркови са, американски дънки.

— И ризата му не е лоша, и якето също.

— Чакай малко, как ще ги свалим, нали е завързан.

— Абе лесна работа, ще го развържем.

За първи път през живота си Ковача изпита топли чувства към подобен род хора. Всъщност беше във възторг от глупостта им.

Алчността ги беше лишила от здрав разум. Първо се опитаха да развържат възлите, но те се оказаха прекалено стегнати. Затова извадиха един самоделен нож. Кръц — и отрязаха въжетата на краката му, клъц — и ръцете на Ковача бяха свободни.

Той, разбира се, не позволи да го съблекат.

Веднага сграбчи ръката на клошаря с ножа, дръпна го към себе си и със сила му удари една главичка в челото. Онзи само изпъшка тихичко и притихна.

— Ей, к’во правиш, бе! — започна да отстъпва назад другият.

Но и с него не му се наложи да се бави много. Хвана го за главата, стисна я здраво с две ръце като диня и със сила я заби в коляното си. За по-сигурно го удари още веднъж.

Клошарите бяха в безсъзнание. Ковача даже забрави да вземе ланеца и пръстена си от тях. Не му беше до това сега, а и времето го притискаше. Най-важното бе да няма проблеми с другия мъж.

Впрочем, можеше да не се притеснява за това. Той спеше дълбоко, оклюмал върху масата. Пушката беше до него. За собствено успокоение, Ковача я взе и го удари с приклада по главата.

Това е, вече можеше да върви. Но първо трябваше да си вземе дрънкулките.

На двора беше тъмно. Макар че… я чакай малко — това не беше двор, а някакво бунище. А наоколо, накъдето и да се завъртеше — гора. Но нали имаше някакъв път все пак. Следователно щеше да може да избяга.

Бавно и славно, Ковача пое по пътя към столицата, към родния си квартал.

Ловеца беше в добро разположение на духа. Стана късно, направи гимнастика, взе си душ, закуси хубаво и изпи едно кафе с цигара. След това се отпусна с един масаж. Всичко това му подейства много ободряващо и тонизиращо. А ето го и Маским, който бързаше да го поздрави, в очите му се четеше възторг.

— Край, шефе, спипахме го Ковача.

Хубава новина, наистина.

— Жив ли?

— Да.

— Къде е?

— На сигурно място.

— И по-точно?

— На Кочумското сметище. Там има пазачи, оставили са го при тях.

— Защо е там? Трябва да го доведете тук.

— Нали наехме спецове да го заловят. Не можеш да ги минеш лесно. Първо искат парите, Ковача ще ни предадат после. С една дума, искат да ги занесем на сметището.

— Ами занеси им ги, какво чакаш.

— Исках да се посъветвам първо с теб.

— А, ами да. Добре, отивай да доведеш Ковача. Вземи и пари. Разбери се с Тухлата да подбере най-добрите бойци. Около десетина, мисля, ще ти стигнат.

— Там… такова… машините на сметището работят. Ако го пречукаме, може направо да го метнем в боклука. Никога няма да го намерят. Освен това… — Погледът на Максим блесна от задоволство. — … спецовете казаха, че са пречукали и четиринадесет мутри на Ковача. Всичко са записали на касета като доказателство.

— Това е добре. Лошото е друго, че четиринадесет бойци по десет бона прави цели сто и четиридесет хиляди долара.

— И за Ковача седемдесет.

— Общо стават над двеста хиляди. Много са.

— За сметка на това с Ковача е свършено и шайката му вече я няма. Цялата му територия е в наши ръце.

— И въпреки това са много. Добре де, важното е ние да сме живи и здрави. А пари се изкарват.

Тъкмо каза това, и джиесемът на Максим звънна.

Той прилепи ухо към слушалката.

— Да… Как можахте!… Добре… Да, разбрахме се… Чао…

Той затвори телефона и погледна Ловеца.

— Станало ли е нещо?

— Спецовете се обадиха. Казаха, че Ковача избягал…

— Абе какви спецове са това, след като са позволили да им се измъкне! — злобно изсъска Ловеца.

— Ама случайно е станало. Казаха, че ще го хванат. И помолиха да им дадем парите за Ковача заедно с тези за четиринадесетте мутри.

Тази система на разплащане за килърските услуги напълно устройваше Ловеца. Макар че щеше да е много по-добре, ако можеха изобщо да не платят.

Ина го гледаше така, сякаш вижда привидение. От учудване очите й щяха да изскочат от орбитите. Вече не се надяваше да го види жив.

— Игнат! — викна радостно и се хвърли на врата му.

Не беше сама в апартамента. С нея бяха Дървеницата, Далаверата, Самура и Кавказеца — все момчета от неговата групировка. Те, разбира се, се зарадваха на Ковача, но лицата им кой знае защо останаха посърнали.

— Няма ги вече другите — сякаш го обля с леден душ Дървеницата. — Само ние останахме от цялата банда.

— Тебе… такова… някакви идиоти те отмъкнаха — започна да му обяснява Далаверата. — Ние се шашнахме, естествено. Нямахме идея къде да те търсим… А после Милка, приятелката й — той кимна към Ина, — ни подметна, че уж чула разговора на онези изроди. Говорели си, че искат да те закарат в някаква ферма. С една дума, пусна ни мухата и ние веднага й се вързахме. И се юрнахме с цялата банда към фермата. А там ни чакаше засада. Взривиха две коли с мини, а след това започнаха да ни обстрелват със снайпери, после с картечница, пратиха и една граната по нас. С една дума, направиха ни на решето. Всички момчета загинаха, само ние успяхме да офейкаме…

— Мислиш, че Милка нарочно ви е метнала, така ли? — попита Ковача след дълга пауза.

Все още не можеше да повярва, че освен тези четиримата, всички останали от групировката са мъртви.

— Сто процента. Затова сме тук. Чудим се дали да не я стиснем за гушата тая Милка.

— Ще я стиснем — реши твърдо Ковача.

Милка, разбира се, беше готино гадже и не се чукаше зле, но беше кучка. Явно нарочно се беше лепнала за него, за да го предаде след това. И го предаде, гадината. А после е преметнала момчетата. Уж на някаква ферма го държали. И всички се юрнали натам. Но се натъкнали на засада. Почти всички момчета бяха загинали. За всичко беше виновна тази кучка…

— Ще я стиснем за гушата! — още веднъж каза Ковача. — Само че не сега. Малко по-късно. Сега трябва да решим какво да правим занапред.

Преследването на Милка щеше да отнеме време и сили, а Ковача точно в момента не разполагаше нито с едното, нито с другото. Разполагаше само с четиримата бойци — бяха си шепа хора. Но за сметка на това имаше скрито оръжие. И още една банда — тя му беше нещо като трудов резерв. Само да се обади на юнаците, и на негова страна щяха да застанат около десетина млади, все още зелени, но достатъчно силни и добри бойци.

Първо трябваше да си стъпи на краката, да събере сили. После щеше да се заеме с Милка. Ами ако се окажеше, че чрез нея може да влезе в дирите на Ловеца и неговите наемни убийци?

Всичко беше възможно.

Ковача имаше чувството, че главата му ще се пръсне от умствено напрежение. Прекалено много мисли се въртяха в нея.

Секспиринът й стигна за малко. А нуждата й от него не намаляваше. Тъкмо напротив, нарастваше все повече.

Мила си правеше инжекция веднага щом мъжът й тръгнеше за работа. Задоволяваше неудържимия си сексуален глад с вибратор. После се боцваше, преди мъжът й да си легне. Той едва успяваше да притвори очи и тя му се нахвърляше като освирепяла. Добре че беше добра актриса и прикриваше умело състоянията на наркотичното опиянение, в които изпадаше. Веня не се и досещаше, че е наркоманка. Засега… Да, наркоманка беше. Вече си даваше сметка за това.

Трябваше да спре колкото се може по-скоро. Но знаеше, че няма сили, за да го направи.

Когато прашецът свърши, отиде при Ина.

— Ти ли си? — учудено я погледна приятелката й, когато отвори вратата.

— Какво, не ме ли позна?

Да, беше наркоманка. Макар във външния й вид все още да не се забелязваха необратимите промени, които настъпват при продължителна употреба на наркотици. Поне засега.

— Че те познах, познах те. Но не трябваше да идваш! — Ина затвори вратата след нея.

— Защо? Нямаш ли секспирин?

Изведнъж я обзе невероятен страх.

— Абе от тази гадост винаги ще се намери. Но тук вече не си желана гостенка.

— Как така? — не я разбра Мила.

— Ами приятелчетата на брат ми не те долюбват. Помниш ли оня разговор, дето го беше чула случайно…

Ина й разказа всичко. Този път Мила наистина се изплаши до смърт. Даже забрави за прахчето.

Излизаше, че тя е подвела мутрите и заради нея всички са попаднали в капан. Четиринадесет души загинали. За това можеха да й прочетат смъртната присъда веднага. Ако вече не го бяха направили…

— Но аз не съм виновна за нищо! — ужасена подвикна Мила. — Казах ви каквото чух. Честно!

— Значи онези говеда са те подвели — заключи Ина.

— Подвели са ме… Наистина са ме подвели! — Хвана се като удавник за сламка за тази идея.

— Аз ти вярвам. Но брат ми няма да ти повярва.

— Но нали сме в добри отношения с Игнат…

— Глупости. Това, че е спал с тебе, няма никакво значение. С една дума, трябва да изчезнеш някъде. Игнат всеки момент може да нареди да те заловят. Веднага щом си стъпи на краката, ще го направи. Така че си събирай багажа и заминавай.

— Да, да, ще замина — закима Мила. — Ще замина някъде много надалеч…

А може би не трябваше да заминава никъде. Може би бе по-добре да се затвори зад блиндираната врата на апартамента си и да не си показва носа навън. И за да не се бои, трябваше да се снабди с прахчето. Секспиринът беше най-добрата защита от страшната действителност. Щеше да се боцне и да се отнесе в други светове. И дори някой килър да се промъкнеше при нея, под въздействието на наркотика нямайте да се страхува толкова от смъртта.

Мила имаше страшна нужда от една доза.

— Няма ли да ми продадеш малко секспирин? — Тя умоляващо погледна Ина.

— Какво, още ли не ти е писнало да се чукаш като разгонена кучка? На мен, да ти кажа, ми писна. Искам по-спокойно блаженство.

— И аз това искам. Но какво да се прави…

— А хероинът за какво е? От него няма да си като пощуряла нимфоманка. А кефът е по-голям.

— Хероин… Имаш ли?

Мила даже се зарадва. Вече нямаше да я подлудява страстното желание за секс. А кефът даже бил по-голям от него. Супер!

Ина й продаде едно прахче, показа й как се прави разтворът. Нещо повече, направи една доза и за себе си. Боцнаха се заедно. И им стана толкова леко и хубаво…

Мила нямаше намерение да се задържа при приятелката си, а и тя не й предложи да остане. Затова излезе от блока и с бавна и лека стъпка стигна до колата си.

Беше надрусана, но й се струваше, че това няма да й попречи да кара. „Ягуарът“ беше кола, която се управлява с лекота. Нямаше смисъл да включва касетофона — в съзнанието си чуваше друга музика.

От никакъв Игнат не се страхуваше. Беше й все едно за всичко. В това състояние не я бе страх дори от смъртта.

Запали и тръгна. Беше й трудно да следи пътя със замъгленото си съзнание. Изобщо нямаше желание да го прави. Щеше да е чудесно, ако можеше колата да върви сама. Но нямаше избор — трябваше да я управлява и да бъде внимателна.

Стараеше се да спазва правилата за движение. Но не забеляза как няколко пресечки след блока на Ина за нея се лепна едно черно БМВ.

— Бас ловя, че това е нейната кола! — викна Самура. — Тя е, онази кучка е.

Ковача беше много ангажиран сега и нямаше време да се занимава с Милка, но след като сама бе дошла в района му, защо пък да не я хване? Ще засекат колата й, докато пътува към вкъщи, ще я отвлекат и ще си поговорят на четири очи.

Това беше първото му излизане навън от три дни насам. През цялото време досега се криеше в тайната си квартира. Страхуваше се да не попадне пак в ръцете на онези проклети спецове. А те със сигурност продължаваха да го търсят.

Беше в обсадно положение, но това не му пречеше да действа. Както и трябваше да се очаква, редиците на групировката му се попълниха с нови биячи. Бяха над десетима — здрави момчета, вярно, малко неопитни, но за какво са Дървеницата, Далаверата, Самуна и Кавказеца. Те щяха да им налеят малко ум и разум в главата, да им обяснят какво и как да правят. Освен това имаха и пушкала. Ако нещо станеше, имаше с какво да отбият атаката.

Всичко щеше да се оправи, само да се доберат до Ловеца. Ами ако може да влезе дирите му чрез Мила…

— Карай след нея — нареди Ковача.

И Дървеницата подкара след спортния ягуар.

Но БМВ-то не стигна много далече. Изведнъж рязко кривна встрани. Дървеницата заби спирачки.

— Мамка му! — викна той.

— Какво става?

— Ами гумата отиде…

Ковача отвори вратата, без да слиза от колата, и погледна към дясната задна гума. Наистина, тя беше на баница.

Докато я сменяха, към тях приближи ладата деветка с новите биячи.

— Знаеш ли къде живее тази кучка? — Ковача попита Самуна.

— Да, записал съм си адресчето — кимна му онзи.

— Носите ли си пушкалата?

— А накъде без тях сега…

— Ами отлично тогава. Тръгвайте с Дървеницата и гледайте да я пресрещнете до блока. И веднага я карайте насам.

— Разбрано! — кимна му Самуна.

— Аз знам един по-пряк път дотам — обади се Дървеницата.

— Още по-добре. Вие сте ми умни момчета. Ще се справите, знам аз. Е, хайде, действайте!

Ковача се премести в деветката и изчака, докато бавареца с подменена гума потегли. След това нареди на шофьора да тръгва.

Трета глава

Тази сутрин се обадиха на Никита от милицията. Казаха, че са открили трупа на едно момиче и е възможно да е на същата тази Марта, която търси.

Вече беше омръзнал на всички с издирването си. С помощта на Светлов бе регистрирал официално дейността си като частен детектив и вече в това си качество поддържаше връзка с милицията, болниците, моргите. Така че ако някъде постъпеше неидентифициран труп на двадесетинагодишно момиче, веднага му се обаждаха.

Но и този път се оказа, че не е Марта. Слава богу!

Когато се прибираше към къщи, вече му беше по-леко на душата. Но това не означаваше, че не трябва да кара внимателно.

Реакциите му бяха бързи и успя навреме да забие спирачки на кръстовището до блока си и да даде предимство на един разкошен ягуар, който грубо наруши правилника. И сякаш за да признае грешката си, спортната кола започна да намалява. Но поднесе встрани и се заби в уличен стълб.

Добре че не стана на оживена улица и почти нямаше коли, иначе някой можеше да се вреже директно в багажника на луксозното возило. Но всичко се размина без инциденти. Смачканият автомобил застина до стълба. Никита спря ладата до него и слезе.

От ягуара се измъкна някаква жена. Гледай ти! Че това беше старата му позната, съседката от горния етаж.

Погледът й беше безжизнен, зениците й — свити, и се държеше някак странно. Едва го позна.

— Аа, ти ли си — попита го небрежно с блуждаещ поглед.

Изглежда, беше надрусана. Беше наркоманка! Кой нормален човек щеше да седне друсан зад волана? Че отгоре на всичкото в такава бърза кола като „Ягуар“.

Този път съседката му не се държеше като незадоволена нимфоманка. Нещо повече, тя почти не реагираше на присъствието му. Стоеше до колата си и с празен поглед се беше вторачила в смачканите й врати. Сякаш не можеше да разбере какво е станало.

Никита тъкмо искаше да й каже няколко сладки приказки по повод шофьорските й способности, но в този момент неочаквано се появи едно БМВ и заби рязко спирачки до ягуара.

От колата изскочиха двама с бръснати вратове. И двамата не му обърнаха никакво внимание. Интересуваше ги жената. Хванаха я под мишниците и я помъкнаха към колата си.

Но направиха голяма грешка, като не взеха под внимание присъствието на Никита. А всеки плаща за грешките си.

— Май сте страшно нахални! — надменно подметна той.

Когато бабаитите, помъкнали съседката му, се изравниха с него, той рязко удари единия с кокалчетата на пръстите си по слепоочието. Не много силно, но достатъчно, за да загуби съзнание и да увисне на рамото на момичето.

— Ей, к’во пра’иш, бе! — стъписано го погледна другият.

Той отблъсна рязко жертвата настрани и пъхна ръка под якето си. Никита обаче нямаше намерение да го чака да извади оръжие.

Направи рязко крачка към него, зае бойна стойка и го млатна с всичка сила. Главата на здравеняка потрепери от удара, чу се как някаква кост изпука и той се строполи като чувал на земята.

Никита набързо претърси и двамата и във всеки от тях намери пистолет под якето. Бяха обикновени ТТ-та. Извади пълнителите им и ги прибра в джоба си. Пистолетите не му трябваха. Можеха да се окажат „изцапани“. Освен това нямаше проблеми с оръжието. Арсеналът от гаража беше върнат в тайника почти непокътнат.

А оръжие сега щеше да му трябва. Разбра го веднага щом вдигна ръка срещу първия бабаит.

Те бяха мутри, бандюги. Ако бяха загубили първия рунд, задължително щяха да потърсят реванш във втория. Да вземе да ги гръмне и двамата? Но нещо не му се щеше да ги убива. А и на тяхно място ще се появят други. Всички не можеш да убиеш. Макар че кой знае…

Съседката го гледаше с празни очи. Сякаш изобщо не осъзнаваше какво щеше да й се случи преди малко.

— Да тръгваме!

Никита я хвана за ръката и я помъкна към колата си. Качи я на задната седалка, седна зад волана и потегли към блока, който и без това беше на две крачки.

— А моята кола? — нацупено попита тя.

— После ще си я вземеш.

— Ами ако ме убият?

— Тогава няма да си я вземеш. Какво, могат да те убият ли?

— Могат — кимна му тя.

— Мъжът ти вкъщи ли е?

— На работа…

— Някой друг има ли у вас?

— Не, никого…

— Прислужница имаш ли?

— Да. Чистачка.

— Тя няма много да ти помогне. С една дума, вземам те при себе си. Между другото, как се казваш?

— Мила.

— Аз съм Никита.

Колата влезе в двора на блока и спря пред входа. Той слезе и й помогна да се измъкне от седалката. Качиха се с асансьора на неговия етаж и влязоха в апартамента му.

Никита заключи всички резета и ключалки на вратата, а Мила влезе в хола, настани се удобно на новия му диван и се отпусна. Върху лицето й се изписа блажена усмивка — беше изпаднала в делириум.

Нека се радва. Но първо трябваше да му отговори на няколко въпроса.

— Е, казвай сега как се забърка в тази история!

Той също се беше настанил удобно, но не на дивана, а в креслото. Сложи пистолета на малката масичка до себе си и го скри с един вестник. Кой знае, мутрите току-виж пробият вратата с оксижен и нахълтат в апартамента.

— Хванах се… — каза Мила — … като последната глупачка се хванах…

Наркотикът сякаш престана да й действа. Изведнъж посърна и се сви на топка. В очите й се появи страх.

— По-конкретно.

— Срещнах се с една приятелка от училище. Тя ме почерпи с „Жар-птица“. Това е една гадост, от която жените се нахвърлят върху мъжете като разгонени кучки.

Никита се подсмихна. Сети се как му бе направила стриптийз в апартамента. Същинска разгонена кучка.

— После пък ме зариби с хероин.

— Наркоманка ли си?

— Глупости, какви ги говориш…

Отричането беше знак, че вече е наркозависима. Мутрите обаче не я преследваха, защото е минала на хероин.

— А защо тези смотаняци искаха да те отвлекат?

— Не са смотаняци. Те са мутри…

Добре че му каза. Иначе той нямаше да се сети с кого си има работа, нали! Ха-ха…

— И какво искаха от теб?

— Дълго е за разказване.

— Ами аз за никъде не бързам.

— Общо взето, има една мутра тука. Моята приятелка му е сестра. Игнат се казва. Прякорът му е Ковача. Някакви мафиоти го преследват. И при Ина идваха. А аз точно тогава бях при нея. Опитваха се да изкопчат някаква информация от нас. Но аз даже нямах представа къде е Игнат. После се появи някакво момиче, което знаеше всичко, и те я отведоха със себе си. А в мое присъствие двама от тях казаха къде ще държат Игнат, като го намерят. Разказах това на приятелчетата му. Те се юрнаха да го спасяват и ги направили на решето всички.

— Имало е засада?

— Да, попаднали в засада. Сега мислят, че нарочно съм ги подлъгала да отидат там.

— Подвели са те.

— Да, знам. Сега ме преследват.

Мила се изплаши. Под въздействието на наркотика страхът й се засили още повече. Тя закри лицето си с ръце, метна се на дивана и заби глава във възглавницата.

Никита я покри с едно одеяло. Остави я да полежи и да се поуспокои. След няколко часа тя се съвзе и отново можеше да говори.

— Какво да правя сега?

— Странен въпрос — сви рамене той. — Мъжът ти нали е преуспяващ бизнесмен, пътува с охрана. Да наеме и на теб телохранители.

— Но нали трябва да му кажа за всичко…

— Ами какъв е проблемът?

— Страх ме е… Страх ме е да му кажа. Не трябва да знае за това!

— Ами тогава сама се обади на някоя частна охранителна фирма и им кажи, че ти трябва охрана.

— Къде мога да намеря такава фирма?

Преди да й отговори, Никита се замисли. Преценяваше всички плюсове и минуси.

— Ами честно казано, моята фирма се занимава горе-долу със същото. Имам лиценз.

— Страхотно! — оживи се Мила и го погледна с надежда за помощ. — Видях как набихте мутрите. И като гледам, сте добър човек, имам ви пълно доверие. Стига, вие Никита, да се съгласите…

— Добре де, мога да се заема с това. Но нали разбираш, услугата няма да е безплатна.

В крайна сметка дейността му бе регистрирана официално, само че не изкарваше нищо, беше на загуба.

— Колко искате?

— Ами, мисля, че петстотин долара на ден ме устройват.

— Само толкова ли? — Мила бе приятно учудена.

Значи петстотин долара на ден бяха малко. Но Никита не качи цената. По принцип и това му беше достатъчно.

И все пак добави още някои разходи.

— Ще поемеш и разходите за видеокамерата…

— Защо ви е видеокамера?

— За да наблюдавам площадката пред апартамента ти. И ако евентуално има някаква опасност, да реагирам моментално.

— Значи ще ме пазите от вашия апартамент?

— А ти какво мислиш, че ще кисна у вас? Искаш да си имаш проблеми с мъжа си ли?

— Ами не…

— И аз това казвам. Затова ще наблюдавам апартамента ти оттук.

— Че аз и носа няма да си покажа навън.

— Ами чудесно.

— А пък Ловеца ще очисти Игнат и всичко ще си дойде на мястото.

— Какъв Ловец? — не я разбра Никита.

— Не знам кой е — сви рамене Мила. — Знам само, че също е мутра и с Игнат са във война. Май нещо, свързано с наркотици.

— Ловеца, казваш… — измърмори си под нос Никита.

Възможно ли е да е същият онзи Ловеца? Мутра… Занимава се с наркотици. Всичко съвпадаше.

Тази гадина бе съсипал живота на Марта. Заради него, копелето, беше започнала да убива. Заради него трябваше да убие родната си сестра. А после бе изчезнала. Безследно. Може би угризенията на съвестта я бяха накарали да сложи край на живота си. Никита не можеше да живее без нея. Страдаше, измъчваше се. А тази гадина си живееше живота и не му пукаше за нищо. Че и гангстерски войни ще ми води. Герой…

Трябваше да се добере до него. Трябваше да отмъсти за съсипания живот на Марта.

Но първо щеше се заеме с Ковача, главатаря на мафиотската групировка, която Ловеца се опитвал да унищожи.

Никита се събуди през нощта. Цареше гробна тишина. Но някъде отдалече се чуваха тихи гласове. Едва се долавяха, но вътрешният му локатор реагира веднага.

Той моментално скочи от леглото, ръката му автоматично сграбчи пистолета от пода. С тиха стъпка, като котка, Никита се прокрадна до входната врата и погледна през шпионката.

С Мила се бяха разбрали да вземат скрита видеокамера, но засега нещата бяха само на приказки. Щеше да я поръча чак на следващия ден. Сега щеше да му се наложи да използва стария метод за наблюдение.

На площадката стоеше някакво момче. Изглеждаше доста набито. Беше със зелени панталони, кожено яке и бръснат врат. Появи се още един. Слезе от горния етаж, където беше апартаментът на Мила.

Вече се беше договорил с нея, така че трябваше да си изкара парите.

Той хукна като стрела към кухнята, взе коша за боклук, мушна пистолета в него и се стрелна обратно към вратата. Типовете още стояха на площадката.

Никита излезе от апартамента със сънена физиономия и кофата за боклук в ръка. Беше по потник и шорти. На пръв поглед нищо подозрително. Но типовете се усъмниха. Единият се вгледа много внимателно в лицето му.

Никита веднага му помогна да откъсне поглед от него. Юмрукът му се изнесе светкавично напред и се вряза директно в носа му. Онзи склопи очи и полетя назад. Дрънна тила си в стената и бавно се свлече надолу.

В това време Никита вече беше извадил пистолета от кофата и го мушна под носа на другия бабанка.

— Здравей, драги!

— Аа… — шашардисано започна да заеква онзи.

— На ти сега едно „а“!

Никита мушна ръка под якето му. В кобура под мишницата му намери ТТ без заглушител. Би било глупаво да не го вземе за себе си.

— Моля, заповядайте! — каза Никита, посочвайки отворената врата на апартамента си.

Онзи направи крачка напред, за да влезе.

— Къде тръгна? А приятелчето си защо го забрави?

Приятелчето му тъкмо бе започнало да идва на себе си.

Бабаитът го хвана под мишниците и го замъкна в апартамента. И моментално рухна върху него — Никита го удари по врата с ръкохватката на пистолета. Добре нареди и първия. Нека покротуват малко в безсъзнание, докато ги завърже.

Впрочем, не се забави много със завързването. Имаше въжета подръка, възлите ги правеше бързо и здраво. Скоч също му се намери.

И двамата бяха с пистолети ТТ без заглушители, а това не бе в стила на наемните убийци. Но какво са правели тогава пред апартамента на Мила?

Никита свести единия, другият се ококори сам.

— Кои сте? — попита ги.

— Ами ние просто… — започна да увърта единият.

— Да бе, просто сте минавали оттук. И изведнъж кого да видите насреща си — мен. Нали така?

— Е, не е точно така…

— Вижте какво, разправяйте ги тия на баба си. Казвайте защо ви изпрати тук Ковача!

— Кой е тоя Ковача? — ококори се недоумяващо другият бабаит.

— Искаш ли да разбереш какво ще ти се случи след малко?

— Какво?

— Ще те убия — съвсем равнодушно каза Никита, сякаш говореше за нещо делнично. — Гласът му звучеше много спокойно, плашещо спокойно. — И теб ще убия… — каза със смразяващ тон и на другия.

Двамата оклюмаха. Цялата им самоувереност се изпари мигновено.

— Сега ще направим една игра. Който ми каже по-интересна информация, ще го оставя жив. Който не ми хареса, ще се наложи да го убия. Е, какво, започваме ли?

Мутрите се изплашиха още повече. Но освен страх, в очите им имаше и желание за съдействие.

— Ковача защо ви изпрати тук? — обърна се към единия.

— Ами да видим в какъв апартамент живее една мадама тука — изплю камъчето другият. — Един вид, да проверим каква е вратата, системата за защита.

— Мила се казва — прекъсна го първият.

— Е, какво, проверихте ли?

— Аха, добре си живурка тя. Вратата е бетон. На куково лято ще я спипаш мадамата.

— А, трябва да я спипате, така ли?

— Ами Кавказеца каза, че трябва.

— А кой е Кавказеца?

— Ами той ни е бригадир. Под шапката на Ковача.

— Ние сме отскоро при Ковача — добави другият. — Взе ни в групировката, когато направиха на решето всичките му момчета.

— Зелени сте значи още — подсмихна се Никита. — Сега и вас ще ви направят на решето.

— Кой?

— Ами аз.

— Ей, чакай малко, нали каза, че… — започна единият.

— Играта продължава — прекъсна го Никита. — Кой ви чака долу?

— Ами само двамата сме.

— Как мога да намеря Ковача?

— Никой не знае. Крие се.

— Аз знам! — изтърси изведнъж другият.

Явно много му се живееше на човека.

— Защо говориш глупости бе, Кузя — учудено се ококори насреща му първият. — Че това никой не го знае!

— Аз пък го знам. Случайно го разбрах.

— Браво на теб, Кузя! — похвали го Никита. — Печелиш бонус.

— Как така?

— Ами представи си, че ти носят две кутийки. Едната е празна, а в другата има патрон. Коя ще избереш? Отговаряй, бързо!

— С патрона!

— Много добре! Значи ще се наложи да те убия.

— Ей, ама ти какво?!

— Нали сам си избра патрона. Добре де, не се шашкай. Патронът е халосен. А на теб, драги — Никита погледна към мутрата, чието име не знаеше, — ти отиде главата. Загуби играта.

Залепи скоч на устата му. После изнесе Кузя в коридора и му развърза краката. Хвана го за яката и му помогна да се изправи.

— Е, какво, тръгваме ли?

— Къде?

— Как къде. При твоя Ковача.

— А Славян?

— Значи приятелчето ти се казвало Славян?

— Защо пък „казвало“?

Никита вдигна пистолета на нивото на очите си и го насочи към хола, където Славян лежеше на пода. Дум-дум, два изстрела. Жалко. Само дето надупчи пода до главата на мутрата. Нямаше намерение да го убива. Не искаше да пролива кръв излишно. Но виж, Кузя — трябваше да го посплаши малко. Той не видя какво е улучил.

— Ти какво, уби ли го! — Кузя чак се разтрепери от ужас.

— Че как иначе. Нали загуби играта. Между другото, предстои ти да играеш за супер джакпота. Но ако загубиш, ще ти отнема наградата, която спечели преди малко.

— Каква награда?

— Ами живота ти. Така че мисли му.

— Как мога да спечеля супер джакпота?

— Братле, мозъкът ти съвсем е изфирясал от страх. Ще го спечелиш, ако ми кажеш къде точно се укрива Ковача.

— Ще ти кажа.

— Тогава да вървим.

Едва ли не в прегръдка, Никита завлече момчето до гаража, сложи го зад волана, а самият той седна на задната седалка. Но преди това извади от тайника още два пистолета=

— „Глок“ и ТТ.

Кузя изкара колата навън със завързани ръце. Оказа се, че и така можел да кара. Никита го освободи от въжетата чак след като затвори гаража и зае мястото си.

През целия път Кузя караше много спокойно. Успокоителното — опряният пистолет в гърба му — действаше безотказно.

И ето че най-после стигнаха до мястото. Спряха пред стар пететажен блок.

— Ковача живее тук — навъсено каза Кузя.

— Каза, че се крие.

— Да, търсят го.

— Кой?

— То се знае, наемни убийци. Нали е във война с Ловеца.

— Кой е този Ловеца?

— Абе едно говедо. Бута се на нашата територия с наркотиците си.

— Как се казва? В смисъл — фамилията му, истинските му имена какви са.

— Че откъде да знам? — притесни се Кузя.

— Е, не се шашкай. Този въпрос не е за супер джакпота.

Никита беше много любопитен да разбере как се казва Ловеца. Наистина ли е Егор Кучин, или зад този прякор се крие някаква друга личност.

— Откъде разбра, че Ковача се крие точно тук?

— Ами леля ми живее в този блок. Случайно го видях веднъж. Но не знам в кой апартамент е точно.

— А така, добре ме нареди сега!

Впрочем, Никита не се разстрои чак толкова от тази неприятна новина. Щеше да стои тук колкото трябва, но ще дочака появата на Ковача. Всичко останало беше въпрос на сръчност и бързина.

Призори, към четири сутринта, се появи бял микробус и спря пред входа, в който живееше Ковача. От него изскочиха четирима с униформи на спецназ и автомати в ръце и се юрнаха вътре.

След около десетина минути се появиха отново. С пленник. Мъкнеха завързан мъж.

— Мамка му! Това е Ковача! — ужаси се Кузя.

— Ти ли го предаде? — с ехидна усмивка попита Никита.

— Абе ти луд ли си, верно! — възмути се мутрата. — Не съм, честен кръст!

— Добре де, успокой се. Не само ти имаш леля в този блок в крайна сметка.

— Ченгета гадни! — злобно прецеди през зъби Кузя.

— Мислиш ли, че са ченгета? — попита Никита.

— Че какви други може да са?

— Ами ако само са се дегизирали като такива?

Напъхаха Ковача в микробуса. Момчетата с автоматите също скочиха вътре. Возилото потегли към изхода на двора.

— Ние сме след тях — осведоми Кузя Никита. — Засега не включвай фаровете.

Кузя пое по петите им много професионално. Изчака ги да свият зад ъгъла и да изчезнат от погледа им и чак след това потегли. Излезе на шосето, по което отпратиха онези.

Стигнаха до околовръстния път и продължиха да карат плътно след тях. После свиха по някакъв черен път.

— Мамка му, че те отиват на сметището — каза Кузя.

— На кое сметище?

— Абе на това, на Кочумското. Миналия път са го държали там. И сега пак го карат натам…

— Знаеш ли как да стигнеш до него? — попита Никита.

— Да.

— Спри тогава. Сами сме на пътя — колата ни бие на очи.

Никита силно се надяваше, че неизвестните похитители на Ковача не са забелязали бялата лада по петите си.

— Приемай стоката, Жорик-мажорик!

Иля Кривокон със засилка бутна завързания пленник във фургона на пазача.

Миналия път замалко да види сметката на Жора от яд. Напил се като прасе и оставил двама клошари да пазят Ковача. А онези оплескали работата. За което си изкараха боя, естествено. Абе да вървят по дяволите клошарите. Лошото беше, че Ковача им се изплъзна.

Но нищо. Иля и момчетата му успяха да го проследят и пак му затегнаха примката около врата.

— Този път лично аз ще го пазя! — сконфузено обеща Жора.

— Да бе, мечтай си! — засмя се гръмогласно Валера.

— Ние ще си го пазим — каза Коля.

Набутаха Ковача в помощното помещение. Там се намъкна и Саша Ягодкин. Затисна го с крак, за по-сигурно. Нямаше къде да му избяга сега.

Иля взе джиесема си и се свърза с посредника.

Максим се появи рано сутринта. Ловеца още не си беше отворил очите, а той вече бързаше да му докладва.

— Спецовете се обадиха. Казаха, че са спипали Ковача.

— Жив ли?

— Жив. Закарали са го на същото сметище. Този път го охраняват лично. Но са заети и молят да приберем Ковача по-бързо.

— Изобщо не ме интересува дали са заети… Искам да видя физиономията на Ковача.

— Трябва да им занесем парите. Двеста и десет хиляди долара.

— Прекалено много са — намръщи се Ловеца.

Бяха много, но нямаше къде да ходи — сделката си беше сделка. Не беше хубаво да си създава проблеми със спецовете, в противен случай можеха да вземат на мушка самия него. Момчетата бяха сериозни, не се шегуваха.

— Очистиха четиринадесет мутри на Ковача, а той си намери нови. Има ли справедливост на този свят, кажи ми!

— Да, но новите му бойци са още зелени — побърза да отбележи Максим. — Като нищо ще им видим сметката.

— С това ще се заемеш сам. Без никакви спецове.

— Както кажеш, шефе.

— А за Ковача ще отида лично — реши Ловеца.

— Правилно, шефе — одобри решението му Максим. — Ще го погледнеш право в очите тоя помияр, ще му се изплюеш в лицето и ще му теглиш куршума в челото. И там, на самото сметище ще го заровим. За какво да го караме първо тук, пък после да го връщаме обратно.

Времето е пари и трябва да се пести.

Иля и хората му успяха да се преоблекат. Смениха камуфлажните дрехи с лъскави официални костюми. Внушителният им външен вид беше в пълен контраст с планините от боклук на зловонното сметище. Не изглеждаха никак зле в сравнение с мутрите на Ловеца, които пристигнаха заедно с посредника му. Тежест им придаваха и картечните пистолети „Кедър“, а увереност… Всъщност те винаги си бяха уверени в себе си. Ако не бяха такива, нямаше да се забъркат в опасните игри, които играеха.

Ловеца взе със себе си шест добре въоръжени момчета. Всички бяха с пушки–помпи — шумно и мощно оръжие. Но Иля не смяташе, че ще се стигне до престрелка. Иначе Ловеца би повел много повече мутри.

Бе преценил правилно. Всичко се размина без инциденти.

Посредникът на Ловеца — очилатко с интелигентен вид — първо хвърли един поглед на Ковача, да се убеди, че е той. После изгледа видеозаписа на касетата, отброи четиринадесет трупа и накрая, без да проявява каквато и да било агресия, подаде на Иля луксозно куфарче, в което имаше точно двеста и десет хиляди долара. За всеки случай Кривокон преброи парите, измъкна от първата случайна пачка една банкнота и я подаде на Саша — той беше спец по валутата и определяше оригиналността на доларите не по зле от детектор. Всичко беше наред — парите не бяха фалшиви.

— Ние ще останем тук — каза посредникът на Ловеца. — Вие тръгвайте.

Иля предположи каква може да е причината, за да останат на сметището. Ще си поговорят с Ковача на четири очи, а после ще го убият и ще го заровят в планината от боклуци. Но това си бяха техни проблеми. Каквото искат, това да правят с него.

Качиха се на микробуса и потеглиха. Не беше много приятно усещането зад гърба ти да остават десетина мутри с мощни оръжия, а ти да си затворен в някакъв микробус като в консервна кутия. Но не се случи нищо, размина им се. Тръгнаха си безпрепятствено от сметището.

На Ловеца парите му се свидеха, но въпреки всичко успя да надвие алчността си. Знаеше много добре, че няма нищо безплатно на този свят. А спецназовците може пак да му потрябват.

Освен това бяха заловили Ковача. Ето го, лежеше в краката му.

Не беше онзи самонадеян, надут глупак, на какъвто се правеше при предишната им среща. Тогава този гад се държеше страшно нагло — един вид, искаше да си разчистят сметките. Пъчеше му се, размахваше небрежно ръце, а зад него като планина стояха бабаитите му с пушкала. А сега стои на колене пред него, смазан и унижен, окован с белезници. Физиономията му цялата подута и посинена — момчетата явно са потренирали малко върху него.

— Е, какво, Ковач, могат ли хората ми да работят на твоя територия?

Ловеца умираше от задоволство, че Ковача е безсилен пред него. Можеше да смаже лицето му с крак, да се изпикае върху него, ако иска, и всичко това без никакъв риск да получи куршум в челото.

— Не може! — злобно прецеди през зъби Ковача.

Я го виж ти! Знае много добре, че вече нищо не зависи от него, а се зъби! Ловеца не издържа и го изрита с все сила по корема. Ковача изхриптя, сви се на топка и затрепери конвулсивно.

Врагът беше победен, победителят почетка самолюбието си. Край, шоуто можеше да приключва вече.

— Виж му сметката — кимна Ловеца на мутрата, която стоеше до пленника.

Онзи извади пистолета си, но не успя да го насочи срещу Ковача.

Някъде отдясно, иззад планините от боклук, задумкаха изстрели — един, втори, трети…

— Мамка му! — изви един от бойците му и се хвана за простреляната лява ръка.

Но веднага се сети за узито на гърба си, свали го моментално от рамото и откри огън по посока на изстрелите.

Останалите го последваха. Преди това обаче застанаха като стена пред Ловеца, прикривайки го с телата си.

Плътната им стрелба принуди неизвестния стрелец да избяга някъде зад купчините боклук. А може и да го бяха очистили.

Ловеца първо се изплаши. Ами ако го убият? Но после разбра, че няма от какво да се страхува — стрелецът явно беше някакъв аматьор и телохранителите му бързо го притиснаха в ъгъла. Продължи да наблюдава с интерес как куршумите разорават планините от боклук.

Изведнъж ситуацията рязко се промени. Ловеца видя как под лявата лопатка на един от бойците му цъфна малка дупчица. След секунда беше продупчено сакото на втори, пак в гърба.

Той се обърна рязко и онемя. Към него вървеше някакъв клошар с мърлява физиономия. Във всяка ръка държеше по един пистолет. И боравеше с тях доста сръчно.

Ловеца се обърна към телохранителите си и краката му се подкосиха от ужас. И шестимата лежаха неподвижно на земята. В този миг до тях се просна още един — Максим, както държеше пистолет в ръката си. Ловеца нямаше оръжие. Може би точно поради тази причина бе все още жив.

Жив, но го бяха взели на мушка. Пистолетите в ръцете на клошаря бяха насочени към него.

— Ей, к’во пра’иш бе, клоши! — започна да отстъпва бавно назад Ловеца.

— Не съм клошар — отрицателно поклати глава Никита. — Това е просто дегизировка.

Двамата с Кузя се бяха укрили наблизо и наблюдаваха известно време фургончето, в което държаха Ковача. Малко по-късно се появи Ловеца със свитата си. Солиден и властен, убеден, че светът е в краката му.

Преди това бяха хванали един клошар — на сметището бяха цели рояци. Никита го съблече и намъкна дрипите му. Даде на Кузя пистолет, нареди му да заобиколи къщичката на пазача и когато му дойде времето да открие хаотична стрелба за заблуда на противника.

А самият Никита се престори на клошар и тръгна бавно към фургончето. Никой не му обърна внимание — нито свитата на Ловеца, нито яките момчета, които минаха покрай него с белия микробус.

Погледна към мястото, където се беше укрил Кузя, кимна му с глава и онзи моментално започна да стреля. Думне няколко пъти, пък си скрие главата.

Цялото внимание на телохранителите на Ловеца се насочи към Кузя. Олигофренът с очилата, който постоянно се въртеше около Ловеца, също хвана пистолет. Да постреля, му се приискало на дебила. Наложи се да очисти и него.

Но Ловеца остави жив. От увереността и самочувствието му вече нямаше и следа. Натропа се в гащите от страх босът. Гледа го изплашено, краката му треперят. Нещастник.

— Ти си Ковача! — убедено каза Никита. — Трябва да те очистя.

— Не, не! Не съм аз! — разхленчи се Ловеца. — Ето го там Ковача… — Той посочи здравеняка, който седеше на земята.

Той го беше зяпнал с широко ококорени от страх и учудване очи, сякаш пред него стои някакво божество.

— Не, онзи е Ловеца — поклати глава Никита. — Егор Кучин.

— Аз съм Егор Кучин!

Вече беше сто процента сигурен, че пред него стои точно онова гадно копеле.

Появи се и Кузя. Голям герой. Вирнал високо нос, наперено изпъчил гърди, с пистолет в ръка. Наложи се да му подреже малко крилцата — насочи единия пистолет към него и го накара да хвърли оръжието и да седне до Ковача. Че кой знае, току-виж, му дошло наум да очисти самия него.

Никита искаше да накаже Ловеца най-позорно. Но нямаше желание Ковача и Кузя да станат свидетели на саморазправата, защото щяха да чуят за срама на Марта. А това не биваше да се случва.

Имаше два варианта. Първият — да очисти Ковача и Кузя и после да се разправя с Ловеца. Другият беше да ги остави живи, защо да пролива излишно кръв. После да откара Ловеца на някое усамотено място, да си поприказва с него насаме в по-задушевна обстановка, да му прочете смъртната присъда и да я изпълни.

А можеше да го очисти и без каквито и да било разговори и обяснения. Но този вариант отпадаше. Ловеца трябваше да знае защо е наказан.

— Лягай долу, гадино! — нареди му злобно Никита.

Онзи затрепери от страх и послушно легна на земята, но продължи да го гледа от долу. В очите му сякаш се появи учудване.

— Да не мислиш, че ми трябва Ковача — подсмихна се Никита. — Сбъркал си. Точно ти ми трябваш.

Никита нареди на Кузя да претърси труповете.

— Само не пипай пистолетите, че нали знаеш, стрелям доста бързо.

Кузя претърси телохранителите на Ловеца и у двама от тях намери по чифт белезници. С единия, младокът прикова ръцете на Ловеца, а с другия краката му. Допълнително ги затегна с кожен колан. Ловеца се приви на две. Дали му беше удобно, или не, Никита не го беше еня.

Вече не държеше Кузя на мушка и му нареди да докара колата. А той отиде при Ковача, извади от джоба си автоматично ножче и оголи острието му.

Ковача започна да се върти нервно. Явно си мислеше, че иска да му резне гръкляна. Но грешеше. Искаше просто да пререже въжетата на краката му.

— Ръцете засега ще ги оставим така — каза Никита.

— Кой си ти? — попита Ковача.

— Добър въпрос. На добри въпроси отговарям веднага. Казвам се Никита. От частна охранителна агенция съм. Мила познаваш ли я?

— Мила ли? Каква Мила…

— Толкова бързо ли забравяш жените, с които спиш? И които след това възнамеряваш да убиеш?

— Аа… Мила… Кой ти каза, че искам да я убия? Просто исках да си поговоря с нея. Да разбера защо ме изигра така подло.

— Питай мен. Аз ще ти кажа.

— Е, казвай.

— Не Мила те е изиграла. Подвели са я. Тя няма нищо общо. Казвам ти го съвсем сериозно.

— Вярвам ти — кимна му Ковача.

— Искаш ли да останеш жив? — с мила усмивчица го попита Никита.

— Да!

— Правилно, животът е хубаво нещо. С една дума, ти не пипаш Мила. Забравяш за нея. А аз не закачам теб. Разбрахме ли се?

— Разбрахме се, няма проблем.

— Имай предвид, че ако ме излъжеш, изобщо няма да се замисля и директно ще стрелям. Предполагам, не се съмняваш в това.

— Не се съмнявам.

— Ами отлично тогава.

Веднага щом ладата се появи, Никита отиде до нея, свали клошарските дрипи, взе дрехите си и се преоблече. После се приближи до Ковача, сряза въжетата на ръцете му и го накара заедно с Кузя да напъхат Ловеца в багажника.

Потеглиха. Караше Кузя, Ковача седеше до него, а Никита беше отзад. Така беше най-удобно да ги държи под контрол. Изхвърли картечните пистолети, остави си само един обикновен.

Вече бяха на шосето, далече от сметището, когато покрай тях профуча полицейска кола и зави в онази посока. Възможно ли бе някой от клошарите да е извикал ченгетата? Това впрочем малко го вълнуваше.

— Значи с теб се разбрахме, Ковач. Ти не пипаш Мила, а аз теб.

— Разбрахме се. Само едно ми кажи, братле, защо ти е Ловеца.

— Това е личен въпрос. Не се притеснявай, ще бъде решен летално.

— Какво?

— Ами така, ще го гръмна тоя твой Ловеца.

— Да взема да го очистя аз, а? Че нещо много ме сърбят ръцете.

— Не. Личните си проблеми ги решавам сам.

— Само да не го пуснеш!

— Няма.

— Ами супер тогава. Искаш ли да се видим някъде после, аз черпя. Ще поседим, ще си полафим, ще се повеселим с някоя друга мадама, а?

— Ще си помисля.

— Помисли, помисли!

Никита нареди на Кузя да спре колата. Онзи направи каквото му наредиха.

— А ти, братле, си помисли как ще се прибереш до вкъщи сега — каза Никита на Ковача, когато го оставиха на околовръстното шосе, и му мушна в ръката петдесет долара за път.

— Е, хайде, чао!

Ковача ни най-малко не се възмути, че не го закараха до вкъщи. И на Луната да го бяха оставили, пак щеше да се радва, стига да е жив.

Кузя остана с Никита и го закара до вкъщи.

— Нали знаеш, че не трябва да се връщаш при Ковача — каза му Никита.

— Защо?

— Ами нали го предаде. Както и да го усукваш, това направи. Или той може би прощава такива неща.

Получи безмълвен отговор. Кузя се сви целият на топка, ченето му започна леко да потреперва. Ясно бе, че Ковача няма да му прости предателството.

Но след малко се сети нещо.

— А може пък нищо да не разбере — с надежда го попита той. — Стига ти да не му кажеш…

— Че аз няма да му кажа, няма. Но виж, приятелчето ти… Онзи, как беше… Славян…

— Славян ли?! Ама ти нали го…

— Не, не съм. Жив е твоят Славян. Лежи в апартамента ми и подпикава паркета.

Кузя въздъхна тежко. За него явно щеше да е по-добре, ако Славян беше мъртъв. Ето такова е то братството между мутри. Всички са партия, докато не замирише лошо. Веднага щом стане напечено, започват да се самоизяждат като паяци в буркан. Никита го знаеше от опит.

— Твоят Славян също се разприказва — каза Никита. — Той беше готов да предаде Ковача. С една дума, пускам ви и двамата, а вие се покрийте някъде. Наемете си апартамент някъде в другия край на града, намерете си работа. И стига сте се занимавали с тези мутри. Повярвай ми, нищо добро няма да видите от тях.

Никита се сети за Артьом. Съвсем зелен беше още и беше предан на Витал като кученце. Само той не го остави, когато онзи беше загазил до шия. Остана с него до край. И с какво му се отблагодари Витал? Прати му наемен убиец.

А се опита да убие и Никита. И сигурно щеше да успее, ако не беше Марта.

Марта, Марта… Кога най-после ще бъдат отново заедно…

Никита накара Кузя да паркира колата пред входа. Оставиха Ловеца в нея, а те двамата се качиха в апартамента му. Където чакаше Славян. Кузя го развърза, а онзи веднага хукна към банята да си изпере панталонките. После забърса и пода с парцал, за да не мирише. Никита излезе прав — момчето не е могло да устиска и си свършило работата в гащите.

Даде му един свой стар панталон, с който да си тръгне. След кратката нравоучителна лекция, която им изнесе, и двамата прецениха, че е по-добре да се оттеглят от групировката на Ковача. Решиха да стоят по-надалеч от него.

Никита ги изпрати и слезе пред блока. Вкара колата в гаража, затвори вратата и вдигна капака на багажника. Насреща му се облещиха изплашените очи на Ловеца.

— Какво да се прави — каза Никита, сякаш окайвайки трагичната му съдба. — Ще трябва да те убия.

— Какво съм ти направил?! — ужасен подвикна пленникът.

— Изнасилил си момичето ми.

— Аз?!

— Преди четири години. В едно малко градче в Московска област. Ти, Посечения и Валята. Срещнали сте една абитуриентка. Връщала се е от бала си. Е, сети ли се?

По сумтенето, което се изтръгна от Ловеца вместо думи, стана ясно, че се е сетил за всичко, гадината.

— Посечения и Валята вече са си получили заслуженото.

Страхът изведнъж го парализира. Дъхът му секна.

— Сега е твой ред…

Никита взе пистолета, щракна затвора и пъхна дулото в устата на Ловеца.

— Ами това е, да приключваме.

Ловеца се замята конвулсивно — сякаш вече са го застреляли.

— Добре де, живей — каза Никита. — Поне засега…

Ще го застреля през нощта. Ще го закара някъде извън града и там ще му види сметката. Засега нека се измъчва от мисълта, че ще трябва да умре заради стария си грях, за който даже вече беше забравил.

Никита запуши устата на Ловеца с един мръсен парцал, затвори багажника и излезе от гаража. След това се качи в апартамента, убеди се, че е заключил добре вратата, и реши да си почине малко.

Провървя му — успя да поспи до обяд. Събуди го звънецът на входната врата. Беше Мила.

Веднага щом я погледна, разбра, че пак е надрусана. Погледът й беше блуждаещ, усмивката — блажена.

Четвърта глава

Иля Кривокон не можа да мигне цяла нощ. А на сутринта, веднага след като си получи парите за Ковача, трябваше да отиде на работа. Но не изглеждаше нито сънен, нито изморен. Тъкмо напротив, беше свеж както обикновено и бодър като краставичка. Мисълта за тези двеста и десет хиляди долара, които бяха прибрали в джоба си, му даваше сила и енергия. Беше си доста добра печалба за четирима. Все пак бяха свършили добра работа — бяха унищожили цяла банда.

Не можа обаче да се порадва дълго на щастието си. В един на обяд научи случайно, че в района на Кочумското сметище са открити седем трупа, сред които не е нито Ковача, нито Ловеца.

Първото, което направи, беше да вдигне на крак момчетата си. Вече знаеше как да действа…

Вениамин Алексеевич Кочергин се чувстваше ужасно, идеше му да вие от мъка. Оказа се, че жена му му изневерява. Мила му изневерява… Но това беше пълен абсурд…

Той беше забелязал, че се държи някак странно още когато се върна от една командировка в чужбина. Занимаваше се с износ на цветни метали, а понякога сключването на сделки с бизнес партньорите изискваше личното му присъствие. И ето че за пореден път му се наложи да замине за една седмица в Австрия. А там хубави момичета колкото щеш. Не, не, той не изневеряваше на жена си. Той просто отпускаше напрежението в слабините си. Сексът с чужди жени за него бе чисто механично действие, нищо повече.

Но с Мила нещата стояха по съвсем друг начин. Обичаше я просто като човек и някак рядко се сещаше да прави секс с нея. Когато това се случи за първи път, той лежеше на дивана и си пийваше сладко биричка. Изведнъж тя му се нахвърли като освирепяла.

Това започна да се повтаря непрекъснато. И с всеки изминал ден сексът ставаше все по-разюздан и по-разюздан. Вече започна да асоциира жена си с развратна курва. Това го наведе на мисълта да наеме човек, който да я следи.

Двама детективи от едно частно детективско бюро се справиха чудесно с тази задача. Научиха, че Мила е била при един техен съсед вчера. Днес по същото време пак е отишла при него. Не беше трудно да се сети човек какво могат да правят мъж и жена, когато са насаме.

Вениамин не беше на себе си от ярост, беше готов начаса да убие и жена си, и любовника й. Той веднага тръгна към вкъщи, взе със себе си и Костя, личния си телохранител. Служеше му предано и вярно и винаги носеше пистолет под сакото си. Без да се замисли, щеше да го пусне в ход веднага щом му даде знак.

Мила остана при Никита около два или три часа. Интересуваше се основно от това, как мисли да я охранява.

— Всичко е уредено — каза й той. — Ковача няма да те закача повече…

Без да се впуска в излишни подробности, той й разказа за срещата си с него. Мила кимаше мълчаливо насреща. Но като че ли само го слушаше, без да разбира и думичка от казаното. И нищо чудно, беше друсана. Добре поне, че наркотикът, който бе взела, не й действаше възбуждащо, иначе щеше да се чуди как да отбива сексуалните й атаки.

Най-после жената реши да си тръгне. Отвори й вратата, но тя не можа да излезе. Сякаш тайфун влетя в коридора, помете я по пътя си и я повали на земята.

Върху Никита се нахвърли друг як мъжага и го удари с нещо тежко по главата. Изведнъж светлината угасна пред очите му.

Дойде на себе си в стаята си, беше в ъгъла до масичката на телевизора. Ръцете и краката му бяха завързани, главата му се пръскаше от болка. На дивана пред него седеше един много познат тип. Мъжът на Мила.

А самата Мила я нямаше.

Онзи позеленя от злоба, когато забеляза, че Никита идва на себе си.

— Ах ти, гадина мръсна! — развика се той. Но не се надигна от дивана, не се приближи, нито пък го изрита злобно в лицето или в корема. — Ти за балък ли ме мислиш бе, копеле гадно! — продължи да крещи съседът. — Рога ще ми слагаш, жена ми ще чукаш, а!

Крещеше като обезумял и от време на време потропваше нервно с крак. Не даде на Никита да каже нито думичка в своя зашита.

До него, с гръб към вратата на хола, стоеше някакъв тип в скъп костюм и държеше жертвата на мушка. Семейната драма, която се разиграваше в момента, изобщо не го интересуваше. Но беше готов да натисне спусъка веднага щом му наредят.

— Сам си го изпроси! — заключи мъжът на Мила след истеричната тирада и погледна горилата си.

— Простреляй го в топките! — нареди му.

Дулото на пистолета започна да слиза бавно надолу.

Никита беше в пълен шок. Щяха да го прострелят за тоя дето духа, ще го кастрират като някакъв уличен помияр…

Телохранителят вече беше готов да натисне спусъка. В този момент Никита забеляза някаква сянка зад гърба му. Някой го удари отзад. Той изпусна пистолета и губейки съзнание, започна да се свлича на пода.

В стаята се появиха някакви мъже. Бяха трима. Никита ги позна — бяха същите онези, които отвлякоха Ковача и го предадоха на Ловеца.

— Между другото, не е хубаво да си оставяте вратата отворена — равнодушно каза главният сред тях.

И тримата изглеждаха доста внушително и представително, облечени със скъпи двуредни костюми и тъмни слънчеви очила. А пистолетите в ръце им придаваха още по-голяма тежест — същински агенти на ЦРУ.

Сега пък се паникьоса мъжът на Мила.

— Този е чукал жена ми. — Той посочи Никита, сякаш оправдавайки се.

— А това са си ваши проблеми — отвърнаха му сухо.

— Не съм чукал жена ти — твърдо заяви Никита. — С нея имаме делови отношения.

Онези тримата стояха мълчаливо и не му пречеха да обяснява. Дори напротив, с многозначителното си мълчание сякаш го подканваха към откровеност.

— Жена ти се е забъркала в голяма каша. Заради наркотици. Поне знаеш ли, че се дрогира?

Мъжът на Мила кимна утвърдително. Да, май беше в течение на проблемите й с наркотиците.

— Забъркала се е наистина в много неприятна история. — Така беше. И виновниците за тази история в момента му бяха на гости. Той реши да му го каже: — Твоята Мила я търсят мутрите. За да я накажат. Подвели са я. Ето тези. — Никита кимна към мъжете в стаята.

Беше му абсолютно безразлично как ще приемат думите му.

Поне главният не се разсърди.

— Мила ли? — сякаш се сепна той. — Дето има приятелка Ина.

— Точно така.

— Да, така беше. Подведохме я. Но не нарочно. Мутрите наистина може да я търсят…

— Аз я охранявам — заяви Никита.

— Да, в течение сме — кимна главният и погледна оскърбения съпруг.

— Свободен си. Хайде отивай да поговориш с жена си. Хората ми ще дойдат с теб. За да не направиш някоя беля.

Помощниците му отведоха господина в дома му и измъкнаха като чувал от хола телохранителя, който не бързаше много да идва в съзнание.

Никита и главният останаха насаме.

— Казвам се Иля. — Онзи седна на дивана.

— Мен какво ме интересува как се казваш — равнодушно сви рамене Никита.

— На мен пък ми е интересно да науча ти как се казваш. Нито Кузя знае, нито Ковача. Но всички са във възторг от теб. Казват, че стреляш като бог. Гръмнал си седем души от воле.

Никита изтръпна и учудено погледна мъжа, който се бе представил като Иля.

— Като гледам, нещо си много учуден — подсмихна се спецът. — Не си предполагал, че Кузя и приятелчето му могат да се върнат при Ковача. Но те се върнаха. Не знам какво са си приказвали с него. Може да са кроили планове как да те ликвидират и да хванат Ловеца. Нямам идея, но ние им попречихме.

— Да не би пак да си спипал Ковача?

— Да не мислиш, че е много сложно? Ковача е пълен дебил. Грам мозък няма в главата си. С една дума, веднага щом разбрахме за труповете на сметището, тръгнахме към него. След няколко часа го заловихме заедно с другите две гълъбчета — Кузя и Славян. Тях, разбира се, ги познаваш.

— Познавам ги, и какво от това.

— И те те познават. Разказаха ни как набързо си видял сметката на мутрите на Ловеца.

— Между другото, къде го закара?

— Кого?

— Ловеца.

— За какво ти е?

— А на теб за какво ти е?

— Имам си сметки за разчистване с него.

— Странен човек си ти. И с Ковача имаш сметки за разчистване, и с Ловеца.

— Ами така се получи.

— Но при мен се получава така, че сега ми трябва Ловеца. Сигурно се досещаш кои сме.

— Не, не се досещам. Знам само, че не си поплювате много.

— Професионалисти сме. Занимаваме се основно с разчистване на мафиотските групировки.

— Ликвидирате ги за пари.

— Точно така, за пари. За много пари. Поддържаме връзки с някои много сериозни хора, които ни уреждат поръчките. Имаме безупречна репутация. А пък ти, така да се каже, малко я поочерни.

— Заради Ловеца ли?

— Точно така. Заради това гълъбче. Той ни даде поръчка, плати си за нея и ние си тръгнахме. А след това си се появил ти и си видял сметката на всичките му телохранители. А самия него си го отвлякъл. Помисли си какво ще си кажат авторитетите, за които току-що ти споменах.

— Дреме ми на шапката какво ще кажат.

— На теб може и да не ти дреме, но на мен за съжаление ми дреме. Длъжен съм да върна Ловеца там, където му е мястото. Ще го закарам у тях. А пък после ти си му мисли как да се добереш до него. Ако щеш, къщата му взриви, ако щеш, с автомат го гръмни. Само недей да му мяташ атомна бомба, че целият град ще иде.

— Жал ти е за града, така ли? — подсмихна се Никита.

— Жал ми е. И за града, и за хората в него. Честните хора не ги закачам. Ликвидирам само изродите. Ето ти например се смяташ за герой, защото си направил на решето хората на Ловеца. И знаеш много добре, че те не заслужават да живеят, защото са нищожества.

Никита се замисли. Не можеше да обори думите му. Иля работеше за пари, но чистеше обществото от бандитите. Никита също беше унищожил доста хора от същата категория. Излизаше, че двамата имат много общо. Единствената разлика бе, че Никита не убиваше за пари.

— Няма го вече Ловеца — каза Никита. — Очистих го.

— Къде е трупът?

— Закопах го.

— Къде?

— Където трябва.

— Ще ми покажеш къде!

— Няма!

— Точно така, няма да го направиш, защото Ловеца е още жив. И ти ще ми го предадеш. — Иля насочи пистолета си срещу него — доста убедителен аргумент. — Ще ми предадеш Ловеца — със смразяващ тон каза той. — Нали не си глупак. Разбираш много добре, че нямаш друг избор.

— Не разбирам — отрицателно поклати глава Никита. — Ще си прибереш Ловеца и ще ми теглиш куршума.

— Глупости. Защо да те убивам. Като че ли не си лошо момче. Освен това никой не ми е платил за тебе.

— Но ще ти плати. Ловеца.

За момент онзи се замисли. След малко се усмихна до ушите:

— Всъщност да, ще си взема парите от него за скалпа ти. Но няма да те убивам. И от теб ще взема. А след няколко дни Ловеца няма да го има вече.

Всичко бе толкова просто и елементарно. Но Иля беше прав. Никита нямаше друг избор. Ако им предадеше Ловеца, щеше да има поне някакъв шанс да оцелее. Иначе просто щяха да го застрелят и край.

— Нямам пари, за да ти платя за ликвидирането на Ловеца.

— Но Ковача има. Той ще ми плати и за Ловеца, и за бандата му.

Иля продължи да се усмихва. Но се усмихваше така, че да стане ясно, че не се шегува.

— А къде е Ковача?

— Завързахме го и го оставихме в тайната му квартира заедно с Кузя и Славик. И адреса мога да ти кажа. Ще ти оставя и координатите си. Ще ми звъннеш след някой друг ден, ще се срещнем някъде, ще поговорим. Ще решим какво да правим с Ловеца.

Иля говореше някакви много странни неща. Но на Никита не му оставаше нищо друго, освен да му повярва.

— Добре де, ще ви предам Ловеца — каза той накрая.

— Ами чудесно тогава. Къде е той?

— В гаража.

Обясни му къде е гаражът и му даде ключовете заедно с тези от колата. Иля и другарите му си тръгнаха. А след около петнадесет минути единият се появи отново.

Никита помисли, че е дошло време да си прочете молитвата. Но момчето беше дошло само да остави ключовете. Преди да си тръгне, отряза въжетата от краката и ръцете му.

— Всичко хубаво! — сбогува се сухо с него и изчезна.

Никита се приближи до прозореца и го видя как се качва в черна волга без номера. Със същата кола откараха и Ловеца.

Нищо, поне вече е наясно защо трябва да умре. Знае, че присъдата му е прочетена. Повече нямаше да се церемони с него.

— Благодаря ти, братле! — Ловеца беше толкова трогнат, че чак щеше да се разплаче.

Вече се беше простил с живота си. Във всеки случай онова момче добре го бе наредило. Като на игра бе ликвидирана цялата му охрана, бе убило и Максим. А него го напъха в багажника и го откара нанякъде.

После хвърли онова обвинение в лицето му. Казва, ще си платиш. И всичко това заради някакво си момиче, което с Посечения и Валята изнасилили преди четири години.

Посечения и Валята, казва, вече са си платили. Твой ред е.

Изобщо не се шегуваше. Можеше да го гръмне, без да му мигне окото. Но го отложи за по-късно. А след това се появи ангелът спасител в лицето на същия онзи, който залови Ковача.

— „Благодаря“ в джоба не можеш да си го сложиш — избоботи недоволно спецът.

— Колко искаш? — сепна се Ловеца.

— Николко. Ако не те спася, ми изгаря репутацията. Но виж, за онова момче може и да си платиш.

— За кое момче?

— Ти какво, тапир ли си? За онова, което замалко не те очисти.

— Аа… Ти какво, да не би вече да си го…

— А защо да протакам нещата? — небрежно сви рамене спецът. — И без това щеше да ми го поръчаш.

— Как го откри?

— Това вече си е моя работа.

— Да, да, разбирам. А Ковача?

— Ковача е жив. Не съм виновен, че ти се изплъзна. Ти го изпусна.

— Сам съм си виновен. Но трябва да се ликвидира.

— Радвай се, че теб не са те ликвидирали.

— Абе радвам се аз… Може би ще се разберем някак за Ковача, а?

— А не, извинявай, но с теб повече не искам да си имам вземане-даване.

— Защо?

— Прекалено далеч отидоха нещата. Опасно е.

Ловеца така и не разбра защо е толкова опасно. В момента не беше в състояние да мисли рационално. Едно обаче му стана ясно — този тук повече нямаше да бъде негов съюзник.

Остана много доволен, когато го закараха вкъщи цял и невредим. Ловеца му даде двадесет и пет хиляди долара — това беше цената за момчето, което толкова много искаше да отмъсти за гаджето си.

И през ум не му минаваше, че спецът може да го е излъгал.

Ковача лежеше на пода в апартамента си заедно с две от новите момчета — Кузя и Славян. Той лично ги беше избрал за групировката си. Искаше му се да си поговори с тях, да разбере как са открили тайната му квартира. Но устата му беше залепена със скоч, краката и ръцете му бяха завързани с въжета. Много здраво го бяха завързали гадовете.

Уж никой не знаеше за този апартамент. Но онези нахълтаха през нощта, завързаха го, напъхаха го в една кола и го закараха на сметището. След това пристигна Ловеца, а малко по-късно се появи и момчето, което сякаш на игра повали цялата му охрана и го отвлече. Добре поне, че пусна него.

И той се бе върнал в уж тайния си апартамент. Трябваше спешно да се обади на няколко човека, да си вземе багажа и да изчезва. Но докато се натутка, довтасаха Кузя и Слава. Разказаха му за момчето, което ги бе спасило. Така и така, казват, хвана ни той. Един вид, още от самото начало е знаел кои са и защо са в блока му. Демек, знаел всичко и за Ковача. Даже къде се крие.

Той остана с впечатлението, че момчетата се оправдават за нещо. Тъкмо искаше да ги разобличи — веднага бе разбрал, че те са го предали, — но стана засечка. Онези тримата отново нахълтаха в апартамента. Изцедиха от Кузя всичко, което знае за онова, печеното момче, и изчезнаха. Като преди това ги завързаха — него, Кузя и Славян. Нямаше кой да им помогне. Никой не идваше, никой не бързаше да ги освободи.

А времето си минаваше. Ръцете и краката на Ковача започнаха да отичат, кръвообращението им се наруши. Работата можеше да стигне и до гангрена. А освен това беше страшно гладен и жаден. Поне малко водичка да можеше да си пийне. Само че водичката криеше и някои рискове — и без това вече му се пръскаше пикочният мехур.

Навън вече беше тъмно, когато някой влезе в апартамента. Дано да е от неговите момчета. Кузя и Слава знаеха къде се намира тайното му убежище. Може пък още някой от групировката да е в час с нещата.

Но не, не можеше да е приятел. Някой друг беше, някой от враговете му. Включиха лампата, в стаята стана светло. Ковача видя неочаквания гостенин. Да му се не види, онова момче. С черни дънки, черна риза, черно яке. И очите му черни.

Без да обръща никакво внимание на Ковача, той влезе в стаята, седна в креслото и сложи един голям черен пистолет на ниската масичка за вестници. След това извади кутия „Марлборо“, издърпа цигара, пъхна я в устата си, поднесе запалката и я запали. Дръпна дълбоко. Чак след това, сякаш съвсем случайно, забеляза Ковача.

— Пак ли са те сгащили? — попита някак небрежно.

Ковача започна да мучи — демек, свали ми скоча от устата.

— Да, сгащили са те. Нещо не ти върви.

Момчето сякаш не забелязваше напъните му и продължи да се подиграва.

— А тези защо лежат до тебе? — кимна към Кузя и Славян. — Какво, да не би да им харесва? Ами нека си лежат тогава.

Пак си дръпна дълбоко и пусна струйка дим към тавана.

— А ти знаеш ли, че на ей този тук — посочи той Кузя — леля му ти е комшийка и живее в блока. Видял те случайно и чисто приятелски реши да ми сподели къде се намираш. А иначе не е лошо момче. Много е точен. Помогна ми да те освободим. И изобщо… Недей да го закачаш, става ли? Остави го да си живее живота човека. Обещаваш ли?

Ковача закима утвърдително.

— Сигурен ли си?

Той закима толкова бързо, че чак щеше му се завие свят.

— Ами да ги пуснем да си ходят тогава, нали така? И двамата да си вървят. Те и двамата са точни типове.

Момчето се приближи първо до Кузя. Извади нож и преряза въжетата. След това освободи Славян.

— Хайде, изчезвайте оттука — без капка злоба ги прогони той.

Когато чу, че входната врата се затръшна след тях, каза на Ковача:

— И ти като че ли не си лошо момче.

И излезе от стаята. А на Ковача му се стори, че си тръгва, и се изплаши.

Но момчето се върна. Донесе бутилка водка, минерална вода, пръчка суров опушен салам и буркан кисели краставички. Изглежда, бе ходил до кухнята и бе опустошил хладилника му. Сложи мезетата и пиенето на масата и пак повтори:

— Не си лошо момче. Искам да ударим по една водка с теб.

Отиде до Ковача, наведе се над него и преряза въжетата на ръцете и краката му.

— Мини през тоалетната, ако искаш. Ще те изчакам.

Ковача можеше да му вкара едно кроше, без да му мисли много, но естественото поведение на момчето му вдъхваше доверие. И кой знае защо, даже не му се сърдеше.

Освен това си беше опасничко да си имаш вземане-даване с него — стреляше като бог.

Сваляйки скоча от устата си в движение, Ковача хукна към тоалетната. Облекчи се — беше по-хубаво и от секс. Излезе от тоалетната и надникна в кухнята. Нямаше никого. Отиде до тайника си, извади бързо пистолета си — старото вярно ТТ — и се върна с него в хола.

Не му се искаше да си цапа ръцете с това момче, но щеше да се наложи. Законът на джунглата беше такъв — ако не убиеш, ще те убият.

Но когато влезе в хола, момчето не беше там. Изведнъж усети някакво движение зад гърба си и нещо твърдо се вряза между лопатките му.

— Ку-ку, аз съм! — чу познат глас. — Ти какво, да не смяташ да режеш салама с пистолет?

— Писна ми вече от тебе! — тежко въздъхна Ковача.

— Дай пушкалото насам.

Момчето му взе пистолета и го сложи да седне зад масата. После сам седна до него. Намигна му добронамерено, почти приятелски.

— Сипи по едно.

Ковача напълни чашите.

— За мира в целия свят!

Момчето небрежно се чукна с него и обърна на екс чашата.

— Между другото, казвам се Никита — подхвърли сякаш просто ей така. — Честно казано, и аз не съм лошо момче. Питай Краля за мен, ако искаш. Той ще ти каже, че Никита е точен човек.

— Кого да питам?

— Краля. Чувал ли си за него? Един от кръстниците на мафията.

Ковача знаеше много добре кой е Краля. Беше един от най-големите престъпници под закрила в столицата и много уважаван човек.

— Познаваш ли го?

— И той ме познава. Хайде да пием за него, за Краля.

Бива си го момчето! Със самия Краля се има. С една дума, не е някой сульо от улицата, а и стреля добре.

Никита се издигна още повече в очите на Ковача след втората чашка. А след третата той беше готов и живота си да даде за него.

— Честно казано, не обичам да убивам — каза Никита. — Но виж, Ловеца бих го очистил с чиста съвест. Но уви… — Разпери ръце безпомощно.

— Ама ти не го ли уби? — учудено попита Ковача.

Толкова се бе надявал…

— Не, стана гаф. Издънка. Спецовете го прибраха. Онези същите, които прибраха и теб.

— Ама че смотаняци.

— Не са смотаняци те. Нали ти казвам, спецове са. Все тая им е кого ще убият, стига да им платят. С една дума, дадоха ми телефона си.

— За какво?

— Искат да направите сделка.

— Каква сделка?

— Ти им цакаш, а те виждат сметката на цялата банда на Ловеца.

Предния ден му се бяха обадили от прокуратурата. Призоваха го да се яви при следователя, за да даде показания по едно заведено дело. В случай на неявяване го заплашиха, че ще му пратят вкъщи взвод омоновци. Не отговаряли за последствията.

Затова днес се стегна за път. Пак тръгнаха с три еднакви коли. В две от тях имаше по четирима бойци, а в колата на Ловеца пътуваха двама телохранители. Този път той седна в първата. Но за това не знаеше никой, освен тези, които го съпровождаха.

Колата на Ловеца потегли и спря пред портите, които автоматично се отвориха пред нея.

— О, ее! — викна изведнъж шофьорът.

Ловеца погледна напред и извика още по-силно от ужас.

Директно срещу тях по правия път се носеше тежкотоварен камаз, който вместо да намали скоростта, даваше колкото се може повече газ. Сблъсъкът беше неизбежен.

Зад волана на камиона нямаше никого — това беше последното, което Ловеца видя преди смъртта си. Зад волана може да е седял призракът на онзи същия тип, който искаше да му отмъсти за момичето си. И ето че му отмъсти. Това беше последното, което си помисли, разделяйки се с живота си.

Камазът смачка първия джип, помете по пътя си и втория, после гръмна оглушителен взрив. Но Ловеца вече беше мъртъв.

Ковача с треперещи ръце подаде куфарчето с парите на спеца. Онзи го взе, отвори го, хвърли едно око на пачките с долари и доволно му кимна.

— Както се разбрахме, нали?

— Точно триста хиляди са…

По телевизията съобщиха, че в резултат на изключително мощна експлозия е загинал известният бизнесмен Кучин. Това било установено със сигурност. Колко души от свитата му са загинали, засега не се знаело точно. Взривът разкъсал труповете им на парченца.

Спецът твърдеше, че са загинали точно десет мутри. А Ковача нямаше никакво желание да спори с него…

Онзи си взе парите и изчезна. Ковача и двама от бойците му се качиха в колата и потеглиха. Вече наближаваха блока му, когато той видя Никита. Вървеше по тротоара. Беше сам и невъоръжен. Поне в ръцете си не държеше нищо. А какво имаше под якето си, беше вече друг въпрос.

— Спри — нареди Ковача на шофьора.

Колата спря до Никита.

— Качвай се.

— А не, по-добре ти слез.

Ковача слезе от колата.

— Е, какво, вече не ти трябвам, нали така? — попита Никита.

— Ако си говорим честно, по-добре никога повече да не те виждам, братле — направи недоволна гримаса Ковача.

— И аз не изгарям от желание да се виждаме.

— Тогава за какво си дошъл?

— Ами да те погледна в очите.

— Защо?

— Да видя дали не плуват корабчета в тях.

— Е, и какво, виждаш ли корабчета?

— Май няма. Като че ли нямаш намерение да ме закачаш.

— Правилно. Изпотрябвал си ми.

Ковача наистина нямаше намерение да пипа Никита. И Мила бе оставил на мира. Спецът му бе обяснил, че са я подвели нарочно.

— И ти на мен също.

Никита му се усмихваше уж добродушно, но в очите му имаше скрита заплаха. Току-виж я изпълнил. Абе да върви по дяволите! При всички случаи е по-добре да се държи по-надалеч от него.

— Ами по живо по здраво тогава.

— По живо по здраво.

Ковача тъкмо имаше намерение да седне в колата, когато Никита сякаш, без да иска, му каза:

— Ами… има и още нещо.

— Какво?

— С Ловеца влязохте във война заради наркотици, нали?

— Е, и какво?

— Лоша работа са наркотиците. Ето, и Мила се е пристрастила към тях.

— И какво от това?

— Лоша работа са наркотиците — още веднъж подчерта Никита и го изгледа така, сякаш щеше да му избоде очите.

— Лоша са, така е — кимна Ковача.

— Затова не трябва да ги има. Занимавай се с охрана, с проститутки, просто с бизнес, но недей с наркотици.

— Абе кой си ти, че ще ми даваш акъл какво да правя! — ядоса се Ковача.

— Ами никой…

— Тогава защо се бъркаш там, където не ти е работа?

— Не ти се бъркам — сви рамене Никита. — Просто те предупреждавам. Да не се сърдиш после.

— ’Що не се разкараш оттука, а?

— Благодаря за съвета.

Никита се усмихна лицеприятно, обърна се и тръгна напред.

— И да не съм те видял повече! — още по-ядосано викна Ковача.

— Не се притеснявай, няма да ме видиш… — отвърна Никита, без да се обръща.

Ковача наистина нямаше да го види никога повече. Дори и да се захване сериозно с наркотици. А по всичко личеше, че нещата вървят натам. Все пак не беше воювал за тоя дето духа с Ловеца. А и с колко пари се изръси за него.

Но на Никита му беше все едно с кого е воювал. Изобщо не го интересуваше колко и на кого е платил. Но беше длъжен да го предупреди. А пък той да му мисли.

Никита спря колата в двора на блока си, слезе от нея, тръгна към входа и замалко да се сблъска с един двуметров бабаит, облечен в строг двуреден костюм.

— Аа, Никита!

Мъжът на Мила подаде глава иззад широкия гръб на телохранителя си. На лицето му беше изписана доволна усмивка, сякаш вижда най-добрия си приятел.

— А! Ти ли си! — със същия тон му отвърна Никита. — Извинявай, но не знам как се казваш.

— Вениамин.

— А защо си толкова доволен, Вениамин?

— Ами вече знам всичко. Нямам претенции към теб.

— За сметка на това аз ще имам.

— Това пък защо?

— Ще имам, ако се държиш лошо с Мила.

— Край, предавам се! — Вениамин се усмихна добродушно и вдигна ръце. — С Мила нещата са наред. Настаних я в една частна клиника на лечение. Всичко с нея ще е окей.

— Браво на теб! Страшен мъжага си, Вениамин.

Никита го потупа фамилиарно по рамото и сякаш моментално забрави за съществуването му. Придаде си угрижен вид, подмина го и съпроводен от учудения му поглед, се скри навътре във входа.

Алочка се боричкаше едновременно с двама. И тя, и нейните любовници бяха надрусани.

Секспиринът беше много готино нещо. И най-важното бе, че се пристрастяват едва ли не от първия път. Не беше задължително да се боцкат с него. Коктейлът „Жар-птица“ не се възприемаше като наркотик, а от него до иглата пътят бе кратък.

Вече нямаше нужда Валерка да промива мозъците на някакви типове като Мишка и да ги уговаря. Всичко се решаваше много лесно — един коктейл „Жар-птица“, секс с Алочка и клиентът е готов.

Секспиринът се появи на пазара, откакто започна да работи за Ковача. Вървеше като топъл хляб. От него клиентите минаваха директно на хероин. От тази екстра Ковача също имаше достатъчно.

Ковача бе възстановил позициите си. Направил си бе нова групировка, която стана по-силна и от старата. И териториите си бе успял да запази, а най-важното е, че бе започнал да се занимава с наркотици. Не се страхуваше от нищо и от никого. Затова бизнесът веднага тръгна на пълни обороти.

„Жар-птицата“ беше страхотно нещо. Скоро щеше да се продава на всеки ъгъл, след употребата й всеки трети, ако не и всеки втори щеше да започне да се боцка. А най-добре щеше да е, ако може всички жители на квартала да станат наркомани…

Валерка си представи как ще се вози като баровец в луксозен линкълн, как момичетата ще тичат след него… Но някакъв шум зад гърба му го накара да слезе от облаците. Той се обърна и видя въоръжени мъже. Всички цивилни. Но той веднага разбра, че са ченгета.

Изведнъж му стана смешно. Започна да се кикоти гръмогласно. Дори ударът в ченето не можа да спре демоничния му смях. Той падна на земята и продължи да се превива от смях.

Смееше се на ченгетата — колкото и да се напъваха боклуците, не можеха да спрат „Жар-птицата“.

Валерка обаче напразно се смееше така подигравателно. Ченгетата от отдел „Наркотици“ съвсем сериозно се бяха захванали със секспирина. Ковача, мутрите му и повечето наркодилъри бяха задържани. Тайната лаборатория за производство на сивия прашец беше унищожена…

А може пък да не се е смял напразно? Може пък „Жар-птицата“ да възкръсне от пепелта като легендарния феникс? Дори и да няма секспирин, щеше да се появи нещо друго. Самоуки гении колкото щеш. И винаги измислят по нещо ново.

Трета част

Първа глава

Противникът му бе определено слаб, но за сметка на това доста упорит и настървено се стремеше да победи на всяка цена. Никита обаче тушираше атаките му с не много силни, но точни удари в главата и торса. Биеше се с ръце и крака — както е прието в кикбокса.

Финалният удар на гонга обяви края на двубоя. Никита победи.

След спаринга треньорът му дойде при него.

— Изобщо не мога да те разбера — каза му сякаш с упрек. — Ти си не просто боец, а машина. Можеше да го смачкаш този мухльо, да го размажеш на ринга. Можеше да го нокаутираш сто пъти, а не се възползва нито веднъж.

Никита само сви рамене и простодушно му се усмихна.

— Нокаутът е лошо нещо. Лошо за него, де — посочи той победения, който вече се присъединяваше към отбора си. — А и боли много. Пък той нищо лошо не ми е направил.

— Абе какво значение има направил ли ти е нещо лошо, или не! Просто ти провървя. Ако ти се беше паднал някой по-силен противник, щеше да те размаже като палачинка на ринга.

— Голяма работа, щеше да победи, и това е.

— Абе ти си чуден човек. Нима ти е все едно дали ще победиш, или не?

— Ако от този бой зависеше животът ми, щях да направя всичко възможно, за да победя. Иначе е просто игра.

— Това е спорт!

— Правилно, спорт е. Извинявай, Петрович, но не смятам, че това е начинът един мъж да се самодокаже. За мен спортът е средство за поддържане на добра форма, нищо повече.

— С това твое отношение не мога да те взема на спартакиадата в Петербург.

— Че аз и не искам да ходя, Петрович.

Никита отново сви рамене равнодушно и обърна гръб на треньора си.

Някога, още преди казармата, когато тренираше бокс, победата беше най-важното нещо за него. Тогава беше готов на всичко, само и само да победи. Не щадеше нито съперника, нито себе си. Но сега му беше някак все тая дали ще надвие, или не. Но никога не пребиваше противника си до смърт. Разбира се, ако онзи не му е направил нищо лошо.

Никита си взе душ, преоблече се и излезе от залата.

Беше есен, септември. Природата вече заспиваше, изпадайки в унес от тихото шумолене на листата. Слънцето все още грееше ярко, небето все още не беше затлачено от сиви дъждовни облаци. Но в душата на Никита беше сиво и мрачно.

Заради Марта.

Беше минала почти година, откакто бе изчезнала. Нямаше никакви новини за нея — нито лоши, нито добри. Като детектив, продължаваше да я търси. Но всичко беше напразно.

За да убие времето, се занимаваше с кикбокс. Този ден бе приключил с тренировката. Вече можеше да се прибира. Качи се в колата си и потегли. И апартаментът, в който живееше, и ладата, която караше, бяха на Марта. Никита с удоволствие би й ги върнал, само да се върне.

Вече беше в района си, когато вниманието му привлече ярка реклама — „Нощен клуб «Феерия». Ресторант. Качествена руска кухня. Дискотека. Оазис на страхотно настроение двадесет и четири часа“.

Само преди няколко месеца на това място имаше недостроено кино. Явно бяха достроили сградата и я бяха пригодили за нощен клуб.

Фасадата беше много красива, облицована с мрамор, с големи огледални прозорци, сияещи от чистота. Вратата на централния вход блестеше като злато, огряна от слънчевите лъчи. Пред нея стоеше пиколо. Вярно, не беше човек, а манекен. В парадната си униформа отдалеч изглеждаше доста внушително и в същото време забавно.

Някога Никита бе мечтал да притежава нещо от сорта на този клуб. Дори бе готов да се захване с това. Цялата работа обаче излиза доста скъпичко. А той нямаше чак толкова много пари. Някои са имали, успели са, направили са го. Изведнъж му се прииска да посети този „оазис на страхотно настроение“.

Защо пък не? И без това трябваше да хапне нещо. Какъв беше проблемът, тук имаше всичко — и ресторант дори. А колата? О, отсреща имаше съвсем приличен паркинг.

Никита паркира, слезе, заключи колата, включи алармата и с лека стъпка тръгна към парадния вход. Направи масльонка по носа на манекена и влезе.

Преддверието беше светло, просторно и много уютно — кожени дивани до стените, позлатени кристални полилеи, пъстър килим на пода. Още щом влезе, насреща му се притече младо момче с черни панталони и бяла риза с папийонка. Усмихва му се до ушите, но погледът му остана равнодушен.

„Здравейте“, „Заповядайте“, „Много се радваме на посещението ви“ — все дежурни и нищо незначещи фрази. После започна по същество.

— Извинете, но в момента можем да ви предложим само услугите на бара. Дискотеката е във вечерната програма.

Момчето го изгледа доста красноречиво. Никита разбра намека.

Беше с късо кожено яке, под което имаше най-обикновена тениска, сиви широки дънки и маратонки. Облеклото му беше спортно и очевидно не толкова представително. За дискотека може и да става, но за ресторант не беше много подходящо. В скъпите ресторанти ходят важни личности. Никита явно не беше причислен към тази категория.

Беше му все едно как изглежда. Имаше пари, а в този свят парите решаваха всички проблеми.

— На мен точно кръчма ми трябва — безгрижно потупа младока по рамото той. — Хайде, братле, ела да ми покажеш къде сервират тука миди с мармалад.

— Миди с мармалад ли? — ококори се учудено момчето.

— Да, с мармалад, от краставички. Е, стига де, не се стягай, просто се пошегувах. Но ако поискам… — Извади небрежно от якето си дебел портфейл, отвори го и му показа, че е пълен със стодоларови банкноти. — Ако поискам, ще ми сервирате и омари, а и скариди със заливка от отвратително кьопоолу.

— Да, да, разбира се… — закима момчето.

— Целият клуб е ваш?

— Целият, от край до край.

— Браво, поздравявам ви!

Никита им завидя, но не със злоба. Просто би се радвал, ако можеше да бъде на тяхно място.

— Отдавна ли сте го отворили?

— И седмица няма още. Тепърва започваме да набираме скорост.

— Като гледам, с широк размах сте действали.

— Меко казано. Да знаеш само колко пари и усилия сме вложили тук, братле!

— Ами предполагам. И как върви?

— Пу-пу, да чукна на дърво, засега добре — каза Антон и чукна няколко пъти по дървената маса.

— Пуснахме телевизионна реклама, привлякохме няколко известни артисти за клипа — сподели Елдар. — И нещата веднага тръгнаха. Вече имаме постоянни клиенти. Вярно, засега платежоспособните са малко.

— Смятайте, че сте спечелили още един платежоспособен клиент. — Никита се посочи с пръст и се засмя.

Антон и Елдар също се засмяха. Един вид, разбраха шегата му. Именно шегата. Че какъв платежоспособен клиент може да бъде той? Той е просто един бивш състудент и това е.

— Какви са тези важни клечки там? — Никита посочи компанията в сепарето.

— О! Тези са големи! — Елдар повдигна очи нагоре.

— Какви по-точно.

— Бандито-гангстерито.

— Убиванто-ограбванто — в същия дух го попита Никита.

— За убиването не знам, но не мисля. Голям човек е, веднага си личи.

— Той какво, да не ви пази гърба?

— Точно така, позна.

— Не е толкова трудно да се досети човек. Че вие му се кланяхте като на бог.

— Е, стига де, не му се кланяме — обидено заяви Антон. — Това е просто жест на уважение.

— Ясно, рекетът и уважението към мутрите е неотменна част от съвременната икономика — подсмихна се иронично Никита. — Но в университета не ни учат на това.

— Не ни учат — кимна Елдар. — Налага се да се учим от собствен опит.

— Изнудвал ви е, нали? Измъчвали са ви с нагрята ютия върху гърдите и поялник в задника.

— Глупости, няма такова нещо. При нас всичко е цивилизовано, културно. Ние сами го поканихме.

— Точно така, сами го поканихме — добави Антон. — Че иначе кой знае какви вандали щяха да ни се паднат, а после ходи си чукай главата.

— Големи умници се извъдихте, ей… А тези според вас не са вандали, така ли?

— Не, какво говориш! Те са много сериозни хора, не са някоя върлуваща шайка разбойници.

— Ще ме уморите от смях, момчета. Поне от кои са тези бандито-гангстерито?

— Как от кои?

— Ами в смисъл — от коя групировка са: солнцевската, измайловската, дългопрудненската, балашихинската, коя.

— Ами не са в никоя. Те са независими.

— Откъде са?

— Даже не знаем — присви рамене Антон. — Ей така, случайно се запознахме.

— Никой ли не ви ги препоръча?

— Че какво, да не би да има пазар за гангстерски услуги? — заядливо каза Елдар.

— Е, не е точно пазар. Но има някои авторитетни хора, които можеха да ви ориентират как стоят нещата. Даже към мен можехте да се обърнете. Щях да ви свържа с един много голям бос. И нямаше да имате никакви проблеми с охраната.

— Ама ти какво, да не би да си от онези, мутрите? — предположи Антон.

— По принцип не. Но познавам някои хора.

— Добре де, остави сега това. Тези ни устройват — каза Елдар, сякаш приключвайки темата. — Сериозни хора са, веднага си личи.

— Ето, виж сега какво ще стане! — Антон посочи входната врата.

В ресторанта влязоха трима бабаити с кожени якета. Антон стана от мястото си и с делова походка се насочи към тях.

— Имай предвид, че отворихме съвсем наскоро — обясни Елдар. — Такива сериозни момчета като тези започнаха да ни посещават всяка вечер. Нашите закрилници изобщо не се церемонят с тях, моментално ги разкарват. Ето, сега ще видиш.

Антон се приближи до „сериозните момчета“ и ги попита нещо. Онези му отговориха. Той им показа сепарето — един вид, ето ги компетентните хора по този въпрос, обръщайте се към тях.

Никита видя как мутрите влязоха в сепарето на важните клечки. Понечиха да седнат, но нещо ги спря. Босът насреща им мълчеше, но суровият му поглед сякаш ги сравни със земята. Очите му излъчваха неимоверна сила. Мутрите се почувстваха много неудобно.

Казаха нещо, но онези даже не им обърнаха внимание, и те си тръгнаха.

— Така е винаги — гордо заяви Елдар. — Стига Леонид Иванович да ги погледне, и вече им се разтреперват мартинките. Тръгват си с празни ръце. И няма никакви саморазправи след това. Всичко минава кротко и мирно, без да се пролива кръв. А ти казваш, че напразно сме го поканили.

— Не съм казал такова нещо — сви рамене Никита.

Леонид Иванович — колко тежко звучи само. Той очевидно беше борец тежка категория и дори да бе по-голям от Елдар, то беше най-много с няколко години. А той ще ми го нарича по име и фамилия, сякаш е някоя важна особа. Не, нещо не му харесваше на Никита този Льончик. Всъщност какво го засягаше?

Елдар сякаш прочете мислите му и каза, като че ли оправдавайки се:

— Освен това ще ни взема само петнадесет процента от оборота.

— Точно в това е проблемът, че са само петнадесет — неодобрително поклати глава Никита.

Сякаш някой свише му подсказваше, че приятелчетата му от университета са загазили много сериозно. Сега бяха в добро разположение на духа, но това беше така, защото още не знаеха къде зимуват раците. Но им предстоеше да разберат.

Падна им се някакъв много опърничав тип.

Льончик Цибин, по прякор Кубика, го спипа точно когато онзи слизаше от колата си. Имаше вид на голям тузар — със златен ланец на врата, окичен със скъпи пръстени по ръцете, най-малко за около хиляда долара. Портфейлът му — претъпкан с мангизи. Хлебарката забеляза това, когато онзи плащаше на касата.

И колата му беше гъзарска — „Ауди 80“, най-много на три години. За деветдесет и втора година тази кола си беше суперлукс.

Мъжът тъкмо седна в колата и Търговеца изскочи от тъмнината, нахвърли му се с цялата си тежест и го натика в купето. Онзи започна да се дърпа. В този момент се появи и Хлебарката. Отвори широко задната лява врата, мушна се вътре и също го нападна. Удари го веднъж с бокса по главата и онзи загуби съзнание. Но не за дълго. Докато претърсваха джобовете и колата му, онзи се свести. Вместо да си лежи кротко, започна да буйства. Изведнъж се дръпна назад, засили юмрук в главата на Търговеца и той директно загуби съзнание. Но мъжът не се спря дотук — тръгна да атакува и Хлебарката. Хлебарката обаче беше подготвен и така го фрасна с бокса по кухата лейка, че онзи опъна краката. В истинския смисъл на думата. Направо го прати в гроба.

Преджобиха мъртвеца, взеха всичко ценно от колата и драснаха. И то навреме. Към тях вече се набираха две мутри, но не успяха да ги стигнат — бяха много тежкотоварни и не можеха да тичат бързо.

Но дори и да ги бяха настигнали, щяха да им видят сметката. Кубика беше предвидил всичко. Той, Хлебарката и Търговеца бяха ударната сила, Нурик и Секса бяха на пост, а Пукотевицата, Валето и Дамаджаната им прикриваха гърба. Бяха добре въоръжени — с две ТТ-та и една гаубица, тоест късоцевна пушка. Но дори и без оръжие можеха да направят на кайма всеки — да не им се мяркаш много пред очите, че току-виж си изял боя. Хлебарката и Търговеца бяха много здрави момчета, Нурик и Секса не чак толкова, но пак се биеха добре.

Днес направиха голям удар. Задигнаха почти седемстотин долара, две хиляди и петстотин рубли, един скъп часовник и златен ланец. Плячката беше солидна и освен това не бяха оставили никакви следи. Обирът беше обмислен много добре. Сложиха си навреме маските, памучните ръкавици, никъде не се закачиха с дрехите си, нищо не изпадна от джобовете им. Само дето, без да искат, очистиха онзи. Но Хлебарката веднага хвърли бокса в канавката.

Разделиха си парите, часовника и ланеца и ги прибраха на сигурно място — имаха си специален тайник за целта, който вече беше препълнен с какви ли не дрънкулки от сорта. Все пак това не им беше първият обир, вече над десет години се занимаваха с това.

Уловът винаги бе добър. Вярно, трупът им бе първият, но какво да се прави, във всяка работа стават грешки.

Свиха една трева с момчетата, всеки си дръпна по малко и си тръгна към къщи.

Кубика беше чел някъде за престъпниците. Прибирал се един такъв като него след обир с убийство. И горкичкият, целият треперел от страх — шубе го било да не го хванат ченгетата. В статията ставаше дума и за морален аспект. Дори не бе разбрал какво означава „аспект“ — явно е някаква сложна дума или прякор… Абе пълни глупости.

А пък Кубика си се прибираше към вкъщи и не му пукаше за нищо. Не се страхуваше от ченгетата. Надушваше ги от километри. Ако бяха оставили следи, щеше нещо да го стяга под лъжичката. Но сега беше спокоен, значи всичко беше наред. Съвестта не го мъчеше. Какво пък е това съвест?

Стигна до техния блок към полунощ. Ето я вехтата сталинка с олющена мазилка, двор с беседки, оградени с асма, слабо светеща улична лампа. А ето го и ветеранът запорожец, който от сто години стои на трупчета там. Беше свикнал отдавна с тази жалка гледка, но не беше свикнал да вижда в двора западни коли. Пред техния вход беше спряло почти ново БМВ. Когато мина край него, вратата се отвори и от колата се изтърси Тонка. Дрехите й бяха изпомачкани, сякаш цял ден са я клатили на задната седалка.

Красиво момиче. Беше с къса поличка — крачетата й едни грациозни, дълги до сливиците. Потничето й педя — пъпчето й се вижда, а гърдите й подскачат ли, подскачат под него. Блондинка. Кубика беше луд по нея. Но тя не му пускаше. Един вид, грозен бил.

— Е, какво, коте, начука ли се? — усмихна й се озъбено той и я плесна по дупето.

— Изрод! — изпищя Тонка.

— Недей да пищиш много, да не те опъна още тука!

Вече си представяше как ще й вирне краката направо на пейката.

— Ей, пич, ти на какъв се правиш, бе? — обади се груб глас от колата.

— К’во каза? — Кубика със сила отблъсна момичето и се обърна към джипа.

От него слезе дебеловрат бабаит с напомпени мускули и габарити на щангист тежка категория. И Кубика обаче не беше някой слабак. Неслучайно още от малък по цял ден киснеше в мазето, вдигаше тежести и биеше по един чувал с пясък колкото сили има. А и по природа си беше набитичък. Сега беше на двадесет и две и имаше сили да пребори не един, а двама такива като този.

Тежкоатлетът стъпи само с единия крак на земята, с другия не успя. Кубика рязко скочи към отворената врата, притисна го към облегалката, хвана го за врата и започна да му вкарва с все сила крошета в мутрата.

Би го, докато онзи не се свлече в безсъзнание. Направо му размаза физиономията. Да се научи, изродът, на кого може да се отваря и на кого не.

Кубика изрита вече безжизненото тяло с крак и се обърна към Тонка. Тя го гледаше с ококорени от страх очи, сякаш виждаше чудовище.

— Е, какво, кучко, мислеше да насъскаш чукача си срещу мен, а?

Присви злобно очи, опитвайки се да изглежда страшен пред наплашеното момиче.

— Аз… Аз нищо не съм мислела да… — заекна тя.

— Тръгвай тогава! — кимна той към входа. — Ся ша ти го мушна между зъбите.

— Не искам! — изпищя Тонка и изведнъж хукна да бяга презглава.

Шмугна се във входа и не се видя. Но Кубика го домързя да тича след нея. Къде щеше да му избяга? Нали живееха в един блок. Пак щяха да се засекат някой път.

Обърна се отново към джипа. Готина кола, нямаше спор. Но я караше някакъв издокаран новобогаташ, а може да беше и някой от мутрите на Сивия.

Градът им не беше много голям, но не беше и много малък — все пак беше районен център. Сивия беше бос на местната групировка — около петнадесетина ояли се мизерници.

Засега и за двамата имаше място под слънцето — те ръсеха бизнесмените по един начин, Кубика и момчетата му — по друг. Ето днес например бяха избомбили точно такъв новобогаташ, ама му видяха и сметката, без да искат. Но пък се облажиха с парици.

Оня сигурно е бил под закрилата на Сивия. Но на Кубика изобщо не му дремеше. Да му пикае на сивия бизнес на Сивия, както и на това копеле тука.

Кубика погледна безжизнения тежкоатлет и се усмихна злорадо. Приближи се до него, разкопча си дюкяна, извади си го и пусна една вода. Ороси го, както се казва.

Оказа се, че жълтата течност имала животворна сила. Тежкоатлетът изведнъж се размърда, започна да разтърква мокрите си очи. Но веднага получи шут в главата с носа на обувката и отново притихна.

Е, стига толкова, довърши го. Вече можеше да се прибира. Нямаше да е лошо да му пребърка джобовете и да претърси колата. Но това щеше да е прекалено явен обир и веднага щяха да го свържат с него. А при тези обстоятелства нямаше да е никак сложно да го открият.

Спа до обяд.

Закъде да бърза. Нямаше работа, нито си търсеше. Само глупаците блъскат и се бъхтят за стаж и пенсия. А той не беше толкова глупав. Можеше и да е пълен идиот, но пипето му сечеше. Затова си живееше безгрижно. Пийваше водчица с момчетата, с тревица си угаждаше на душицата, правеше си кефа с разни курви — е, докато имаше пари. Като свършат, просто отиваше и си вземаше. Като вчера например — отидоха и си взеха колкото им трябваше.

Вчера взеха парите, днес щяха да ги изхарчат — за пиячка, за кльопачка, за някоя касета с порно и за жени. До насита щяха да се повеселят с момчетата.

Кубика даже не закуси. Облече се и излезе.

Мазето, в което се събираха, беше само на две пресечки от тях. Но така и не успя да преодолее разстоянието до там. Изневиделица пред него изскочиха три мутри с дънкови елечета на голо и започнаха да го налагат. Докато Кубика разбере какво става, го повалиха с удар на колене. И тутакси му вкараха един шут в тила. Той инстинктивно прикри лицето си с ръце и падна по корем. Ударите се сипеха от всички страни — налагаха го по бъбреците, по гръбнака.

Обърнаха го на една страна и започнаха да го ритат в корема. След това го сграбчиха за косата, сложиха го на колене, махнаха дланите от лицето му и започнаха да му вкарват крошета, сякаш е боксова круша. След минута цялото му лице беше в кървави отоци и цицини.

Не можеше да се съпротивлява — нямаше сили. Не загуби съзнание — по принцип издържаше на бой. Но започна да му причернява пред очите. Тъкмо вече губеше съзнание, и изведнъж ситуацията рязко се промени. Отнякъде се появиха неговите момчета — Хлебарката, Пукотевицата, Валето и Дамаджаната. На тези бичмета им отиваше най-много да работят или като товарачи на някой док, или като бойци в някое кеч шоу.

Те се юрнаха срещу тримата нещастници, които го пребиха — фрас-прас, и ги повалиха на земята. Сега на тях им чупеха кокалите. Кубика се надигна от земята. Страшната му ненавист го изпълни със сила и той с див вопъл се нахвърли върху тях. Би ги, докато не се изтощи напълно. Спряха да ги налагат. Онези тримата бяха прегърнали асфалта в пълно безсъзнание. На същото място, където вчера лежеше тежкоатлетът с беемвето. Дали пък не бяха изпратени точно от него? Най-вероятно…

— Ама че изроди, мамка му! — Кубика нанесе здрав ритник на безчувственото тяло в краката си, за да изкара докрай яда си.

— Големи наглеци, верно! — недоволно избоботи Хлебарката.

Малките му очички присветваха от злоба. Беше точно момче, не беше и глупав. Як като бик, а реакциите му — бързи. Да пребие някого, за него беше детска игра.

Търговеца, Пукотевицата и Валето бяха замесени от същото тесто. С такава банда зад гърба си Кубика никога нямаше да закъса. На Нурик и Секса също винаги можеше да разчита. Не бяха толкова силни в ръкопашния бой, като останалите, но можеха да пуцат много добре с пистолет. А куршумът, за разлика от юмрука, никога не прощава.

— Верно, много са нагли — съгласи се Валето. — ’Що те нападнаха бе, Кубик?

— Ами вчера смачках мутрата на един. Явно ги е пратил да си отмъсти.

— Да, определено добре са те подредили, като гледам — каза Дамаджаната, оглеждайки подпухналото лице на шефа си, и неодобрително поклати глава.

— Така е, яко са те ступали — кимна Пукотевицата. — Момчетата не са кои да е. От групировката на Сивия са.

За момент настъпи напрегнато мълчание.

Предния ден Кубика се бе сбил с една от мутрите на Сивия, а днес го посиниха от бой за това. Можеха да го пребият до смърт, ако момчетата му не се бяха появили навреме. Не им бе провървяло на биячите на Сивия — направиха ги на пихтия. Но те можеха пак да отговорят на удара и следващия път нямаше да тръгнат да се бият с голи ръце. В действие щяха да влязат пушкалата.

— Абе майната им на тези мръсни говеда!

Сякаш за да потвърди казаното, Кубика с все сила изрита в главата единия от бабаитите. Начаса ритник получи и просналият се до него — Хлебарката се постара. Третия го шутира Пукотевицата. По веднъж ги изритаха и Валето, и Дамаджаната.

— Хайде, да се омитаме в мазето — каза Кубика и всички тръгнаха след него.

Там вече ги чакаха Търговеца, Нурик и Секса. С тях имаше и две гаджета: Гуля и Юля — и двете курви.

— Айде разкарайте се оттука! — озъби им се Кубика.

Не му се занимаваше с жени точно сега. Но виж, чашка водка нямаше да му се отрази никак зле. Ето, от пълния плик на Секса се подаваше гърлото на бутилчица. Успял беше вече да си дръпне, изродът.

Мазето беше малко тесничко, но пък сухо и прохладно — за лятото беше идеално. Беше си голяма дупка, ама пък имаше осветление и къде да се седне. Цялото обзавеждане се състоеше от продънен диван, стара кушетка и кресло с толкова протъркана тапицерия, че беше цялата на дупки.

— С една дума, кофти работа — каза Кубика, когато всички седнаха около него. — Без да искаме, го закачихме Сивия. Сега няма да ни остави на мира. Ще се опитат да ни докопат и мутрите, и ченгетата.

— Какво общо пък имат ченгетата? — изтръпна Нурик. — Нали не сме правили издънки.

— Но оставихме един труп вчера. От новобогаташите беше значи. А може и мутрата да е хвърлил топа. Сивия ще схване каква е работата, ще стовари цялата вина върху нас и ще ни изпорти на ченгетата. Зацепваш ли?

Нурик не зацепи нищо, но за всеки случай се изплаши.

— Само недей да грачиш, че току-виж някоя беля си ни докарал! — подсмихна се Кубика. — Ченгетата сега, един вид, бачкат за Сивия, ходят му по гайдата. А ние ще ги прикоткаме на наша страна.

— Ченгетата? Да ги прикоткаме? — направи кисела физиономия Хлебарката. — Ти какво, бъзикаш ли се, а?

— Да бе, бъзикам се аз! Сивия ще направи всичко възможно, за да ни притисне. Дали сам, дали чрез ченгетата — няма значение. Свършено е с нас, ако не го нападнем първи.

— Да нападнем? Сивия?

— Че какво толкова има? Виж как преди малко ги смачкахме от бой биячите му. Ако трябва, пак ще ги смачкаме.

Момчетата му бяха яки като бикове, не ще и дума. Стига са се крили по мазетата, време беше и те да се издигнат малко. Бяха силни и Сивия не можеше да се пребори с тях. Защо тогава да не го стиснат за врата още сега, докато имаха мерак?

— Ами пушкала? — попита Валето.

— Бързо мислиш, братле!

Да, така си е, пушкалата им се брояха на пръсти.

— Като за начало ще започнем с това, което имаме.

Двете ТТ-та купиха миналата година на пазара от някакъв минаващ през града спекулант. Евтино ги взеха. От него си купиха и патрони, а късоцевката сами си я направиха. Нурик имаше вкъщи една ръждясала карабина, която и без това само събираше прах по ъглите. По-големият му брат я беше домъкнал отнякъде. Взеха я, почистиха я, смазаха я и й скъсиха цевта. Стана като нова — пуца, та пушек се вдига.

— Дамаджана, я вземи да отскочиш за колата…

Дамаджаната беше от заможно семейство, старците му имаха лада шестица. Винаги когато им трябваше, я вземаха. А сега беше точно такъв момент и им трябваше спешно.

— Съвсем се е развилняла тая сган! — възмутено каза Вампира, спирайки колата до един стар пететажен блок.

— Верно, абсолютни главорези, да му се не види! — съгласи се с него Даня.

Вчера някакви говеда очистили чичо Вася — много точен тип, не си знаеше парите и редовно си цакаше на Сивия. Снощи по тъмно отскочил до магазина човекът и на излизане се натъкнал на някакви изроди. Първо го обрали, а после му счупили черепа с бокс.

Пак вчера убили и Лоса. Лоса беше на почит при Сивия, беше от биячите. И не щеш ли, някакъв си мухльо го пребил до смърт заради някаква си пикла.

Видял му сметката, мръсникът, но не го ограбил. Сивия обаче мислеше, че и двете убийства са работа на един и същи човек. Естествено, не отиде при ченгетата, за да сподели предположенията си с тях. Но нареди да се готвят за чистка веднага. Щом това мръсно копеле и изродите му пребиха Клина, Тумбака и Толята, беше време да им видят сметката на тези говеда, съвсем бяха изнаглели значи.

В блока, накъдето се бяха запътили, имаше тайна квартира, където съхраняваха арсенала на групировката. Даня и Вампира трябваше да вземат оттам около десетина пищова и два автомата. Сивия смяташе, че това ще е достатъчно, за да заличат от лицето на земята тези главорези.

Качиха се на четвъртия етаж. Вампира отвори вратата, влезе в апартамента, след него се шмугна и Даня, но не успя да затвори — сякаш ураган го връхлетя, помете го навътре в коридора и го блъсна във Вампира.

Нападателите бяха трима. И тримата огромни като скали, яки като бикове. Даня не можа да се пребори с тях. Опита се да отблъсне единия, но веднага видя нечий мощен юмрук и светлината пред очите му угасна.

Можеха веднага да очистят тези двама кретени, но пистолетите им бяха без заглушители, а пукотевицата щеше да вдигне на крак всички съседи. Разбира се, щяха да успеят да си плюят на петите, но им беше интересно да разберат какво има в тайната квартира на групировката на Сивия.

Прокраднаха се тихо зад гърба им и веднага щом онези влязоха в апартамента, Хлебарката, Търговеца и Валето нахълтаха след тях.

Пометоха ги като танкове.

— Не, ама верно, не мутри, а някакви пълни смотаняци има тоя Сивия. — Търговеца се изплю с погнуса върху единия от повалените бабаити.

Кубика влезе последен и затвори вратата след себе си.

Апартаментът беше едностаен, без мебели. В хола с олющени тапети имаше само един диван с шкафче, а до тях беше сложен огромен старинен скрин.

— Виж, какво има в него — нареди Кубика на Хлебарката и се пльосна на дивана.

— Мамка му! — възхитено подвикна онзи, като го отвори.

— Какво! — скочи Кубика.

— Какво, какво! Сандъчета с „маслини“…

В сандъчетата имаше патрони за автомат и пистолет. Имаше и няколко с гранати.

— Никак не е зле, наистина! Но къде са самите пушкала?

Отвориха дивана и в търбуха му откриха цял арсенал — десет късоцевни автомата „Калашников“, а пистолетите — с лопата да ги ринеш: две дузини „Стечкин“, ТТ и „Макаров“.

— Е, не, братлета, това си е същинско съкровище, честно!

— Кубика едва се сдържаше да не изреве от радост колкото му глас държи.

Значи все пак не бяха проследили напразно тези изроди. Имало е защо да ги разкрасят така. Сега имаха достъп до арсенала на Сивия. Колко ли човека ще могат да се въоръжат?

Кубика започна трескаво да пресмята наум. Десет автомата, двадесет и пет пистолета, значи — почти четиридесет!

Кубика и четиридесет мутри — не звучеше никак зле, нали!

Абе защо досега изобщо си беше губил времето с глупости? Все с несериозни неща се бе занимавал — обираше разни случайни типове. Ами че той разполагаше със седем отлични момчета. Освен това Пачата и Капитана му бяха партия, а пък те си имаха собствени банди. Вярно, улични бандити, крадци на дребно, но ако се слееха с бандата на Кубика, щеше да се получи внушителна групировка. Почти двадесет биячи, всички въоръжени. Абе кой е Сивия, че ще се разпорежда в целия град! Време беше да си омита крушите оттука. Стига толкова, вече трета година се правеше на цар, ама всичко си имаше мярка в крайна сметка.

— Днес ще трябва да отскочим до една кръчма — заяви Кубика.

— Да, верно, трябва да го полеем! — ухили се с олигофренична усмивка Хлебарката.

— Тебе, верно, май са те ударили с нещо тежко по главата като малък — завъртя пръст до слепоочието си Кубика.

Но Хлебарката всъщност беше прав. Случаят наистина трябваше да се полее. Щяха да го полеят, в кръчма, но не с водка, а с кръвта на копелетата на Сивия.

Между другото, първо трябваше да изпробват пушкалата.

Кубика взе едно ТТ, свали предпазителя, сложи патрон в пълнителя и отиде в кухнята. Намери там празна пластмасова бутилка и пъхна дулото в нея. Взе втора бутилка и отиде при едната от мутрите на Сивия.

— Ей, к’во пра’иш, бе! — дръпна се назад онзи с обезумели от ужас очи.

И двамата се бяха свестили вече. Бяха ги зарязали в кухнята със завързани ръце и крака.

— Ами чудя се дали тази играчка може да стреля, или не

— ухили му се през зъби Кубика.

— Абе луд ли си?! Стреля, гаранция ти давам!

— Ся ша видим! — Той се прицели и натисна спусъка.

Бутилката в случая служеше за заглушител. Куршумът безшумно мина през нея и моментално проби черепа му — прониза го от край до край и избълва от него някаква тъмна кървава маса, която оплеска целия радиатор зад гърба му.

— Наистина! Стреля. — Кубика погледна другата мутра с демонична усмивка. — Може пък останалите патрони да са халосни.

— Недей, моля ти се, а?! — разхленчи се онзи и започна да пълзи заднишком, опитвайки се да си спаси кожата.

Но каквото и да прави, не може да избяга надалеч.

— На, вземи! — Кубика сложи другата бутилка върху дулото и подаде пистолета на Секса.

Онзи го взе, без да задава излишни въпроси, и даже не изчака да му дадат знак за начало. За секунди се прицели и простреля другия в главата. Направи го толкова спокойно, сякаш цял живот беше убивал.

Да, биваше си я бандата му. С такива момчета можеше далеч да стигне.

Преди в Бобровск имаше само един ресторант. А отскоро се появи още един. „Мерцедес“. Ако попитаха Сивия защо го е нарекъл така, нямаше да може да отговори. Въпросният ресторант нямаше никакво отношение нито към автомобилите, нито пък към известната немска фирма. Но на Сивия си му харесваше и това е. Вари го, печи го, но нямаше да промени името.

Бе направил заведението с парите от общата каса на групировката, но се чувстваше като негов абсолютен господар. Всичко тук беше предвидено за разтуха на душата. Имаше обща зала с около петнадесет маси и сепарета за по-специални клиенти и друга, в която можеше да се поиграе на рулетка. С момичетата също нямаше проблеми. Само намигваш на сервитьорката и веднага ти довеждат каквато мадама пожелаеш — блондинка, брюнетка, ако щеш, и негърка. Вярно, за негърка трябваше да се отскочи чак до областния град, но той не беше далеч — час път натам и толкова обратно.

Сивия имаше нещо от сорта на офис в ресторанта, който се състоеше от две стаи — в едната беше кабинетът му, в другата стояха трима биячи на пост и праскаха карти. Но Сивия рядко беше в кабинета си. Повече му харесаше да седи в общата зала, заобиколен от мутрите си.

Сега също беше там. На три обединени маси около него се беше събрало едва ли не цялото му войнство — дузина биячи. Държаха се културно хората — седяха кротко, обръщаха чашките, хапваха си мезенце, не вдигаха много шум, не плашеха клиентите. Чакаха нещо. Сивия също.

Даня и Вампира отидоха да вземат оръжието. Отдавна вече трябваше да са се върнали. Но ги нямаше. И по телефона не отговаряха. Сякаш бяха умрели. А може пък наистина да бяха мъртви? Но кой може да им е видял сметката? Дали не бяха ония главорези, които вчера пребиха до смърт Лоса, а днес май са смачкали физиономиите на трима от биячите му… Здрави бичмета бяха, няма спор. Такива с удоволствие би ги взел в групировката си, но са направили куп поразии. А и Сивия бяха опозорили. Излизаше, че неговите биячи нищо не струват.

Ядосан им беше Сивия, много ядосан. Неслучайно бе наредил да донесат оръжието. Вече нямаше да размахват само юмруци срещу тях, а да насочат пистолети насреща им. Някаква си улична банда от осем нехранимайковци, които се занимават с джебчийство, ще му прави проблеми на него… Смъртта на Вася беше на тяхната съвест. Свършено беше с тях, с една дума. Ще ги сринат със земята! Къде са обаче Даня и Вампира?

— Генерал, Кокаин, Грънолом…

Време беше вече да изпрати някого да провери какво става с момчетата. Но дали трима няма да са малко?

Сивия нямаше много време, за да разреши тази сложна дилема.

На входа на ресторанта изведнъж цъфнаха някакви здравеняци с маски. Замириса на смъртоносна опасност, като на мърша от трупове.

Цялата агитка се беше събрала. Още по-добре.

— Какво, изненадахме ли те, говедо! — извика Кубика, впивайки убийствен поглед в Сивия, и извади от шлифера си „Стечкин“.

Хлебарката, Търговеца, Пукотевицата и Дамаджаната моментално насочиха автоматите. Пукотевицата и Дамаджаната малко се забавиха, но това не обърка работата. Мутрите на Сивия и без това не можеха да извадят оръжие. Просто нямаха. Нямаха, и това е.

Съвсем се бяха ояли изродите. Спокойният живот явно не им се беше отразил много добре. Станали като лоени топки, правят се на големи тежкари. Возят се като баровци на западни коли, всички имат собствени къщи, спят с най-хубавите момичета. И никой не ги закача. Не живот, а песен. Явно смятаха, че този лайф ще продължи вечно. Даже бяха забравили какво е това пистолет. Скрили оръжието в някакъв апартамент и си мислят, че всичко е наред. Да, ама не — не сте познали!

Един пистолет и четири автомата бяха насочени срещу десетте угоени изроди. Доста внушително зрелище.

Кубика започна да се смее, когато куршумите един след друг взеха да се забиват в широките гърди на Сивия. А когато направи на решето черепа на мутрагена, седящ до Сивия, вече се превиваше от смях.

— Не мога да те разбера, Пача, честно! Такова бъдеще значи ни чака. Целият Бобровск ще е наш… Нали чу, че Сивия вече го няма. Пратили го на оня свят заедно с всичките му момчета.

— Ти ли го пречука, Кубик? — ехидно се подсмихна Пачата.

— Абе луд ли си, верно?

Кубика, разбира се, нямаше нищо против да се поперчи пред него — един вид, да, аз му видях сметката на Сивия. Но Пачата и без това се досещаше кой го е направил.

Много други също се досещаха. Включително и ченгетата. Спипаха го те, гадовете, три дни ги обработваха в ареста заедно с Хлебарката. Един следовател от прокуратурата беше издал заповед за задържането му. Заподозрял го, говедото, че е замесен в чистката на Сивия и групировката му. И новобогаташа, дето Хлебарката го пречука с бокс, също му го лепнаха на него. Постоянно се опитваше да притисне Кубика в ъгъла — хайде, казва, признай си. Всичко, казва, знам за теб… Ама да ходи да плаши гаргите с това. На Кубика не можеш да му вземеш страха толкова лесно. Знае много добре той, че ченгетата нямат никакви доказателства срещу него. Оръжието, с което очистиха Сивия и бандата му, беше скрито на сигурно място и ченгетата нямаше да могат да го намерят. А освен това той си имаше алиби. Знаеше какво може да се случи и затова си бе подложил, та да падне на меко.

Но следователят не го оставяше на мира. Срокът за задържането му вече изтичаше, нямаха никакви доказателства, а той, гадината, метна прокурора — казал му, че имали всички основания да задържат гражданина Цибин в ареста.

Само че сметката му излезе крива. Хлебарката, Търговеца и Дамаджаната отвлякоха дъщеря му. Тринадесетгодишна тийнейджърка. Такава спокойно можеш да я надрусаш и да й го мушнеш където ти скимне — между зъбите или в дупето. Следователят се изплаши и се предаде — ето ви го, казва, Кубика, вземайте си го, само момичето ми не пипайте.

Нищо не й направиха и я върнаха, а Кубика вече беше на свобода.

Следователят уж се кротна. Но това можеше да е само привидно. Току-виж, вече да се готви за реванш. Затова Кубика не трябваше да стои със скръстени ръце.

Сега трябваше да си присвои териториите на Сивия и да подкупи ченгетата — с една дума, изцяло да заеме мястото на боса. Тогава на следователя при всички случаи му беше спукана работата.

Хлебарката, Търговеца, Пукотевицата, Валето, Дамаджаната, Нурик и Секса — това беше цялата му банда. Нямаха грешка момчетата. Хванаха двама от биячите на Сивия, поступаха ги малко и научиха кого и как е рекетирал покойният бос. И с благословията на Кубика тръгнаха по обектите.

Повечето бизнесмени вече бяха преминали под тяхна закрила, но не всички.

Ако Кубика имаше още поне десетина биячи, много бързо щеше да се издигне на нивото на Сивия. Точно по този повод в момента разговаряше с Пачата. Тази надувка с конска физиономия имаше банда от шест човека. Някога Кубика беше във вражда с него. Бандите им бяха на нож, биеха се едва ли не на живот и смърт. Ненавистта помежду им беше голяма, но това беше преди. Както понякога се случва между мъжете, ненавистта им прерасна във взаимно уважение. И ето че сега Кубика много би желал да види доскоро ненавистните си врагове в своите редици. Здравеняци бяха момчетата на Пачата, такива в целия град на пръсти можеш да ги преброиш.

— Е, какво, с мен ли си? — още веднъж попита Кубика.

В очите на Пачата проблесна злоба, мускулите на лицето му започнаха да треперят.

— Не аз съм с теб, а ти с мен! — неочаквано заяви той и от нерви чак се надигна от мястото си.

— Не те разбрах!

Кубика имаше чувството, че ще му падне ченето. Не, не може да бъде! Този мижитурка иска да стане главен бос, а той, Кубика, да му бъде подчинен. Все едно той е очистил Сивия, а не Кубика, и разполага с неограничено количество оръжие. А пък Кубика, разбирате ли, е последна дупка на кавала.

— Че какво толкова има за разбиране? — Пачата извади цигара, поднесе я към устата си, запали и нервно запуши. — Аз ще ръководя цялата групировка, а ти ще си ми дясната ръка. Вече говорих с момчетата, съгласни са.

— За какво са съгласни?

— Да работят за мен заедно с твоите момчета. Навити са да ръководят парада в Бобровск.

Да бе! Заради същия този парад Кубика си бе рискувал главата, заради него лежа три дни в ареста. А сега Пачата, хиената нагла, иска да си приватизира всичко наготово.

— А сигурен ли си, че момчетата ти не ги е шубе? Стиска ли им? Все пак влизаме в голямата игра.

— Абе няма проблеми за това, сериозно.

— Добре — хищно се усмихна Кубика.

— Какво значи „добре“? — отново се напрегна Пачата.

— Сливаме бандите в една, ти, един вид, ще си шеф-диригент. Става ли? — Кубика сякаш говореше с най-добрия си приятел.

— Става! — важно каза Пачата.

Явно искаше да му покаже, че отсега нататък Кубика трябва да се отнася с него като роб към господар.

— Ами това е, разбрахме се. Кажи на момчетата, че ще има събрание — покорно склони глава Кубика.

— Ами ти го уреди този въпрос.

Онзи щеше да се пръсне от надуване.

Кубика винаги беше смятал, че Пачата няма нито една гънка в мозъка. Сега разбра, че тотално е деградирал. Нищо не схващаше дебилът, приемаше всичко за чиста монета. И отгоре на всичко се буташе да става главен бос и Бобровск да е в краката му.

Следващият по ред беше Капитана. Този разполагаше с петнадесет момчета в бандата. Кубика обаче имаше намерение да вземе само седем, най-добрите: Льовата, Щепсела, Артур, Кучето, Вадим, Дворянина и Серго. Те му харесваха най-много. Капитана също си го биваше. Той нямаше нищо против Кубика да му стане шеф. Признаваше авторитета му и нямаше намерение да придърпва чергата към себе си.

След това направиха събранието. Събраха се момчетата от трите банди — онези, които не се страхуваха да рискуват и да влязат в голямата игра. Получи се групировка от двадесет човека, над които стояха Кубика и Капитана, а над всички беше Пачата. Но Кубика не приемаше това сериозно. Нека се бие в гърдите, няма да е за дълго.

Пачата харесваше Кубика. Момче на място. Бе унищожил групировката на Сивия, бе намерил оръжие, бе събрал силна банда и бе притиснал здраво бизнесмените в града. И с всичко се справяше с лекота. Днес на един бизнесмен стъпи на врата, утре на втори, на трети… С ченгетата също можеше да се оправи и в градската администрация знаеше как да си пробие път. Големи планове имаше той. Пачата, де.

А Пачата не беше глупав. Знаеше той как да сложи Кубика на място. Щом Пачата толкова му е притрябвал, нека той да му стане подчинен. Кубика, разбира се, искаше сам да оглави групировката. Но разбра, че Пачата е много по-умен от него, и нямаше друг избор, освен да се съгласи да играе втора цигулка.

Обаче Пачата беше великодушен към него и му разреши да движи нещата. Кубика събра момчетата, определи мястото на всеки от тях в групировката, раздаде им пистолети. А за Пачата задели един автоматичен „Стечкин“ — страхотен пищов, макар и малко тежичък. Не бива, казва Кубика, да захвърляме оръжието да събира прах. Ето Сивия например го захвърли и него самия го хвърлиха в земята. И изобщо, много умни неща приказваше тогава. Сякаш цял живот е правил само това, да рекетира градове като Бобровск. Пачата беше много доволен, че има такъв помощник.

За това, как е очистил Сивия, Кубика не му беше разказвал. На всичкото отгоре приписваше убийството му на някой друг. Ама правилно. Предпазлив беше човекът. Защо да се хвали излишно за неща, за които може да получи доста годинки затвор.

Сега щяха да държат града заедно — той и Кубика. Двамата можеха да направят чудеса. Бяха в добри отношения. Ето вчера се веселиха в една кръчма и се клеха, че ще живеят във вечен мир и дружба.

Доста водка изпиха тогава и сега главата го цепеше яко. Трябваше да удари една биричка, да оправи махмурлука. Но имаше време за това. Днес Кубика събираше момчетата, трябваше да свършат набързо една важна работа. Ей, чакай малко! Не Кубика ги събира, а той, Пачата. Че нали на събранието обявиха него за главен бос, а не Кубика!

Пачата се надигна от твърдия диван, оправи си леглото, изми си лицето, облече се. Вече можеше да излиза. А не, трябваше да си вземе и пистолета. Кубика беше прав, времената не бяха такива, че да се ходи без оръжие.

Излизайки от апартамента на родителите си, той си мислеше как скоро ще си има двуетажна къща с басейн и всичко, което поиска. Нали ще е най-големият бос в целия Бобровск.

— Гражданино Холодцов! — чу името си, излизайки от входа.

На пейката пред него седеше някакъв дългуч и му се усмихваше нагло.

— Искам да ви задам няколко въпроса. — Онзи се легитимира.

Ченге?

— Абе я се разкарай!

На Пачата сякаш му падна перде пред очите. Сграбчи пистолета от кобура на кръста си и щракна затвора, но не успя да го насочи. Кой знае откъде, изведнъж му се нахвърлиха някакви здрави мъжаги. Сграбчиха ръката му с пистолета и я извиха зад гърба. Удариха го няколко пъти, направиха му подсечка и той се пльосна по корем на асфалта.

— На кого ще посягаш бе, копеле! — чу Пачата и получи здрав шут в слабините.

Изрева от болка и си изпроси втори в бъбреците.

Втора глава

Кубика едва сдържа смеха си, когато пред него се яви едно двуметрово добиче с мръсен анцуг и изтъркано дънково яке. Здраво момче, няма спор. Но слаба конкуренция.

Бързо се ориентирал Бичмето, че териториите на Сивия са останали без надзор, и веднага започнал да рекетира балъците. Че даже се забутал да се срещне с Кубика, за да си изясняли отношенията. Най-интересното беше, че дойде на срещата — та да стане за смях пред хората.

Кубика имаше двадесет биячи и всичките въоръжени, а Бичмето — само четирима човека и един ръждясал наган за всички. И имаше наглостта да му се ежи отгоре на всичко.

Стига да реши, Кубика можеше да го навре в кучи гъз този нещастник.

— Не ти се сърдя, Бичме! — фамилиарно го потупа той по рамото. — Всеки търси келепира. С една дума, имам едно предложение. Започваш да работиш за мен и проблемът е решен.

Бичмето не се двоуми много по въпроса. Беше разбрал, че Кубика има голяма власт и само ако играе партия с него, може да намаже нещо. За разлика от Пачата, и наум не му идваше да иска ръководен пост.

А Пачата беше пълен идиот. Намерил кого да прави на глупак. Че Кубика можеше да преметне когото си поиска. И изигра Пачата.

По негов сигнал ченгетата прибраха този дебил. Обвиниха го в незаконно притежаване на оръжие. Но това беше дребно обвинение в сравнение с онова, което щеше да получи, когато балистичната експертиза докажеше, че Сивия е бил застрелян с неговия „Стечкин“.

Групировката на Кубика вече бе завзела изцяло града. Но всички знаеха, че главният бос е не той, а Пачата. Всеки бияч от групировката щеше да го потвърди пред ченгетата. Излизаше, че освен дето пистолетът му е изцапан с кръв, Пачата е имал и мотив да премахне Сивия…

Пълен идиот беше Пачата. ’Ми като не ти разбира главата, не се бутай там, където не ти е работата, бе! А той се набута. За което щеше да си плати. И нямаше защо да се обижда на Кубика: сам си беше виновен за всичко.

Тонка подскачаше върху него като обезумяла. Гърдите й едри и пищни — радост за окото. По израза на лицето й личеше, че си умира от кеф. Сякаш цял живот е мечтала да бъде с Кубика и е изгаряла от любов към него. И чудото най-после е станало и те са заедно.

Кубика обаче не можеш да го минеш толкова лесно. Той знае много добре защо Тонка му се е увесила на врата.

Преди даже не го поглеждаше, с копеленцата на Сивия движеше. Ама Кубика сега беше най-големият тежкар в града. А Тонка, хитрата кучка, си знаеше интереса. Само при мисълта, че излиза с най-големия мафиот, можеше да свърши от кеф. Мръсница, с една дума.

Кубика знаеше много добре каква дребна душица е тя, но не я разкарваше. Кой каквото ще да казва, но беше най-готината мадама в града. И се чукаше страхотно. Защо да изпуска такова парче?

Тонка започна да стене, да трепери, да се тресе цялата — на това тя му викаше оргазъм. После се отпусна с цяло тяло върху него, притвори очи и замърка — преструва се, че й е много хубаво.

Кубика беше изпразнил оръдието само минута преди това. Затова вече беше с ясни мисли, мъглата на екстаза се беше изпарила от съзнанието му.

— Ей, брат ти нали се върна скоро от казармата? В десантни войски ли беше?

В момента го вълнуваха по-злободневни неща. Те постоянно го вълнуваха. Даже през нощта, когато вече отдавна беше време за сън, той мислеше само за работа. И сега, когато беше с жена в леглото, пак за това мислеше.

— Да — някак сънено му отговори Тонка. — Здраво момче е и се бие добре.

— Е, и с какво се занимава сега?

— Ами с нищо… Седи си вкъщи. Дрънка на китара и пуфка „Прима“ по цял ден.

— Да взема да си поговоря с него.

— Ами да! — зарадва се Тонка. — Яко момче е, може пък да ти свърши работа!

Ама че глупачка. Чуди се как да набута брат си при мутрите. Мисли, че животът им е песен, вечен празник. То това да не е баница — режи, пък яж?

Кубика беше абсолютен господар в града, но не се чувстваше в безопасност и постоянно се страхуваше. Само че страхът му беше разумен и го подтикваше към действие.

Предчувстваше, че ще се случи нещо лошо. Очакваше опасността да дойде от големия град. Областният град беше под контрола на един от кръстниците на мафията, който следеше зорко положението в цялата област. Казват, че не можел да търпи произвол и безчинства.

А пък Кубика си бе позволил да ликвидира Сивия на своя глава. А такива като него ги притискаха в ъгъла. Ако разбира се, имаше с какво да ги притиснат. А големият бос имаше достатъчно власт да го направи. Или ченгетата можеше да насъска срещу него, или да му изпрати няколко от ударните си бригади. Кой знае защо обаче, не изпращаше никого.

Може пък ликвидирането на Сивия да му се разминеше безнаказано. Ама може и да не извадеше късмет. Затова, докато още има време, действаше с пълна пара.

Всичко, което биячите му събираха от рекет, се влагаше моментално. Купуваше лади шестици и деветки. Колите не бяха нови — правеше го, за да спести някоя рубла, но бяха в движение. Купи и десетина уоки-токита.

Но най-важно за него беше оръжието и момчетата. Уличните хулигани му вършеха идеална работа. Хем главите им празни, хем нямат спирачки. Пък ако им уредиш малко тревица и им пъхнеш пистолета в ръцете, тогава нищо не може да ги спре, дай им само да пречукат някого.

Кубика разчиташе и на спецназовците, и на миналите казармата. За да учат младежта как се стреля с автомат и пистолет.

В една гора извън града бе направил нещо като военна база и двама бивши спецназовци вече обучаваха там младите момчета. Че как иначе, неговите бойци трябваше да могат и да стрелят, и да убиват. Там държаха и оръжието на групировката. Имаше и една барака за Кубика. Той не се стремеше към разкош. Неговата стихия беше бандитският живот. Привличаше го самата дейност, а не толкова благата, които получаваше от нея. Беше роден за бандит. И това се усещаше най-силно тук, сред дивата природа, далеч от града.

Не живееше сам в първобитното си жилище, с него беше и Тонка. „Животът с любимия е рай дори и в барака“ — бе му изтърсила тази глупост тя. Да бе, любимия, веднага й повярва. Никакъв рай не е тук за нея.’Чака тя Кубика да забогатее малко, да си вземе хубава западна кола, да си купи някоя луксозна къща с поне десетина стаички. Може пък и да дочака — кой знае. Сега беше лято — в гората беше приятно, но през зимата… Впрочем, можеше и през зимата да остане тук, стига да имаше полза от това. А полза имаше. Кубика се страхуваше да се установи в града. Там от всяка улица, от всеки ъгъл го дебнеше опасност, а тук, в гората, се чувстваше неуязвим. Сложил беше въоръжени постове на подстъпите към лагера, всички имаха радиостанции и ако евентуално възникне някаква опасност, веднага можеха да му сигнализират. А бягството по тайната пътека през блатата не беше проблем за неговата пехота. Но защо да бягат? Винаги имаше десетина добре въоръжени бойци подръка. Без да се броят онези, които даваха караул. А в града имаше още десетина момчета, които обикаляха обектите и стрижеха овците. Днес беше Хлебарката с верните песове. Късно вечерта трябваше се върнат в базата. Утре щеше да ги смени бригадата на Търговеца — също десетина момчета. Все пак не можеше да остави града без надзор.

Освен това от горската база можеше да контролира не само Бобровск. На четиридесет километра от нея се намираше град Копит. Там си имаше местна мафия, която беше под шапката пак на големия бос. Но на мутрите там не им оставаше дълго да властват. Кубика си бе наточил зъбите и това градче да прилапа. Разбойническата му шайка бе решила скоро да се добере и до тези места. А обектите в Копит бяха големи, „овците“ — угоени, и имаха златна „вълна“.

— Е, не, това вече е върхът! — презрително изкриви лице Чумака.

Най-после бяха открили безчинстващите главорези, които най-нагло превзеха Бобровск. Кръстникът се безпокоеше. Все пак Сивия беше негов човек. А някакви си мизерници там изпълзели като хлебарки от дупките си и започнали да стрелят по всичко живо наред. Ако всеки нещастник вземе да прави такива чистки, когато му скимне, ще настъпи пълна анархия.

Изпратиха Чумака и момчетата му на разузнаване. Трябваше да открият главния бос на града. Ставаше най-лесно чрез биячите му, които със самочувствие се разхождаха из градския пазар — един вид, контролират нещата.

Ще видят те един ред и контрол.

— Пълна скръб са тия, честно! — обади се Стеса.

Наистина, пълна скръб. Поне да се бяха понапомпили малко въшкарите, преди да сложат кожени якета и да си обръснат вратовете. Всички бяха едни ниски, слабички. Сигурно не са ги взели в казармата заради поднормено тегло. Сто процента са анемични.

Чумака наблюдаваше сополанковците от джипа си и го напушваше смях — вървят едни такива наперени, гордо вирнали празните си глави, вратлетата им хилави, ще се скършат, а бузите им се пръскат от надуване.

— Опаляяя! Влязоха в закусвалнята! — избоботи Паркета.

— Време е за обяд — отбеляза Валса.

Те какво, да не мислят да ядат в тази мизерна закусвалня?

Чумака нареди на Паркета да влезе след тях, да погледне дали са седнали да се хранят, или ще излязат след малко. Чумака изпрати човека си — тази движеща се планина от мускули, с голямо чувство на гордост и задоволство.

Паркета се върна след няколко минути.

— Дошли са да плюскат — небрежно подхвърли той, сядайки пак в колата.

— Задръстеняци! — подсмихна се Валса.

Той се хранеше само в ресторанти, от кафенетата се отвращаваше, а пък закусвалните ги смяташе за най-долнопробните дупки.

— Може пък и да не са контрольори — усъмни се Чумака.

— Може и да не са, но може и да са — каза Паркета. — Не ги посрещнаха никак зле. Бяха им сервирали вече масата, беше отрупана с какво ли не. И една готина мацка се фръцкаше около тях, честно!

— Така ли?! Да вървим тогава! — Чумака слезе пръв от колата.

След него се изнизаха Стеса, Паркета и Валса. От съседната кола се измъкнаха Алик, Бриджа, Мрачния и Лекето.

Мухльовците бяха седнали с лице към вратата и определено се впрегнаха, като забелязаха Чумака и биячите му. Стеса хукна прекалено прибързано към тях по пътеката между масите. Искаше да приключат по-бързо. Само че ги подцени.

Единият мигом измъкна ТТ-то от кобура. Стеса вече беше почти до него, онзи само да протегне ръка и край — свършено е с него. А той трябваше тепърва да си слага патрон в пълнителя.

Бам! Оглушителният изстрел разтърси въздуха, накара всички да изтръпнат.

— Кучи син! — Стеса хвана простреляния си корем.

Онзи глупак вече е бил със зареден пистолет. Трябвало е

само да натисне спусъка. Натисна го.

Бам! Втори изстрел. Стеса притихна завинаги. Куршумът уцели отворената му уста.

Другото говедо също не се подвоуми и моментално извади пистолета си. И като започна да гърми, направи целия паркет на решето.

Всичко щеше да е наред, ако отнякъде не се бяха появили още няколко кретени. Вървяха бавно и настъпателно към Чумака и момчетата му. Всички бяха с пистолети, а двама държаха автомати. Откриха огън.

Чумака моментално извади пистолета си, но не успя да стреля. Гръмнаха го в дясното рамо, ръката му се схвана и той изпусна пистолета на земята.

Вече не можеше да стреля. Дори се зарадва на това. Имаше много съществена причина, за да напусне бойното поле. Изскочи първи от закусвалнята, а след него като куршуми излетяха Алик и Бриджа. Тримата скочиха в колата и дим да ги няма от проклетия Бобровск.

Валса, Мрачния и Лекето останаха в закусвалнята. Скоро след това Чумака научи, че са останали там завинаги.

— На ти! Пари ще видиш, ама друг път! — каза набитият мъжага с нагла мутра и червено сако, удряйки с длан по сгъвката на свитата си дясна ръка.

Един вид, да го духаш, Кубик, нищо няма да ти дам.

Този беше единственият бизнесмен, който отказваше да му плати. Имаше доста солидна фирма — занимаваше се с износ на дървен материал и изкарваше доста добри пари от това. Офисът му — като картинка, а къщата му — приказка. Собственикът обаче голям изрод. Имаше охрана от половин дузина здравеняци, въоръжени с пушки–помпи.

Кубика дойде да го посети лично като човек, а той го заведе в задния двор на офиса и щом даде знак, зад него застанаха няколко бабаити с пушки. Мислеше си, че така ще го изплаши.

Този балък си е цакал на Сивия, значи и на Кубика щеше да плаща. Ако не той, наследникът му.

— Защо се нервираш толкова? — опита се да го успокои Кубика.

В момента беше безсилен срещу това говедо. Придружаваше го само Дамаджаната. И двамата бяха с пистолети, но докато ги извадят, щяха да си изпросят по някоя порция олово в корема. Но този пуяк само се ежеше, нямаше да нареди да стрелят по тях, щеше да го дострашее. И ще сгреши, защото това беше единственият вариант да оцелее в тази конфликтна ситуация. Не трябваше да оставя последната дума на Кубика, не трябваше.

— Разкарай се оттука, смотаняк такъв! — продължи да се опъва новобогаташът.

— Мери си думите, а…

— Абе я се пръждосвай!

— Както кажеш — равнодушно сви рамене Кубика и тръгна към задния изход на офиса, за да стигне до главния вход и да излезе навън.

Докато вървеше, през цялото време очакваше, че ще получи куршум в гърба. Този шаран не трябваше да го пуска да си тръгне жив оттук. Не трябваше. Но го пусна.

Наблизо до офиса на новобогаташа го чакаха две лади шестици. В тях бяха Пукотевицата, Валето, Секса, Льовата и Вълка. Всички бяха въоръжени до зъби. Имаха три късоцевни калашника и ТТ-та.

Кубика не се боеше от нищо. Точно затова бе успял да завземе Бобровск. Най-убедителният аргумент при решаване на каквито и да било спорове си оставаше оръжието. То трябваше да бъде използвано винаги когато възникне конфликт. Трябваше да се стреля срещу всеки, който се опълчи. Само така можеше да се постигне нещо.

Момчетата му знаеха това много добре. Предния ден някакви изроди нападнали Пашата и Патока. Пашата, без да се подвоуми, веднага извадил пистолета и дум, дум — гръмнал едното говедо. Патока също сграбчил пищова на секундата. След това им се притекли на помощ и останалите момчета. Страшна пукотевица вдигнали — загробили ония говеда. Петима убили, а трима се спасили. Вярно, че очистили по погрешка две мадами и един старец — на това му се казва „отишли да похапнат“, — но какво да се прави, винаги стават и грешки.

За сметка на това сега всички знаеха колко силна е групировката на Кубика.

Вече бе проучил ситуацията. Оказа се, че го е нападнал големият бос от областния град. Само че момчетата му се издъниха. И сега не Кубика, а той щеше да се страхува от него.

— Е, хайде, тръгвайте! — каза Кубика и със задоволство погали ТТ-то си.

Седем срещу седем — силите бяха равни. Щяха да победят онези, чиито ръце нямаше да трепнат, когато натискат спусъка.

Той влезе пръв в сградата на офиса и видя насреща си бабаит с бяла копринена риза. Беше един от онези, дето го бяха взели на мушка с уинчестърите си. Само че сега нямаше оръжие. Прекалено бързо се бяха успокоили. Колко глупави бяха, смотаняците! Мислели са, че се шегуват с тях.

— Ей, я се разкарай оттука! — Нагло му се изрепчи онзи.

— Това виждаш ли го? — Кубика бързо насочи пистолета към корема му и натисна спусъка.

Петте куршума направиха на пихтия всичките му вътрешности.

Отнякъде изникна още един охранител. Него го очисти Дамаджаната с един картечен откос.

Продължиха към кабинета на новобогаташа. В приемната го чакаха цели трима охранители. И тези без пушки-помпи. Да, вървеше му днес на Кубика на глупаци!

Льовата и Вълка нахълтаха в приемната и с няколко кратки картечни откоса го направиха на решето. Натискаха спусъка толкова спокойно, сякаш срещу тях стояха не хора, а някакви чучела, набити със слама.

Но виж, секретарката не я пипнаха. Беше се скрила в ъгъла от страх, милата. Свила се на кълбо, с колене до гърдите. А поличката й една късичка — чак гащичките й се виждат. Крачетата й като на газела, а и в лицето не беше никак грозна.

Дамаджаната и Льовата нахълтаха в кабинета на новобогаташа, а Кубика остана в приемната. Прекалено хубава беше мацката, не беше за изпускане такова гадже. Той насочи пистолета си към нея и самодоволно се усмихна, наслаждавайки се на гледката, как тя стиска очи от страх.

— Дум-дум! Убита си, маце! — изсмя се той гръмогласно, сваляйки пистолета надолу. — Ще дойдеш с нас.

Първо щеше сам да я оправи, а после да я хвърли на тълпата. Щеше да накара момчетата да се бият за нея и който победи в турнира — щеше да я получи като награда.

— Как се казваш?

— Аня.

От кабинета се чу изстрел. Ама че изроди! Да не би да са гръмнали новобогаташа?

Не, бяха очистили още един от телохранителите — шестия по ред. Новобогаташът си шушукаше нещо с него, когато момчетата нахлуха в кабинета. Сега церберът му се пържеше вече в ада.

— Айде, мухльо! — Кубика направи зверска физиономия и вдигна пистолета. — Давай парите!

Пред него вече не стоеше онзи наперен и горделив мъжага, а някаква отрепка с подмокрен памперс.

— Да, да… Колко…

— Я по-добре, такова, направо отваряй сейфа!

Кубика кимна към никелираната вратичка в стената. Точно така, беше сейф. А там със сигурност имаше мангизи.

Беше прав. В сейфа имаше пари, и то доста. Онзи извади две пачки и ги сложи на масата. Във всяка имаше по пет хиляди долара. Никак не беше зле.

— Малко са! — Кубика скочи към мъжа и със засилка му вкара един юмрук в ченето.

Ударът запрати нещастника чак в другия край на кабинета и той се сгромоляса с трясък на пода. Кубика провери сам сейфа и намери още десет хиляди.

— Малко са! — Той отново насочи пистолета.

— Още ще ви дам! Колкото поискате, толкова ще ви дам!

— Нищо не искам от теб! — Кубика и натисна спусъка.

Нека всички знаят, че той не прощава никакви обиди.

Чакаха Кубика извън града, до Комаринското езеро. В една „Нива“ с жабешко зелен цвят седяха две момчета. И двамата бяха младши офицери на служба в някакъв оръжеен склад. Търгуваха с оръжие. Че защо да се бъхтят, след като имат възможност да изкарат някой лев на черно.

Шапкарите явно се поизплашиха малко, когато от двете лади шестици се изтърси цяла тълпа яки момчета с оръжие. Обкръжиха ги и ги взеха на мушка.

— Покажи стоката! — Кубика приближи към нивата с бавна и тежка крачка.

— Няма проблем…

Шапкарите се опитваха да се държат на ниво, но очите им шареха изплашено напосоки.

Те отвориха багажника и Кубика погледна вътре. Единият шапкар отметна покривалото.

Там имаше автомати „Калашников“ модел АКМ. Вече бяха свалени от въоръжение, но това в никакъв случай не принизяваше достойнствата им. Но не бяха десет.

— Колко са?

— Ами успяхме да вземем повече. Двадесет парчета са.

— Много добре. Вземам ги всичките.

— По хиляда гущера на парче, както се разбрахме — каза шапкарят и очите му присветнаха алчно.

— Става.

— И патрони имаме. По три долара бройката. Пълнители също.

Кубика даде знак на момчетата си и те пренесоха в колите автоматите, четирите сандъка с патрони и двадесет кобура с празни пълнители.

След това извади парите — десет хиляди долара.

— Имам само за десет автомата. Повече нямам — каза той.

— Е, нищо, утре ще ни ги дадеш — угоднически се усмихна офицерът.

— А не, братле, нямам време да се занимавам с вас.

Той отново даде знак, на който двама от бойците му реагираха моментално. Четири изстрела. По два на всеки шапкар. Офицерите паднаха на земята с пробити черепи.

Че какво, понякога е по-добре да си оправиш сметките с куршум, отколкото с пари.

На следващата сутрин нахлуха в Копит. Бяха с пет коли, във всяка от които имаше по пет човека с оръжие. По-добре щеше да е за ченгетата, ако не ги закачат. Те бяха закоравели главорези, от нищо не се страхуваха и нищо не можеше да ги спре.

Насочиха се директно към градския пазар. Спряха пред главния вход. Автоматите оставиха в колите, взеха само пищовите. Всички бяха облечени с кожени якета, с пистолети в кобурите или на кръста — на когото както му е удобно.

Кубика предвождаше цялата свита. Минаха през сергиите за зеленчуци и веднага се натъкнаха на четирима бабанки с бръснати вратове. Физиономиите им едни угоени, на вратовете им висят златни ланци — в час са с нещата, с една дума. И гледат надменно Кубика — не знаят още, че с тях е свършено.

— Кого търсиш? — надуто попита единият.

— Ами точно теб търсим, говедо! — изкиска се Хлебарката. — Дойдохме да те очистим.

— Слушай бе! Я си мери приказките!

— Не ги слушай! — Кубика рязко скочи към мутрата.

Без да му дава да се опомни, той го сграбчи за яката и му

удари главичка в челото.

Здраво бичме беше, но не можеше да се мери с Кубика, моментално се сгромоляса в безсъзнание на земята.

— Ей, к’во пра’ите, верно…

Това беше последното, което успяха да кажат мутрите от Копит. Момчетата на Кубика им се нахвърлиха вкупом, размятаха ги на всички страни и започнаха да ги налагат с ритници. Онези само викаха от болка и стенеха. После утихнаха и стоновете.

Напердашиха ги от все сърце. Пребиха ги до смърт. Случват се и такива неща понякога.

— Нищо, да му е за урок на Пахом — ухили се злорадо Кубика, гледайки безжизнените мутри.

И продължи нататък. Свитата му тръгна след него. С победоносна стъпка, минаха през целия пазар и ошушкаха до стотинка търговците.

С пазара приключиха. Можеха да продължат настъплението. Но първо трябваше да изчакат, за да разберат как ще реагира на атаката им Пахом.

Кубика и момчетата му се настаниха удобно по колите. Запалиха двигателите, но никой нямаше намерение да си тръгва. Във всеки джип имаше по двама души с автомати — от лявата и от дясната страна. Пълнителите бяха заредени, предпазителите — свалени, всичко беше на линия. Ако евентуално копитските мутри решаха да ги нападнат, или още по-лошо, ако се явяха ченгета с бронежилетки и калашници, разговорът с всички тях щеше да бъде много кратък. Бобровските мутри нямаха намерение да се церемонят с никого.

След около петнадесет минути към пазара се приближиха две скъпи западни коли. От тях слязоха няколко напомпени бабаити с бръснати вратове — петима биячи и бригадирът им. Жалко, че Пахом не бе дошъл лично да проучи случая. Кубика чакаше точно него.

Копитските мутри тръгнаха към пазара. След около петнадесет минути се върнаха. Някакъв клошар изплашено им посочи с пръст колите на бобровските мутри.

Бригадирът и биячите тръгнаха към тях с плаха стъпка. Хвана ги шубе. Вече бяха разбрали, че бобровската групировка няма намерение да се шегува с тях. Ако можеха да си плюят на петите, щяха да го направят веднага, но ги досрамя.

Кубика слезе от колата, когато копитските мутри бяха вече съвсем близко. След него се изтърси и цялата агитка — двадесет момчета с насочени пистолети и автомати.

— Е, какво, ще си полафим ли? — подигравателно попита той бригадира.

Онзи стана по-блед и от смъртта, но се опитваше да се държи на положение.

— Кои сте вие? — попита го с пресипнал глас.

— Ние ли? Аз съм Кубика, а това са моите момчета. Защо, нещо не е наред ли?

— Защо очистихте хората ми?

Беше загубил и ума и дума от страх. Разбра, че си има работа със самия Кубика. А след като бобровските мутри бяха видели сметката на бригадата на Кръстника, името му звучеше още по-страшно.

— А защо не? И теб ще очистим. Ама не, първо ще ни заведеш при Пахом. А тези, виж, не ни трябват — Кубика посочи биячите му.

В същия момент скочи рязко към бригадира, сграбчи го за яката и с едно движение го вдигна във въздуха. Трясна главата му в железобетонния уличен стълб и го метна на земята.

— На него му провървя! — злобно изръмжа той, обръщайки се към осъдените на смърт биячи. — Е, какво, момчета, нали искахте да нападнете бобровските мутри? Ами нападайте ни де, какво чакате?!

Той мръдна леко встрани, за да направи място на бойците с автоматите. А те вече се бяха прицелили.

— Абе какво правите, бе?! — извика ужасен един от копитските бабаити.

Но вопълът му беше заглушен от грохота на картечните откоси. Желанието на Кубика беше удовлетворено — още пет трупа.

— Ами това е, няма ги вече твоите говеда! — каза той на изплашения до смърт бригадир. — Да вървим при Пахом. Ще ни покажеш къде живее.

Онзи започна да кима бързо с глава — демек да, ще ви кажа всичко, само не ме убивайте…

Пахом, копитският бос, живееше в двуетажна къща в покрайнините на града. Не беше лоша къщурката. И със сигурност се охраняваше. Наплашеният бригадир каза, че в къщата има половин дузина бойци, всички въоръжени. Само че на Кубика не му пукаше изобщо. Дори и хиляда главорези да има вътре, пак щеше да тръгне в атака.

Той беше готов веднага да щурмува къщата. Но Хлебарката го посъветва да намерят отнякъде един камаз и да го пуснат срещу портата. Щяха да я избият с един удар и след това да влязат съвсем спокойно.

Да намерят камаз, им трябваха точно десет минути. Заплашиха шофьора, наредиха му да се качва в камиона и да кара срещу портата. Свърши си работата както трябва чичката, не се изложи.

Камазът повали портата и веднага след него в двора нахлуха хората на Кубика.

Бойците на Пахом бяха изненадани от неочакваната атака и се отбраняваха слабо. Кубика загуби само трима от своите, преди Пахом да вдигне бялото знаме.

Доведоха му го, сложиха го на колене.

— Не разбрах само къде са ключовете — усмихна се злорадо победителят.

— Какви ключове? — изплашено измрънка онзи.

— Ключовете от града. Копит е вече мой. Но първо парите.

Пахом не се заинати и веднага им каза къде е сейфът. В него имаше само някакви си пет хиляди долара.

След кратък контакт с нагрятия поялник обаче показа и втория сейф.

Там намериха около сто хиляди долара. До пачките беше сложено и куфарче, пълно с някакви камъчета.

— Не мога да повярвам. Рубини ли са наистина? — възкликна Кубика учудено.

— Да… — потвърди отчаяният Пахом.

— Супер!

Кубика се засмя гръмогласно и от радост изрита Пахом в корема.

— На каква стойност са? Хайде, нещастнико, говори!

— Няма да можеш да ги продадеш. Зад тези камъчета стоят много големи хора.

— Знаеш ли колко ме интересуват твоите големи хора… Е, колко струва всичко това?

— Два и половина милиона.

— Рубли ли?

— Идиот! Долара.

— Сериозно?! А стига бе!

Кубика направо си глътна езика от смайване. Даже не се обиди, че го нарекоха идиот.

— Ще ти ги вземат камъчетата — продължи да нарежда скръбно Пахом. — Заедно с главата ти ще ги вземат.

— Абе я се разкарай! — презрително изкриви устни Кубика.

И се изплю върху пленника.

— На кого шиткаш стоката? Говори, кучи сине!

— На никого не я шиткам. Един много авторитетен човек ми ги остави да ги пазя.

— А един друг авторитетен човек ще ти ги прибере. Ей, Търговец, я донеси пак поялника!

— Защо? — ужасен изстена Пахом.

— Не ти вярвам, че само ги пазиш. Пласираш ги. Това е сто процента сигурно. Къде обаче?

Пахом не се инати дълго. Нагрятият поялник бързо му развърза езика. Но не знаеше много. С пласирането на камъните се занимавал някакъв тип, връзката с когото вече била прекъсната. Макар че всъщност Пахом им каза адреса на фирмата в Москва, чрез която можели да продадат камъчетата. И това беше нещо.

Като награда за информацията и камъчетата Кубика подари на Пахом лека и безболезнена смърт. Просто го застреля. И онзи умря моментално, без да се мъчи.

Под ревера на сакото на Секса беше прикрепен миниатюрен микрофон. Затова Кубика имаше възможност да чува какво става в офиса.

— Бих искал да дам за оценяване ето тези камъчета.

Кубика си представи как Секса се озърта плахо във всички посоки, докато ги вади от джоба си.

— И защо решихте, че се занимаваме с такива неща? — строго го попита някой.

За тях Секса беше господин Никой. Нямаше да му се доверят веднага. Но трябваше да го направят.

— Ами казаха ми — притеснено смотолеви Секса.

— Кой ви каза?

— Едни хора.

— Кои са тези хора?

— Ами нали ви казвам, едни хора.

— И по-точно кой?

— Няма да ви кажа. Е, добре, щом не се занимавате с това, ще си вървя.

— Чакайте малко. Откъде имате тези камъчета?

— Ами от Урал съм. Баща ми преди работеше в една мина. И чичо ми също. И другият ми чичо, и той. С една дума, заделили са нещо и за себе си… Ей, да не се обадите в милицията?

— Каква милиция, какво говорите! Дайте камъчетата, ще ги погледна.

— Имам още от тях!

Секса изсипа камъчетата на масата.

— Добре… Много добре… — мърмореше под носа си оценителят, оглеждайки внимателно всяко камъче.

Кубика усещаше напрегнатата обстановка в стаята от разстояние. Той не знаеше с какви финансови възможности разполагат потенциалните купувачи.

Към въпросната фирма ги бе насочил Пахом. Несъмнено през тази полулегална кантора минаваха потоци от скъпоценни камъни и пари.

Противникът му беше достатъчно сериозен. Само дано не надуши измамата. Но не, всичко продължи по обичайния ред.

— Колко искате за това? — попита един старчески глас.

— Ами не знам…

— А аз знам. Всичко това струва петстотин хиляди долара.

— Охо! — глупашки се зарадва Секса. — Долара, леле! Долара!

Нищо в поведението му не показваше, че знае каква е истинската цена на камъчетата.

— А бихте ли ме ориентирали на кого мога да ги продам?

Настъпи дълга пауза. Оценителят и онези, които стояха

зад него, се замислиха. Сигурно много внимателно са се вгледали в Секса.

— Ами по принцип можете да ги продадете на нас — решиха се накрая те. — Но нали разбирате, че сделката е незаконна.

— Да, разбирам.

— И ако сте съгласни на двеста и петдесет хиляди…

— Съгласен съм!

— Ами чудесно тогава.

Чу се някакъв шум, тропване на нещо тежко, после щракване. И шумолене на банкноти. Секса броеше парите.

Напрежението между продавача и купувачите стигна пиковата си точка. Кубика неволно се наведе към автомата в краката си.

Но нищо не се случи.

— Да не са фалшиви? — попита Секса, като продължаваше да се прави на наивен глупак.

— Недейте така, обиждате ни.

Отново щракване — Секса затвори куфарчето с парите.

Кубика видя от разстояние как той излезе на улицата и се качи в колата си.

Това беше, време е…

— Тръгваме! — викна Кубика, надявайки маската върху лицето си.

Дамаджаната даде газ, рязко набра скорост и също толкова рязко заби спирачки точно пред входа на офиса. До тях спря колата с хората на Хлебарката. Придружаваха го Търговеца, Пукотевицата и Валето. При Кубика и Дамаджаната беше и Щурма. Братът на Тонка сам се бе натискал да дойде с тях, стремеше се да натрупа авторитет.

Вратите се отвориха с трясък и великолепната седморка начело с Кубика нахълта в сградата. Двамата охранители на входа бяха повалени моментално с прикладите на автоматите.

Кубика си мислеше, че офисът на спекулантите е много луксозен, ремонтиран по последна мода. Но минаха през някакъв сив коридор с олющени тапети, а после свиха в една стая почти без мебели. Същинска дупка.

В просторния кабинет около канцеларското бюро, отделено с дървен параван, стояха трима мъже и разглеждаха камъчетата в отвореното куфарче. Че какво ги гледаха толкова, нали вече ги бяха платили. До тях стояха трима охранители. Те първи забелязаха Кубика и свитата му и веднага се хванаха за пищовите. Но гостите не само държаха играчките в ръцете си, а и стреляха доста бързо. Търговеца и Дамаджаната светкавично теглиха няколко картечни откоса.

И тримата охранители получиха по една порция олово и моментално се простиха с живота. Чу се само тежко сгромолясване на тела. Тримата мъже около бюрото останаха живи, но умираха. Умираха от страх. Внезапната поява на бойците и убийството на тримата охранители ги ужасиха до смърт.

Кубика следеше много внимателно всяко тяхно движение. Че кой знае, току-виж под бюрото има някое копче за сигнализиране на ченгетата.

Не му се вярваше. Но животът беше гадно нещо, всичко се случваше.

— Капитан от милицията Куркин! — строго смръщи вежди Кубика и извади от джоба на якето си едно фалшиво удостоверение.

Единият от мъжете се опита да каже нещо, но се чу само подхлъцване. Леле, колко бе уплашен горкичкият. Това беше добре. Кови желязото, докато е горещо.

— Това го прибираме! — каза на всеослушание Търговеца, затваряйки куфарчето с камъчетата. Без да обръща никакво внимание на мъжете, той кодира ключалките и спокойно взе куфарчето. — Конфискуваме го!

Вече можеха да си тръгват. Взеха си парите, върнаха си стоката. Но това беше най-малкото, което можеха да изкопчат от тях. А Кубика беше максималист.

— Хайде, изрод такъв! — Той опря дулото на автомата в дебелия тумбак на единия. — Казвай къде криете другите камъчета!

— Нищо нямаме.

— Жалкооо… — натъжено въздъхна той и натисна спусъка.

Автоматът започна да се тресе в ръцете му — коремът на мъжа стана на кървава каша.

— Може би ти знаеш? — Кубика погледна строго другия.

Сякаш не му правеше впечатление, че току–що уби човек.

— Там, в сейфа… — Шашардисаният мъж му посочи вратата към съседната стая.

Вътре нямаше никого. За сметка на това в ъгъла стоеше масивен сейф. Кубика нададе див вик на радост, когато погледна в него.

Пачки, пачки! — половин милион долара. И всякакви скъпоценни камъни.

— Изумруди, елмази, сапфири… — мрачно обясни мъжът.

— Само за три и половина милиона долара…

Всичко беше в милиони. Кубика обаче възприемаше този зашеметяващ успех като нещо в реда на нещата. На хубавото лесно се свикваше.

Но това не можеше да го задоволи, той искаше много повече.

— Ти кой си? — стрелна той с поглед мъжа.

Засега само с поглед.

— Президентът на фирмата — измънка онзи.

— Президентът ли? — усмихна се злорадо Кубика. — Чувал съм, че всички президенти си живеят бейски.

— Не всички — побърза да отрече мъжът.

— Може би не всички, но ти със сигурност си живуркаш добре.

Макар че по външния му вид никой не би го предположил — физиономията му една бледа, костюмът — евтин парцал, купен от пазара, дясната му обувка скъсана. Но очите му светеха като елмази. Сто процента имаше още камъчета вкъщи. А и парици сигурно беше скътал. Шестото чувство на Кубика подсказваше, че е така.

— С една дума, ще ти дойдем на гости.

— Аз не съм местен — каза онзи, избягвайки погледа му. — Нямам жилище и живея тук.

Да бе, точно в тоя обор. Веднага му повярва, няма как.

— Недей да лъжеш. Всичко знам за тебе, кучи сине! Хайде, отиваме в апартамента ти! Трябва да направим обиск, един вид…

— А заповед имате ли?

Намери какво да попита. Нима наистина ги вземаше за ченгета? Отдавна вече трябваше да се е сетил, че не са такива.

— Имаме — изкриви устни Кубика и показа с поглед автомата си.

Достатъчно убедителна заповед за обиск.

Но се наложи да се помъчат малко, преди президентът да им каже адреса си. Удряха го основно по топките — много ефективно средство за опресняване на паметта.

Взеха го със себе си, за да им покаже пътя. И другия, заместника му, също го напъхаха в колата. С него щяха да си поговорят по пътя. Че нали и при него трябваше да направят обиск.

Какъвто беше офисът, такъв беше и домът на пленника — апартаментът беше много стар, не видял ремонт от сто години, а мебелите — пълно демоде.

— Дай да не си губим времето. Показвай направо къде криеш мангизите и камъчетата — с престорено уморен поглед го изгледа Кубика, когато влязоха в апартамента.

— Абе нищо нямам, ви казвам… Търсете, ако искате. — Онзи чак се разплака от яд.

— Ще потърсим — кимна Кубика. — Само че първо ще те гръмнем.

Това прозвуча доста убедително. И неочаквано за всички президентът падна на колене пред тях.

— Недейте…

Най-после разбра, че не са никакви ченгета. Тъпанар!

— Тогава показвай скривалището.

За да го подкани да побърза, Дамаджаната му вкара още един шут в топките и нещата се задвижиха. Тайникът беше зад една врата, скрита с шкаф. Тя водеше към таен изход. Блокът беше стар, строен още преди революцията, така че нямаше нищо чудно в това.

Кубика мереше камъчетата не с карати, а с шепи. Една шепа, две шепи, три шепи.

— За два милиона са — изстена мъжът и зарони едри сълзи.

А когато Пукотевицата започна да брои парите — от тази благодат имаше достатъчно в тайника — онзи направо се разрева с глас. Бяха осемстотин и четиридесет хиляди долара — добра печалба.

Президентът не можеше да спре да плаче. Кубика знаеше много ефикасен начин да го накара да се успокои. Изведоха го на стълбите в тайния изход и го застреляха. След това затвориха вратата към тайника и върнаха шкафа на място. Щяха да го намерят чак когато засмърди на мърша.

Вицепрезидентът живееше в район Черьомушки, в стандартен дванадесететажен блок. Показваше им пътя с голямо нежелание. Ако Търговеца не беше опрял нож в голия му тумбак, сигурно изобщо нищо нямаше да им каже.

Пристигнаха до блока с две коли.

Кубика действаше бързо и експедитивно. Цялата му свита нахлу във входа с автомати в ръце. И точно това го спаси, когато отгоре и отдолу изведнъж се появиха три ченгета с бронежилетки и автомати.

Но Кубика не можеш да го хванеш неподготвен. Момчетата му бяха винаги нащрек и оръжието им беше винаги готово за стрелба — не им бяха нужни никакви предпазители.

Двете страни откриха огън едновременно. Във входа се вдигна страшна пукотевица и цялото пространство наоколо се изпълни със свистящи и пищящи куршуми.

Паднаха им се някакъв особен чешит ченгета. Убиха две от момчетата му, а после нервите им не издържаха. Единият, прострелян в черепа, остана на място, а другите двама се стрелнаха надолу по стълбите. Но Кубика нямаше намерение да ги остави да избягат. Хукна след тях. Спря, когато ги уби.

Бе загубил двама от бойците си — Дамаджаната и Валето бяха ранени смъртоносно. Бяха очистили и вицепрезидента, но това не беше тежка загуба. Така или иначе, вече не можеше да вземе мангизите и камъчетата от него.

Би трябвало да завлекат Дамаджаната и Валето долу и да ги качат в колата. Не биваше да ги оставят тук. Но сега нямаше време за това. Трябваше да изчезват колкото се може по-бързо. Докато не беше дошла следващата партида ченгета.

— Извинявайте, момчета! — Кубика ги погледна студено.

Нито мускул не трепна на каменното му лице, когато простреля в главата първо единия, а после и другия. Уби най-добрите си дружки със собствените си ръце. Но му беше все едно.

Бандата вече излизаше с колите от двора, когато покрай тях профучаха две полицейски коли с буркани.

— Ченгетата! Помияри… — прецеди през зъби Търговеца.

Той караше уверено, само дето не знаеше накъде отива.

Москва за него беше тъмна Индия.

— Веднага са ни надушили, гадините — съгласи се Кубика. — Бързо ни намериха.

— Така си е, Москва не е Бобровск. Тука ченгетата не са някакви духльовци.

— Е, какво, да не би да не го издухаха! — засмя се гръмогласно Кубика. — Бобровските момчета не са като московските, нас не можеш да ни спипаш толкова лесно. Ама добре ги наредихме, а?

Бе изцапал ръцете си с кръв на ченгета, а това беше непростимо. Сега щяха да го преследват настървено. Но на него не му пукаше. Не се страхуваше от ченгетата. От никого не се страхуваше.

Вече трети месец беше в столицата. Взе си къща под наем в едно село близо до Москва. Живееше заедно с Тонка и бойната си бригада. Нямаше намерение да се връща в Бобровск.

Никой не го беше гонил от родния му край, той сам го напусна с дузина от най-добрите си бойци. Останалите ги остави да стопанисват града. Само че момчетата му не се задържаха много. Нападнаха ги от всички страни — и ченгетата, и бригадите на Кръстника от областния град. Заедно с тях биха помели и Кубика, но той се спаси навреме.

Разбра, че рекетът и охраната не бяха за него. За тази работа трябваше да имаш свои територии, да се разбираш със съседите си, да слушаш по-големите босове. А Кубика не искаше нито да се съобразява с някого, нито да пази поведение пред когото и да било. Той беше волна душа, с никого не можеше да живее в мир и разбирателство.

Бе започнал с грабежи и пак с това се занимаваше. А защо не? Само за ден почти два милиона долара бе изкарал. А от камъчетата се облажи с пет и половина милиона. Рубините пък бяха за два и половина милиона. Луди пари бе направил. Дори и всички обекти в Бобровск и Копит да рекетира, и след сто години нямаше да може да събере толкова. А сега ги бе спечелил за секунди.

— Само шестстотин хиляди долара? Това последната цена ли е? — Очите на брадясалия дебелак с големи рогови очила светеха от алчност.

Секса всячески се стараеше да изглежда като наивен глупак.

Почти от месец баламосваха този шаран. Веднага щом научиха, че проявява интерес към скъпоценните камъни, го взеха на мушка. Подкупиха секретарката му и още един негов подчинен. Проучиха всичко за него отвътре. И със сигурност установиха, че шестстотин хиляди долара е максимумът, който може да даде за камъчетата. Затова му поискаха точно толкова.

С него се срещна Секса. Показа му стоката — купчина скъпоценни камъни на снимка. И цяла пачка със снимки, на които всеки камък беше сниман поотделно. Такава беше предварителната уговорка. Шаранът имаше собствена фирма, и то доста печеливша. Имаше и охрана — двама здравеняци с погледи на ченгета. Явно от бившите. Беше се застраховал за всеки случай.

Кубика нареди на Секса да му покаже скъпоценни камъни за три милиона долара. Нека алчността заслепи разума му. А дебелакът разбираше от скъпоценни камъни. Беше му ясно, че струват много повече от шестстотин хиляди. И май беше захапал здраво примамката.

Секса беше сигурен, че шаранът се е хванал на въдицата, и Кубика му вярваше. Макар някакво червейче да го глождеше отвътре. Че рискуваше, това беше ясно. Но за да спечелиш, трябва да рискуваш.

Той попита Секса:

— Кога?

— Утре в единадесет часа, в офиса му.

Срещата в офиса свеждаше до минимум вероятността да им направят някой номер. Ако шаранът имаше намерение да ги изиграе, щеше да избере друго място за среща. Някое затънтено местенце например.

Виталий Александрович Николаев имаше намерение да купи едра партида рубини. Младежът му поиска само шестстотин хиляди долара. А стойността на камъните, ако не бяха фалшиви, гонеше три милиона. Изгодата беше петкратна.

Само след час и половина този младеж трябваше да дойде със стоката. Вчера го бе предупредил, че ще бъде с охрана. Щели да го придружават трима. Той, разбира се, се доверявал изцяло на Виталий Александрович, но все пак трябвало да вземе някакви мерки за безопасност.

Виталий Александрович не бе възразил. Той нямаше намерение да разиграва продавача. От негова страна нямаше да има никакви форми на агресия, нито пък щеше да му пробута фалшиви долари. Но виж, дали момчето беше честно, не се знаеше.

Някъде преди месец в Москва имаше подобен случай. Даваха го по телевизията. Някаква фирма купила партида рубини, платила си, а престъпниците прибрали и парите, и стоката. И оставили планина от трупове след себе си.

Той си имаше лична охрана — три здрави момчета, бивши спецназовци. Но ако продавачът, току-виж, разполага с по-голяма сила зад гърба си?

Виталий Александрович въздъхна и протегна ръка към телефона. Имаше добър познат в милицията. Може пък да му помогнеше с нещо…

Катя обожаваше да ходи по магазините. По цял ден се занимаваше само с това. Обикаляше всякакви супермаркети, бутици, знаеше ги като петте си пръста. Вече я познаваха навсякъде и я посрещаха с усмивка. Все пак рядко се случваше да си тръгне без покупка. Разполагаше с достатъчно средства. Винаги имаше с какво да си купи някоя нова скъпа дрешка и обувки.

Баща й беше солиден банкер. А тя беше единствената му дъщеря и той, естествено, се опитваше да й подсигури безгрижен и разкошен живот.

Имаше луксозен джип „Мерцедес“ със средни размери. Беше модерно да се карат джипове, а модата за нея беше всичко.

Този ден атакува супермаркета още от сутринта — накупи си всякакви видео- и аудиокасети. Освен това си взе едно пуловерче. Ами не можа да се стърпи, страшно й хареса.

На изхода се сблъска с някаква блондинка в разкошно палто от норка.

— О! Ленка!

Докато Катя разбере какво става, вече беше в прегръдките й.

Изведнъж я лъхна скъп парфюм, усети лека нежна целувка по бузата си. Стана й приятно. Но тя не беше Лена, блондинката се припознаваше. Трябваше да поправи недоразумението.

— Откога не сме се виждали само! Забравихме се вече…

— Аз не съм Лена — отдръпна се Катя.

— О, извинете! — смути се блондинката.

Най-после разбра, че се е припознала.

— Толкова много приличате на една моя съученичка!

— Къде сте учили? — неочаквано за себе си попита Катя и се усмихна. Беше й приятно да общува с непознатата.

— В Санкт Петербург. Живея там, тук съм по работа. А Лена, приятелката ми, живее тук, в Москва. Омъжи се за един бизнесмен. Взех ви за нея. Извинете още веднъж!

— Няма нищо, не се притеснявайте. На този свят всичко е възможно.

— А не, не може така. Извинете, заета ли сте в момента? Бързате ли за някъде?

— Ами не, не бързам.

— Елате ми на гости. Отседнала съм в хотел. В луксозна стая. Ще си поръчаме шампанско, ще си поприказваме. Сама ми е скучно.

— И на мен. Но ме извинете, никъде няма да ходя. Трябва да се прибирам.

Трябваше да внимава. Баща й неведнъж я бе предупреждавал, че градът е пълен с всякакви измамници. Колкото по-богат е човек, толкова повече врагове има. Може пък тази блондинка да е примамка, с която някакви злодеи искат да я хванат в капана си. В най-добрия случай може да се окаже лесбийка. Ще я замъкне в стаята си и ще започне да я прелъстява. Би било толкова отвратително…

— Ами хубаво, както искате.

Учудващо бързо, блондинката я остави на мира. Но тръгнаха заедно към мястото, където беше паркиран мерцедесът на Катя. Изглежда, и тя беше с кола.

— Олеле! — стъписа се блондинката. — Колата ми… Няма я… Откраднали са я! Представяте ли си, само за секунди я оставих и край — няма я…

— Каква беше?

— Съвсем обикновена, спортен модел ферари. Съвсем обикновена.

— Застрахована ли е?

— Ох, благодаря ти, че ме подсети! — От гърдите на блондинката се изтръгна въздишка на облекчение. — Съвсем бях забравила, наистина е застрахована. Да върви по дяволите, и без това искам порше. Като си получа застраховката, ще си го купя.

Тревогата й се изпари като дим.

— Трябва да стигна до хотела някак си, трябва да се обадя спешно… Ще си хвана такси…

— Защо да хващате такси, аз ще ви закарам. — Катя посочи колата си.

— Виж ти! Каква красавица! — възхити се блондинката на мерцедеса й.

Качиха се в колата.

— В кой хотел сте отседнали? — попита Катя.

— По-добре да не знаеш, скъпа — каза блондинката, рязко променяйки тона.

Съскаше като змия. В ръката й изведнъж се появи малък пистолет.

Катя пребледня като платно. Глътна си езика от страх.

В същия момент вратите на колата се отвориха и при тях се качиха някакви мъже със смръщени физиономии. Капанът се затвори.

Секса, Нурик, Моряка и Френския бяха влезли в офиса преди пет минути. Кубика, Хлебарката, Търговеца, Тонка и брат й ги чакаха в колата, заели изходна позиция. Всичко беше както си му е редът — оръжието готово за бой, маските сложени. И собственичката на колата, прелестната Катерина, беше с тях. Хлебарката й беше хвърлил око. Ако всичко бъде наред, после щеше да я набучи на шиша, и още как щеше да я набучи.

Бяха я отвлекли заради мерджана. Тонка изигра много добре ролята си и забаламоса момичето. То им беше нужно и като заложница. Че кой знае, всичко се случва…

Една полицейска кола спря точно пред входа на офиса. От нея се изтърсиха две шкембести ченгета с автомати. Физиономиите им нагли, угоени. С мързелива походка, отидоха до входа и застанаха пред него. Препречиха пътя на Кубика.

Виж го ти балъка, надушил е, че има нещо гнило и е впрегнал ченгетата. Само че трябваше да извика омоновците, а не обикновените. И да бяха малко повечко на брой и малко по-енергични. А тези — дебели като прасета и едва се движат.

— Е, хайде, момиче — злобно изсъска в ухото й Кубика, хващайки я грубо за косата. — Ще трябва да се постараеш малко.

Тя искаше да изпищи, но си беше глътнала езика от страх.

Кубика я избута от колата и слезе. Прикриваше се с нея като с щит. Сложи автомата си на рамото й и я побутна да върви към ченгетата. След него от другата кола се изтърсиха Хлебарката, Търговеца и Щурма.

— Оръжието на земята! — викна Кубика, приближавайки към ченгетата.

Онези го зяпнаха ококорено от учудване и страх. Нямаха възможност да стрелят, защото можеха да улучат Катя. Това като че ли само ги зарадва. Имаха всички основания да оставят оръжието без никакви угризения на съвестта. И го направиха.

— Лягайте долу! — дереше се Кубика.

Ченгетата паднаха на земята като покосени.

Щурма измъкна шофьора от предната седалка на полицейската кола. Взе и ключовете от отсека за задържани и с автоматите набутаха там тримата шапкари.

— Най-важното е да не се разсмърдите! — изкиска се Щурма, затваряйки вратата.

— Ако започнат да буйстват, направо стреляй! — неизвестно на кого подвикна Хлебарката.

Нека си мислят, че ги държат на мушка, да не вдигат много гюрултия. Но никой нямаше да ги пази. Сега всеки човек им бе скъп и всяка секунда — безценна.

Кубика нахлу в офиса точно в момента когато Секса получаваше парите за стоката. Грохотът на картечните откоси сложи всичко на мястото си. Нурик, Моряка и Френския се присъединиха към тях. Застреляха балъка и охраната му. Само че и онези успяха да отговорят на удара — убиха Нурик.

Прибраха парите и стоката. Вече можеха да си тръгват. Взеха и трупа на Нурик.

Секса, Моряка и Френския напъхаха трупа в багажника и се качиха отпред. Търговеца седна в мерцедеса при тях. В купето стана малко тесничко за шестима. Колите потеглиха точно в момента, в който някъде отдалеч се чу вой на полицейски сирени.

Кубика беше недоволен. И миналия път се бяха натъкнали на ченгета. Сега пак се сблъскваха с тях. И тогава, и сега им провървя. Но следващия път може и да не извадят такъв късмет. Явно беше време да приключват с аферата с камъчетата. Призракът на голямата опасност витаеше над тях.

А с какво да се захванат тогава?

— Къде ме карате? — разхленчи се Катя.

Най-после възвърна говорните си способности.

— На гребане — гръмогласно каза Хлебарката. — Ще те чукаме, маце.

— И после ще ме убиете — изпадна в истерия Катя.

Наложи се да я успокоят с един шамар.

— Защо пък после. Веднага щом яхнеш кола, ще хвърлиш топа! — подигравателно каза Хлебарката.

— Недейте! — примоли им се пленничката. — Моля ви, недейте… Баща ми е богат. Той ще ви плати…

— Колко? — сепна се Кубика.

— Ако щете, и сто хиляди ще ви даде…

— Долара ли?

Но Катя вече не можеше да говори, давеше се от плач.

— Ами разбира се, че долара — отговори вместо нея Тонка. — Погледни само каква кола има и веднага ще ти стане ясно.

Наистина, тази Катя беше цяло съкровище. Как не се бе сетил за това досега?

Трета глава

Кубика оглеждаше с похотлив поглед апетитната блондинка с ангелско лице.

— Как ти викат? — попита той и свали погледа си към късата й поличка.

Поличката от къса по-къса, а крачетата дълги, та дълги. По принцип всичко й беше идеално — и личицето, и фигурката, и гласчето й звучеше доста възбуждащо. Има си хас, че нали беше бивш фотомодел от най-висока класа и жена на един от най-големите бизнесмени в страната.

Струваше цяло състояние. Затова беше тук, в тази стара двуетажна къща в селце край Москва. Бяха я отвлекли предния ден както обикновено — с финес и малко фантазия. Дори не се наложи да убиват двамата телохранители, които бяха с нея. Всъщност, и да ги бяха очистили, нямаше да е голяма загуба.

— Питате ме, сякаш не знаете! — разхленчи се красавицата и се сви в ъгъла на стаята.

Права беше, Кубика знаеше как се казва. Знаеше всичко за нея. Дори какви, хм, дамски превръзки ползва.

Беше започнал да върти нов бизнес. Отвличаше хора и вземаше откуп за тях. Престана да се занимава с камъчетата от момента, в който се появи Катя, щерка на гъбав с пари балък.

Цял месец му трябваше, за да проучи всичко за баща й, да се информира за финансовото му състояние. Работата беше много сериозна и не трябваше да има никакви издънки. И такива нямаше. Подходи разумно към въпроса, направи си точна сметка, извади и късмет — и хоп, готово, сложи си двеста хиляди долара в джоба. В замяна онзи си получи щерката с разписка, че се е отдала девствена на Кубика. Да се радва човекът, на толкова неща я беше научил. Момчетата също споделиха опита си с нея. Че защо да се мъчи жената без мъж?

Тази тук, Океана, също ще извади късмет. Всички ще я минат и от всеки ще научи по нещичко. Ще има какво ново да покаже на мъжа си, когато се върне при него. А това ще стане най-рано след две седмици. Кубика не върши никога нещата през пръсти. Изпипва всяка подробност, обмисля добре всяка своя стъпка и за никъде не бърза. Точно затова се бе задържал досега, без да потъне.

Почти две години вече се занимаваше с този бизнес. Това му беше шестнадесетата жертва по ред.

— Океана се казваш — кимна й той и се усмихна похотливо: — Пили, пили, пили! Ела тук, пиленце!

Само преди малко бяха пресушили литър водка с Хлебарката. Пушеше му се — извади цигара, щракна със запалката и пусна струйка дим към тавана. Но повече му се правеше секс. И сега щеше да се заеме с това.

— Недей! — примоли му се момичето.

— Ей, к’ви ги приказваш, как така недей! — възмути се той, спирайки се на крачка от нея. — К’во, да не би да не ти харесвам?

— Недей! — Момичето вече беше на границата на истерията.

На Кубика обаче му беше все едно.

— Няма недей, Оксана, няма недей! — заяви авторитетно той.

С рязко движение, свали ципа на панталоните си и извади надигналото се мъжко достойнство.

— Само погледни, пиленце, какво чудо е!

Можеше да покаже чудото си и на Тонка. Тя беше военнополевата му жена. Навсякъде беше с него. И винаги измисляше по нещо ново. Такива чудеса вършеше в леглото, че да ти стане кеф на душата. Въвеждаше все нови и нови открития в сексуалния им живот — всякакви треви, мазила, белезници. Едва ли някоя друга би го задоволила по-добре от нея, но въпреки всичко му се щеше да опита и нещо свежичко.

— Недей! — не спираше да повтаря тя, сякаш беше блокирала.

— Стига си повтаряла едно и също като грамофонна плоча значи! Ти, такова, и без това ще си тук още две седмици, без майтап, верно. Ще хванеш паяжина дотогава. Мъжът ти ще ни се обиди.

— Мъжът ми ще ви плати. Колкото трябва, толкова ще ви даде… Само не ме пипайте…

— Ще плати! Къде ще ходи!

За тази кучка искаше да вземе четвърт милион долара. Съвсем разумна цена. Изхарчи цели петдесет хиляди долара, за да получи достъп до нея и мъжа й. Информацията за финансовото им състояние също не беше безплатна. За сметка на това сега със сигурност знаеше, че за шарана четвърт милион долара са нищо и никаква сума. И ако започнеше да се опъва, да спори, ако се опиташе да метне Кубика, жена му директно щеше да бъде изпратена в ада.

— Ако не плати, ще ти прережа гърлото!

— Нее! — разкрещя се истерично Океана. — Недей!

Кубика я хвана за косата, придърпа я към себе си и я зашлеви. Тя млъкна веднага.

— Събличай се, кучко! — викна й той и отново замахна да я удари.

Но не го направи. Че защо беше нужно? Наплашеното до смърт момиче започна да разкопчава бързо копчетата на блузата си под прицела на стърчащия му червендалест богатир.

Кубика не страдаше от никакви скрупули. Правеше секс със заложничката и даже не се беше сетил да затвори вратата на стаята. Тоня видя как дупето на изплашената красавица потреперва под ударите на този грубиянин. Чу и стоновете й — но не от наслада, а от болка и унижение.

Тоня не го осъждаше за нищо. Тя просто го ненавиждаше.

Вече от две години беше с него. Макар да имаше чувството, че е минала цяла вечност…

Бизнесът на Кубика вървеше много добре. Имаше стабилна банда зад гърба си, пари за подкупи на информаторите, отлично обмислени планове, никакви грешки при акциите. И вземаше доста солидни откупи. Понякога по сто, понякога по двеста и петдесет хиляди. А сега щеше да удари четвърт милион.

Много пари правеше Кубика с отвличанията. Повече от пет милиона само от тях бе спечелил. Преди това беше направил още почти четири милиона. Освен това имаше осем милиона в камъчета. Всичките тези богатства ги трупаше в тайника си. Къде беше този тайник, никой не знаеше. Дори и тя, вярната му другарка по оръжие, или по-точно по легло.

Луди пари правеше Кубика. Вече бяха над петнадесет милиона. И цялото това състояние принадлежеше изцяло на него. По принцип твърдеше, че това са пари на групировката, един вид обща каса. Но само глупак можеше да повярва на това. Поне Тоня силно се съмняваше в твърденията му.

Тя винаги беше мечтала за хубав живот — за разкошни апартаменти, скъпи коли, палта, кожи, блясък на брилянти, престижни ресторанти. Кубика можеше да й даде всичко това. Само че не искаше. Той изобщо нищо не искаше.

Преди Тоня мислеше, че той се стреми да натрупа колкото се може повече пари и след това да се оттегли от занаята. Сметките й обаче излязоха криви. Кубика никога нямаше да се откаже от пътя, по който бе поел. Той беше бандит по природа и не познаваше друг начин на живот, освен този, който живееше. А и не искаше да знае.

Имаше сума ти пари, но те сякаш изобщо не го вълнуваха. Какъвто си беше чергарин, такъв си и остана. Постоянно прескачаше от едно място на друго. Можеха да отсядат в скъпи хотели, да вземат луксозни апартаменти или къщи под наем, да се возят в суперскъпи коли и да се обличат както трябва, но се оказа, че всичко това не е за него. Беше си прасе, прасе си и остана.

Вечно ходеше с едно и също изтъркано кожено яке и панталони. Къщите ги наемаше по един критерий — колкото е по-стара и порутена, толкова по-добре. Не бива, казва, да привличаме излишно внимание върху себе си. Ами ето, в тази къща например нямаше почти никакви мебели, навсякъде мръсно, във всеки ъгъл виси паяжина, стените целите в пукнатини — с една дума, пълна съборетина. А на него всичко това му харесваше. И сякаш не забелязваше, гадината, че Тоня му доставя удоволствие на мръсни чаршафи, върху клатещо се легло, цялото покрито с прах и гадости.

Даже да се облича като хората не й разрешаваше. Никакви рокли, никакви скъпи костюми. Ходеше само с дънки и кожено яке, и колкото по-стари, толкова по-добре. За ресторанти вече даже не си и мечтаеше. Никога не я беше водил в ресторант, никога нямаше и да я заведе. А колите тотално ги беше отписала. Нямаше си личен автомобил, нямаше и да има. И неговият не беше кой знае какво — обикновена лада шестица. Колите на момчетата му също не бяха по-добри. Не бива, казва, да се возим на скъпи коли. Това буди подозрението на околните.

Може и да беше прав, но на Тоня й дойде до гуша да живее в тази мизерия. Освен това постоянно й изневеряваше. Не подминаваше нито една заложничка — ако, разбира се, беше хубава.

Вече се беше отчаяла да чака онзи светъл ден, в който Кубика ще захвърли всичко и ще я откара някъде в чужбина. Там, далеч от суетата на бандитския живот, тя би го направила свой бог и самата тя би се превърнала в кралица. С парите му биха живели в разкош до края на живота си.

Кубика сякаш усети, че го наблюдава. Погледна я през рамо и се намръщи недоволно, но остави заложничката. Стана, обу си панталоните.

— Е, изчуках кучката, и какво от това? — сякаш виновно, но в същото време заплашително каза той. — И теб ще те изчукам. Хайде, лягай до нея!

Гадеше й се от гнусната му усмивчица.

— Абе я се разкарай!

Тя се обърна и се запъти към стаята си. Кубика тръгна след нея. Влязоха заедно.

— Е, хайде, не се сърди!

Кубика я хвана грубо за ръката и я обърна с лице към себе си.

— Край, повече няма да я чукам тази кучка…

— Абе чукай когото си искаш! — ядоса се Тоня. — Само живот ми дай, а иначе прави каквото щеш.

— Не те разбрах. Какво, да не би да те тормозя?

— Погледни се само как си облечен! Погледни как съм облечена аз! Погледни в какъв обор живеем. Това не е мечтата на живота ми. — Тоня го гледаше едва ли не с ненавист.

Кубика за момент загуби самообладание. Но не се предаде и й отвърна надменно:

— А ти какво, дворци ли искаш?!

— Да, дворци!

— И мерцедес шестстотин или линкълн, а!

— Да, линкълн, желателно да е с шест врати.

— И парцалки от „Версаче“.

— Може и от „Армани“.

Кубика смръщи вежди, очите му се наляха с кръв. Тоня очакваше всеки момент да избухне. Но не, погледът му изведнъж се проясни, на устните му засия съвсем човечна усмивка.

— Ама че си кучка — изкиска се той.

Но виж, тези думи не се харесаха на Тоня.

— Не можа ли да изчакаш малко…

— Какво да чакам? — попита тя.

— Ами да те изненадам приятно.

— Кога ще стане това? След сто години ли?!

— След сто часа! Очертава се значи един проект тука…

Тоня въздъхна обречено. Пак започваше с неговите проекти. Тя искаше да живее като нормален човек, а той пак за работа й говореше.

— С една дума, реших да спра да се занимавам с отвличания.

— А с какво смяташ да се занимаваш тогава? — попита го с интерес.

— С момичета.

— С проститутки?

— Близко си до истината.

— Всички печеливши места в Москва вече отдавна са заети.

— Че за какво ми е Москва. Ще работя в чужбина.

Сърцето на Тоня щеше да изскочи от радост.

— Ще заминем в чужбина?

— Глупости, и тук ми е добре. С една дума, целта на занятието е такава: намираме готини мадами, забаламосваме ги, че уж ще ги закараме в чужбина, за да работят там като манекенки или фотомодели. А пък ги пращаме някъде в Турция или арабските емирства, в някой публичен дом. Стоката ще върви като топъл хляб, гаранция ти давам. И хубави пари се изкарват. Макар че, разбира се, и работата не е малко. Но за сметка на това, ако всичко се организира както трябва, ченгетата никога няма да ни пипнат.

— Те и без това ни търсят — недоволно каза Тоня.

— Може и така да е, а може и да не е. Но за всеки случай…

Кубика се пъхна под леглото и извади от един куфар купчина паспорти.

— Ето, това е твоят.

Снимката в паспорта беше нейната, името и бащиното — също, но виж, фамилията беше друга. Майчице мила, и с московска регистрация.

Паспортът изглеждаше досущ като истински.

— Знаеш ли колко струва? — попита Кубика.

— Не.

— Пет хилядарки в зелено.

— Толкова много?

— На това много ли му викаш. Погледни ги само, че те са като истински. С една дума, преминаваме към легален живот. Ще си наемем някоя луксозна къща извън града. Хубава къща значи, със зимна градина, с басейн. Ще се возим на мерцедеси. Теб ще те облека като кукла.

— Ама ти сериозно ли говориш? — На Тоня й идеше да заподскача от щастие.

— Толкова сериозно, колкото и това, че сега ще те изчукам.

Кубика я хвана за раменете, бутна я грубо на скърцащото легло и се хвърли върху нея с цялата си тежест.

Тоня не се съпротивляваше. На фона на розовите и най-важното — близки, перспективи сексът с него й се струваше даже романтичен.

Шестото чувство не излъга Кубика, че вече трябва да спре с отвличанията.

Мъжът на онази кучка Оксана плати откупа. Търговеца и Щурма взеха куфарчето с парите — всичко мина без проблеми. Докараха го в къщата и го отвориха — вътре имаше точно двеста и петдесет хиляди долара, и не бяха фалшиви.

Пуснаха Оксана. А след около час най-неочаквано се появиха ченгетата.

Операцията беше обмислена перфектно. Парите се предават, Оксана се връща при мъжа си, всичко е наред. Можеха да заловят престъпниците. Парите, разбира се, щяха да ги конфискуват.

Акцията протече идеално. Само че ченгетата бяха изпуснали една малка подробност. А именно, че Кубика с Тонка и момчетата ще се измъкнат от къщата по терлици и през дворовете и градините ще стигнат до реката. А след това започваше гората.

Ченгетата завариха къщата празна.

— Е, най-после… — облекчено въздъхна Тоня и се разплу върху разкошния диван, разположен в центъра на просторния хол с камина.

Бяха наели страхотна двуетажна къща във вилната зона край Москва. Екстериорът и интериорът отговаряха на всички изисквания на европейските стандарти, навсякъде се усещаше уют и комфорт.

Покоите им заемаха цели три стаи. Кажи-речи, двамата с Кубика имаха отделен апартамент в къщата. Останалите помещения бяха заети от момчетата. Тоня нямаше нищо против. Вече беше свикнала с тях. Освен това те я охраняваха — така се чувстваше защитена.

Бе се опитала да приучи Кубика към скъпи костюми, вратовръзки, бели колосани ризи, но всичките й усилия отидоха напразно. Той не признаваше нищо друго, освен широките панталони и коженото яке.

За сметка на това носеше бандитското си облекло с шик. Дънките му бяха маркови, обувките — лъснати като огледало, коженото му яке беше за пет хиляди долара — супер модерно. Започна да се интересува и от прически. Почти всеки ден ходеше на фризьор. Започна да използва скъпи одеколони.

Край, като че ли безкрайните им скитания най-после бяха свършили. Сега щяха да се установят за постоянно в столицата, в тази къща, и да заживеят нормален живот. Щяха да се захванат с някакъв бизнес.

Кубика… Извинете, Леонид Иванович бе наел тази къща за две години напред. Бе купил скъпи мебели, бе обзавел „апартамента“ им. Докара Тоня до къщата с нов спортен мерцедес. Нейната кола…

Тя се надигна от дивана, огледа хола. А после заедно с Кубика влязоха в спалнята. Навсякъде разкош, великолепие и уют… Само леглото колко струваше! Беше огромно — същинско брачно ложе. Тя обаче обръщаше по-голямо внимание на шкафовете. В тях скоро щяха да бъдат закачени тоалетите й от най-известните световни моделиери. Какво, да не би да не го заслужава?

Но виж, Кубика се интересуваше само от леглото. Той грубо свали роклята й, метна я върху леглото и докато тя се опомни, между краката й се мушна нещо твърдо и много горещо.

Отдаде му се безропотно. Кубика беше мъжът на нейните мечти, как можеше да не му се отдаде…

Вече имаше нов паспорт, нова фамилия. Само че какъвто си беше престъпник, такъв си и остана. Кубика не виждаше нищо лошо в това.

Имаше всичко необходимо за нормален живот. Ченгетата търсеха не него, а някаква друга личност. Вече имаше московско местожителство, разкошна къща, кола. И жена си имаше — Тонка. Тя, разбира се, вече му беше писнала, но не чак до такава степен, че да я изгони.

Освен това имаше намерение да се захване с бизнес. Вече си бе набелязал някои неща и беше намерил точни хора за работата — специалисти по екскурзии в чужбина. Щеше да намери и други специалисти, които да се заемат с вербуването на момичетата. Щяха да ги изпращат зад граница и да ги продават в местните бордеи на доста прилична цена. Естествено, всичките тези операции щяха да се извършват чрез подставени лица.

Можеше да се захване и с нещо друго, но вече имаше връзки с един много ценен човек. Чрез него в най-близко бъдеще щеше да се свърже с търговците на хора от арабските страни.

Това, че бе наел апартамент за себе си и бойците си, не беше лошо; че на трима бойци се падаше по един джип „Чероки“, а за себе си бе купил мерцедес шестстотин, също не беше зле. Но нали все пак трябваше да се изкарват някакви пари.

Точно по тази причина Кубика в момента беше тук, в това тристайно помещение на втория етаж на някакъв проектантски институт. Това беше офисът на фирмата му, който се състоеше от кабинет за него, стая за бойците му и стая за онези тримата, дето по цял ден организират екскурзии.

В кабинета му всичко беше изпипано до последната подробност — стените бяха облицовани с гипсокартон, таванът беше окачен, первазът — с мрамор, офисът беше оборудван с компютър, телефон, факс. С една дума, всичко като хората. И Тонка точно това му казваше, че е станал човек.

Кубика седна в удобното си кресло, отпусна се в него, качи краката си върху бюрото и ги изтегна хубаво. Един вид, вече беше господин. Само госпожица му липсваше…

Приятното му уединение беше нарушено от Хлебарката.

— Да му се не види, страшен мъжкар си, честно! — изкиска се Кубика, когато го видя.

Мъжага с червено сако за хиляда долара, със златни ръкавели, часовник „Ролекс“. Вместо вратовръзка — тежък златен ланец. Беше се понаконтил с една дума. А преди изглеждаше като абсолютен въшкар.

Но времената се бяха променили. Солиден бизнес — солиден вид.

— От мъжкар го чувам — каза Хлебарката и се пльосна на дивана, премятайки крак върху крак.

— Е, какво ще кажеш за моята дупка? — Кубика обгърна с очи кабинета си.

— Абе нещо не ме кефи — смръщи нос Хлебарката. — Много е скучно тука…

— Копеле, честно, само ти го забеляза. Скучно е, точно го каза.

— Няма простор тука.

— Да, наистина, няма простор.

— Бях в една кръчма — сякаш между другото подметна Хлебарката. — Готина кръчма…

— И какво?

— Бях само в кръчмата де, но има и дискотека. Да ти кажа, много ми хареса… С една дума, повиках собственика на моята маса и тактично го попитах дали си има гръб. А той ми отговори, че нямал. Е, и аз му казах, че без гръб не може. А той, казва, разбирам, така е. Пуснах му мухата, че познавам един авторитетен човек, който може би ще се съгласи да му пази гърба. С една дума, след няколко часа трябва да отскочим до тази кръчма.

— Ти какво, за мен ли си му казал?

— Че какво толкова?

— Абе за какво ми е да си губя времето с някаква си там кръчма. Мутрите да се занимават с това. Вече ми е под достойнството. Ти какво, не схващаш ли?

— Добре де, какво подскачаш толкова? Аз ти говоря за пари, а ти се ядосваш. С една дума, тази кръчма трябва да я вземем.

— От какъв зор?

— Има много добър ресторант — просторен. Ще можем да се събираме цялата компания, да пием водка, да закачаме мадами. Освен това залата, в която е дискотеката, също е доста голяма. През деня можем да събираме мадамите там, един вид, ще им организираме конкурси за красота. А най-хубавите значи ще ги избираме за работа в чужбина.

— Голяма зала, казваш… Да организираме конкурси за красота… — замисли се Кубика. — Знаеш ли, това, което ми говориш, звучи много разумно.

— Че кога съм ти говорил глупости? Вземай я тая кръчма. Ти ще си й гръб — ти ще си й собственик. Каквото искаш, това ще правиш в нея.

Точно след два часа Кубика вече говореше с две момчета

— Антоша и Елдар. Типични балъци. Даже не се наложи да ги изнудват. Кубика само смръщи вежди и ги огледа надменно от главата до петите и край — на смотаняците им се разтрепериха мартинките. Поднесоха му кръчмата си на тепсия. Предложиха му петнадесет процента.

Парите в случая не го интересуваха и той веднага се съгласи.

— Това е невъзможно — каза чичо Гошо.

Каза го спокойно, в гласа му не се усещаше почти никаква емоция. Преди казваше: „Не може да бъде…“, а още по-преди същото това нещо не просто го казваше, а направо го подвикваше в изблик на безкрайно възхищение и учудване.

Чичо Гошо държеше тир, който преди това принадлежал на някакъв спортен клуб. Сега в него можеше да тренира всеки любител. Плащаш си, вземаш спортния „Марголин“ и стреляш колкото ти душа иска. А ако станеш партия с чичо Гошо и си платиш малко повечко, може да ти даде и боен пистолет.

Никита идваше два пъти седмично при него. Трябваше да поддържа формата си. Защото животът беше сложно нещо. Трудно е в наши дни да се живее без пистолет. Особено ако знаеш, че съседът ти се е въоръжил с картечница.

Понякога Никита стреляше просто за удоволствие, понякога показваше висока класа. Стреляше с два пистолета с интервал между изстрелите секунда и винаги уцелваше десетката. Или стреляше едновременно по няколко мишени, със същия интервал. И отново улучваше само десетката. Чичо Гошо беше свикнал с това и вече много рядко му се възхищаваше.

Никита остави пистолетите и свали наушниците си.

— Това е невъзможно — повтори чичо Гошо.

— Възможно е.

Никита много пъти му беше обяснявал, че се е научил да стреля така в казармата, че е служил на войсковото стрелбище и по цели дни е правел само това. Чичо Гошо го разбираше, но не вярваше, че можеш да станеш толкова добър стрелец само за някакви си две години.

— Талант имаш, приятелю.

Никита по принцип не спореше с него, когато му говореше така. Може пък наистина в миналия си живот да е бил някой „ворошиловски стрелец“ с голям стаж.

Веднага след като свърши с тренировката в тира, той тръгна към вкъщи. Но не се прибра веднага. Спря пред нощния клуб. Реши да обядва там…

На Никита му харесваше във „Феерия“. Антон и Елдар бяха дали всичко от себе си, за да създадат този клуб. Бяха го направили така, че да ослепява с великолепието си.

Онзи ден бе прекарал почти цяла нощ в клуба. Поседя малко на бара в дискотеката, после мина през ресторанта, накрая погледа малко стриптийз. Антон и Елдар бяха много заети, нямаха време за него. Затова се забавляваше сам.

Беше обед и в ресторанта нямаше почти никого. Никита седна на една маса. И на мига отнякъде се появи Антон. Даже изпревари сервитьора.

— Аа, Никита! — здрависа се той с него и го потупа по рамото.

— Как ме видя?

— Ами погледни нагоре — показа той към мястото в залата, където някога се е намирала апаратната за прожектиране на филмите.

На мястото на отвора за прожекционните апарати беше монтирано огромно огледално стъкло. Беше затъмнено и скриваше всичко, което се намира зад него. В това Никита се убеди, когато влезе в самото помещение.

Оказа се, че е кабинетът на Антон и Елдар. Стените бяха облепени със скъпи тапети, офисът — обзаведен с най-модерни мебели и техника. С една дума, всичко беше на ниво.

Помещението не беше много широко, но за сметка на това беше доста дълго. Скоро Никита разбра, че то върви не само по протежението на ресторанта, но и на дискотеката, която също се виждаше много добре през едностранния прозорец.

На мекия удобен диван в кабинета се беше разположил Елдар. Когато Никита влезе, той стана и му подаде ръка. И му намигна — демек, сядай някъде, братле, чувствай се като вкъщи.

— Харесва ли ти офисът ни? — Антон гордо обходи кабинета с ръка.

— Супер е. Целият ви клуб ми харесва, много.

— На всички им харесва.

— Сега ще ни донесат нещо за хапване — осведоми го Антон сякаш между другото.

Никита седна в едно удобно кресло до масата. Оттук имаше прекрасна панорама към празната дискотека.

— Ако знаеш само, Никита, колко пари хвърлихме за този клуб — каза Антон.

— Сами ли ги изкарахте?

— Ами да! Продадохме на много изгодна цена сума ти вагони с водка. На много изгодна. А после, ако щеш вярвай, съвсем случайно ни изпадна тази сграда. Бащата нали е в комисията по обществена собственост.

— Ето! А ти казваш, че ви е изпаднала съвсем случайно — подсмихна се Никита. — Приватизирахте ли я вече?

— Ами не, засега сме още под наем. Но с право на изкупуване. Още е рано обаче да се купува. Всичките ни спестявания са пуснати в оборот. А с печалбата се налага да погасяваме лихвите по кредитите. Но нищо, скоро ще си стъпим на краката. И дълговете ще си върнем, и сградата ще купим.

— За жълти стотинки, нали?

— А, виж, това е фирмена тайна.

— Е, то се знае.

— Еех, скоро и ние ще заживеем добре, Никита! Слушай, приятел, а при теб как вървят нещата?

Най-после дочака тези два надути пуяка да се поинтересуват и от неговите проблеми. Че иначе само за себе си говореха — „ние“, та „ние“. Никита, впрочем, не им се сърдеше. Не обичаше да му се бъркат в личния живот. Освен това Антон и Елдар, въпреки всичките си недостатъци, бяха точни момчета.

— Ами всичко е наред — каза той.

— Май трябваше да те вземат в казармата по едно време…

— И ме взеха. Вече повече от година, откакто ми порасна косата.

— С какво се занимаваш?

— Ами с нищо. Засега.

— А работа търсиш ли си?

— Не.

— Сигурен ли си?

— По-сигурен не мога и да бъда.

— Защото можехме да ти предложим нещо.

— Дял от бизнеса ви ли?

— Е, не…

— Извинявайте тогава.

— Няма нищо, извинен си — ухили се до ушите Антон.

Изведнъж усмивката изчезна от лицето му. За момент се загледа втренчено към входната врата. След това се надигна от мястото си и върху лицето му се изписа лицемерна радост.

Никита проследи погледа му и видя същия онзи Леонид Иванович. С него бяха още три яки момчета.

Льончик — Никита не можеше да нарече по друг начин този нещастник — приближи до Антон с важна и тежка стъпка, като господар. Антон му протегна ръка, но онзи сякаш не я забеляза.

— Ами обмислих нещата и реших… — Говореше така, сякаш всяка негова думичка е безценна перла. И не беше никак щедър на думи. — Накратко, този кабинет ми харесва.

— Леонид Иванович, на нас също ни харесва.

Антон явно не разбра думите му. За сметка на това Никита го разбра. Прекалено добре познаваше живота от другата страна.

— Момчета, че на мен ми е все едно дали ви харесва, или не — презрително изкриви устни Льончик.

Той изгледа Антон и Елдар така, сякаш не са собствениците на заведението, а някакви пълни мизерници. А пък той, видите ли, е най-великият на света и всички трябва да му се подчиняват и да му се кланят.

— С една дума, изчезвайте оттука. Кабинетът вече е мой.

— Но позволете… — възмутено източи врат Антон.

— Не позволявам! — избухна Льончик.

Сграбчи Антон за ревера, отлепяйки го от земята, и го разтърси силно.

— Ще дойда точно след час, вече да ви няма тука.

Отблъсна го с погнуса, обърна му гръб и излезе от кабинета.

Антон и Елдар загубиха и ума, и дума. Стояха като покосени на местата си и безизразно гледаха как покровителят им си тръгва.

— Как така да изчезваме… — промърмори накрая Антон.

— Гони ни оттук — обясни му Елдар. Или го каза на себе си.

— Това е безобразие…

— Не, братле — поклати глава Никита. — Не е безобразие. Това е произвол. Попаднали сте на безскрупулен бандит, само това ще ви кажа.

— И какво да правим сега? — затюхкаха се Антон и Елдар в един глас.

— Ами нищо. Сега… Имате ли други свободни помещения?

— По принцип да. Има цял коридор със свободни стаи.

— Хайде, да отидем да погледнем!

Тримата излязоха от кабинета, слязоха във фоайето, оттам се качиха на втория етаж. Тръгнаха по един коридор, дълъг около десетина метра. Имаше четири врати. Завършваше с врата към балкона, от който се спускаше аварийната стълба. Никита забеляза, че тази врата, кой знае защо, не е затворена.

Елдар и Антон явно не са имали много време да се занимават с тази част на сградата — стените на коридора бяха на груба мазилка, на всяка крачка се въргаляха строителни боклуци. А и в стаите беше пълен хаос — имаше още доста работа по тях.

Но бяха просторни и светли. По всичко личеше, че тук е трябвало да бъдат кабинетите на администрацията на киното.

— Нищо, ще вземем още един кредит — успокояваше се Антон. — Ще наемем още строителни работници и всичко ще бъде окей.

— Но онзи кабинет си е по-хубав — обречено въздъхна Елдар.

— Хайде сега, това, че сте загубили един кабинет, не означава, че сте загубили всичко — каза Никита. — Е, добре, момчета, разполагайте се тука, а аз ще вървя.

Нямаше работа при тях. Пък и те явно се дразнеха от него в момента. Много ясно — бе станал свидетел на позора им.

Четвърта глава

Следващия път, когато Никита отново посети „Феерия“, беше точно след две седмици. Не отиде толкова заради обеда, колкото да провери как са приятелчетата му. Все пак се бяха забъркали в доста неприятна история с този техен „покровител“.

Веселата примигваща реклама пред клуба караше минувачите да извръщат глави. Отлично настроение двадесет и четири часа… Но пред входа стояха двама набити охранители с кожени якета. На лицата им беше изписано презрение към всичко, в ръцете си държаха мобилни телефони. Беше много вероятно под якетата да имат и по един пищов.

— Къде отиваш? — спря го единият.

— Ами в ресторанта.

— Какъв ресторант? Ресторантът работи само вечер.

— Нали уж двадесет и четири часа…

— Това беше преди. Сега не е така.

Изведнъж отнякъде се появиха три красиви момичета. С делови вид показаха на охранителите някакви бележки и онези ги пуснаха да влязат. Никита забеляза как се спогледаха с подли и похотливи погледи.

— Аз влизам — заяви той.

— А, нее — препречи му пътя с ръка единият. — Ти не можеш да влезеш. Не си мадама.

— Трябва да отида при Антон и Елдар.

— Кои са пък тези?

— Ами собствениците на заведението.

— И какво от това? Слушай, писна ми от тебе! — изкриви устни в гнусна гримаса охранителят. — Казва ти се, че не може, значи не може. Ела довечера. Това е!

Никита разбра, че е безсмислено да спори с тях. Нямаше да го пуснат. Но точно по тази причина изгаряше от нетърпение да влезе в клуба.

Сети се за аварийната стълба. За целта трябваше да заобиколи сградата. Нямаше проблеми. Вярно, натъкна се на ограда. Но да я прескочи, беше от лесно по-лесно. Ето я и аварийната стълба. Никита се качи по нея на железния балкон. Погледна към вратата. Да! Отворена е!

Той влезе в коридора. Там вече имаше някакъв ред. Стените бяха леко белосани, подовете — боядисани грубо. Вратите също, но на тях нямаше никакви табелки. Отвори едната. Стаята беше празна.

Отвори втората и видя Антон и Елдар. Светлата и просторна стая беше ремонтирана евтино, обзавеждането също беше скромно. Видът на двамата вътре също не струваше, макар да бяха със скъпи костюми.

— Може ли? — попита гостът и влезе в стаята.

— Не трябва да се обръщаш към нас по този въпрос — с горчива ирония каза Антон. — Но влизай, след като си дошъл…

Никита с удоволствие би се отпуснал върху някое меко кожено кресло, но се наложи да се задоволи само с обикновен дървен стол. В кабинета нямаше нито диван, нито кресла. Самите собственици седяха на твърди столове зад евтини бюра.

— Как сте? — поинтересува се приятелят им.

— Подиграваш ли ни се? — попита Елдар, гледайки в краката си. — Не виждаш ли?

— Набутаха ни в кучи гъз — тежко въздъхна Антон. — В кучи гъз… Голямо говедо се оказа този Леонид Иванович…

Антон, изглежда, се изплаши от думите си и предпазливо погледна към вратата.

— Е, това веднага го разбрах — подсмихна се Никита. — Не откриваш Америка. Защо ви ядосва толкова много?

Държеше се самоуверено. Не се страхуваше от всемогъщия Леонид Иванович. Беше спокоен като слон. И това негово спокойствие се предаде на Антон.

— Прави се на много велик, ето защо! — едва не извика той и вече по-смело погледна към вратата.

— Можем да работим само през нощта. Това се отнася и за дискотеката, и за ресторанта, и за бара. А през деня той е абсолютен господар на клуба. Ние трябва да се свиваме като в миша дупка тука. Че той за хора не ни брои.

— Но нали през нощта работата върви?

— Уж върви — сви рамене Елдар.

— Ами поспивайте си през деня до по-късно, а през нощта работете. И без това денем ресторантът ви няма голям оборот, дискотеката пък съвсем не работи.

— Абе какво ти наспиване… Държи ни тука за организатори на масови забави, да му се не види…

— Не ви разбрах.

— Леонид Иванович провежда конкурси тук. Събира момичета от кол и въже от цяла Москва и прави строг подбор на кандидатките. Най-хубавите ще заминат за чужбина. Ще им се даде възможност да сключат изгодни договори с чуждестранни агенции за фотомодели. Е, и момичетата се стараят, драпат със зъби и нокти, за да спечелят.

— За какво му е това?

— Абе кой го знае… — сви рамене Антон. — Може пък да върти бизнес в чужбина. Може наистина да избира най-хубавите момичета, за да ги изпраща в агенциите за фотомодели зад граница и да взема комисиона за това.

— А може просто да ги разиграва — скептично изкриви устни Елдар. — Най-хубавите минават през леглото му. Нали от него зависи всичко. Може заради това да е организирал цялата лудница.

— И освен това не влага нито стотинка в цялата работа. Всичко е за наша сметка — тежко въздъхна Антон.

— Че нали ние водим програмата… — начумери се Елдар.

— Лично ли?

— Ами не, имаме си шоумени за това. Но един вид, ние организираме всичко. Освен това сме нещо като жури.

Антон погледна часовника си.

— Май е време да вървим.

Сякаш за да потвърди думите му, вратата на кабинета се отвори широко. На прага застана един бабаит с кожено яке. Гледа намръщено и надменно, а квадратните му челюсти мързеливо премляскват дъвка.

— Е, к’во става, к’во пра’им? — Думите му прозвучаха крайно високомерно и нагло.

— Да, да, Игор, сега идваме — затрепери гласът на Антон.

— Сега идваме…

— Хайде, по-живо. Момичетата нямат търпение вече. Оо, а кой е тоя тарикат тука?

Погледът на бабаита се премести към Никита и стана заплашителен, очите му се наляха с кръв.

— Един наш приятел… — неспокойно започна да се върти на стола си Елдар. — Учехме заедно в института.

— А как влезе тук? — попита бабаитът, снишавайки зловещо глас.

— Ами с краката, как иначе.

— Абе не ми се прави на много умен, тарикат с тарикат! Кой те пусна?

— Влязох през балкона — призна си Никита.

— През какъв балкон?

— Ами отвори си очите малко.

Никита стана от мястото си, приближи се до бабаита, избута го от вратата и му посочи към края на коридора.

— Там има аварийна стълба. Качих се по нея. Дай три долара сега.

— К’во казааа! — подвикна онзи, шокиран от наглостта му.

— Дължиш ми три долара — невъзмутимо повтори Никита. — За ценната информация. И още пет долара за съвета.

— Ти к’ви ги дрънкаш, бе! За к’ъв съвет?

— Ами трябва да сложите решетки на прозорците. Времената са лоши, може Батман да ви изненада.

— Абе к’ъв Батман, бе, мамка му!

— Това е един отмъстител с крила. На всичките говеда тука ще ви направи топките на кайма.

— Е, не, прекали вече!

Бабаитът изрева и го сграбчи за яката на якето.

Но сам се оказа в хватката на Никита. Той извъртя ръката му зад гърба, отблъсна го от себе си с ритник и го засили с втори шут.

Онзи полетя на три метра по коридора. След малко се надигна и се извърна рязко — кървясалите му от ярост и злоба очи се оцъклиха налудничаво. Той сви юмруци, вдигна ги на нивото на гърдите си и се юрна в атака.

Коридорът беше доста тесен за каквито и да било маневри. Затова Никита посрещна удара с удар. Той подскочи и изхвърли крак напред. Юмрукът на бабаита не улучи, Никита обаче го стигна и красиво му вряза една пета в челюстта. След което, без да му дава да се опомни, го засипа със серия крошета в главата.

Онзи се сгромоляса на пода почти в безсъзнание. Виеше от болка и тръскаше глава в опити да се съвземе.

Никита се приближи до него и мушна ръка под сакото му. Точно така, имаше пистолет. Мощно оръжие — израелски „Дезърт игл“, с калибър почти тринадесет милиметра.

Той извади пълнителя и го прибра в джоба си. Пушкалото даде на Антон, който наблюдаваше облещен цялата сцена.

— Върни му патлака на това говедо. Но после. Е, хайде, останете си със здраве, момчета!

Никита тръгна по коридора към вратата на балкона и я отвори. Антон и Елдар го изпратиха с недоумяващи и възхитени погледи.

— Да, между другото, ще се видим пак — каза им той и изчезна като дим.

Кубика седеше в мекото уютно кресло зад панорамното стъкло, от което се виждаше цялата зала. На сцената всеки момент трябваше да излязат момичетата. Трябваше да избере с коя да преспи днес. А може пък и с две наведнъж…

Хлебарката беше прав. Този клуб беше цяло съкровище. Собствениците бяха абсолютни балъци. Трепереха от страх пред него. Пълзяха в краката му като влечуги. Всяка негова дума беше закон за тях.

Вземаше им само петнадесет процента от печалбата. Само… Но за сметка на това през деня цялото им заведение беше на негово разположение. В залата на дискотеката се провеждаше конкурсът за красота, а в ресторанта момичетата чакаха да им дойде редът. Там им сервираха питиета и мезета, един вид шведска маса. Всичко беше за сметка на заведението, разбира се.

Бяха пуснали стандартна обява. Така и така, търсят се момичета за работа като фотомодели в чужбина. И се стекоха тълпи от желаещи. Имаше всякакви — красиви и грозни, развратни и не чак толкова. Всичко живо се юрна към „Феерия“ да си опита късмета. Ще извадят късмет те…

Преди три дни Кубика бе изпълнил първата поръчка. Първата партида „фотомодели“ бе заминала за чужбина съвсем легално — бяха само пет момичета. Всички бяха попаднали в ръцете на някакъв предприемач от Турция. Веднага ги закарали в планината. Уж в тайно киностудио. Щяха да станат едни порнозвезди, и още как!

Мадамите бяха много красиви. Затова предприемачът бе платил доста тлъста сума за тях — по тридесет хиляди долара за всяка. Чистата печалба от цялата работа беше около сто бона в зелено. Отлично.

Кубика бе получил първите си поръчки. Щеше да има и още. Търсенето на рускини на черния пазар за бели робини беше доста голямо. Щеше да направи милиони от тези глупачки, които драпаха със зъби и нокти да станат известни. И щяха да станат — едни щяха да станат известни порнозвезди, други — известни проститутки в някой нелегален бордей, а трети ще бъдат изядени за закуска от някой известен канибал от Африка…

Скоро щяха да изпратят зад граница още една партида момичета. Засега малка — десет-петнадесет мацки. В нея трябваше да влязат най-хубавите, най-достойните. Върху устните на Кубика заигра подла и самодоволна усмивчица.

Тази нощ беше спал с една такава, „достойна“. Много качествено си свърши работата момичето, какви ли не акробатични номера му показа. Беше много щастлива, когато Кубика я включи в списъка. И още много щеше да има да се радва…

В кабинета му влезе Хлебарката. След него се дотътри и Френския. Физиономията му — цялата в синини, едва се държи на краката и виновно избягва погледа му.

— Какво става? Защо не започваме? — попита Кубика.

— Ами… такова… попречиха ни — отговори Хлебарката.

— Кой?

— Ами ей тоя го питай — посочи той Френския.

— Е, казвай! — погледна го Кубика.

— Ами… такова… с една дума — започна Френския, престъпвайки от крак на крак, — отидох при тези, при нашите балъци. Хайде, казвам, идвайте да веселите народа. И гледам, някакво момче седи с тях. Уж били учили в един институт.

— Дай по-накратко.

— Ами накратко… започна да ми се отваря нещо…

— И напердашил Френския яката — подсмихна се Хлебарката. — Напердашил го и изчезнал по аварийната стълба.

— Разбрахте ли кой е?

— Ами… сега… такова… Търговеца се опитва да разбере от балъците.

— После ще разбере. Нека тези клоуни да отиват да веселят мадамите.

— Разбрано.

Хлебарката и Френския излязоха.

След малко балъците се появиха в дискотеката. Физиономиите им — едни кисели, гледат наплашено. На сцената вече бяха излезли двама дисководещи от техния екип. Четиримата щяха да се заемат с момичетата — да ги разделят на групи, да им дадат наставления, да ги накарат да вървят в кръг, съблечени по бикини. А Кубика беше просто един зрител. Той щеше да избере най-добрите. А най-хубавата сред най-хубавите щеше да нареди да доведат при него.

Със зарибяването на момичетата са занимаваха изцяло балъците. Те бяха и персонал. А зад граница групите бяха изпращани от туроператорите. Ако евентуално станеше някаква грешка, цялата вина щеше да падне върху тях, а Кубика щеше да излезе сух от водата. Точно по тази причина бойците му — елитът на организацията му — не се мяркаха пред момичетата. Само Кубика беше на топа на устата. И то тогава, когато някоя от красавиците се въртеше на шиша му.

Но нямаше от какво да се страхува. Толкова добре задоволяваше мадамите, че те за нищо на света нямаше да го посочат с пръст на ченгетата.

Между другото, беше принуден да прави големи жертви заради тях. Вместо с кожено яке, в момента беше облечен с червено сако за две хиляди долара. Момичетата обожаваха мъжете с червени сака.

Всичко вървеше добре. Инцидентът с Френския не му развали настроението. Но за всеки случай трябваше да намерят изрода, който се е осмелил да му посегне, и хубаво да го накажат. Че как иначе? Никой не можеше така безнаказано да се подиграва с хората му.

Никита нямаше никакво намерение да се крие от Льончик и верните му песове. Ако им трябваше за нещо, ето го, беше тук, в клуба.

Бе се върнал там вечерта, когато входът беше отворен за всички. Плащаш си и влизаш.

На входа стояха някакви горили — страшни, смръщени, — но не онези, които не го пуснаха през деня. Тях никъде не ги видя. В едната половина на фоайето работеше барът. От дискотеката ехтеше ритмична музика, а в ресторанта някакво трио свиреше лека и приятна мелодия.

Клубът се посещаваше основно от „златната младеж“ — стилно облечени момичета и момчета, сред които преобладаваха важни богаташки синчета с цветни сака и джиесеми. И мутри не липсваха — накъде без тях.

Беше пълно с хора — всички маси в ресторанта и в барчето бяха заети, и дискотеката не беше празна. Но онзи кретен Леонид Иванович с изродите му го нямаше никъде.

Никита си намери място на една маса във фоайето, до бара. Още не беше изпил и кутийка бира, когато някой го хвана за рамото. Обърна се с престорена небрежност, но вътрешно беше целият под напрежение.

Пред него стоеше Антон, блед като платно.

— Ей, братле, защо си толкова блед? — попита го Никита.

— Ами видях те и…

— Какво, да не ме вземаш за привидение вече?

— Ами не, не те вземам. Още не си станал привидение. Но може и да станеш.

— Ако ме види Леонид Иванович ли?

— Правилно, позна. Хайде, да се махаме оттук.

Антон го хвана нервно за ръката и го помъкна след себе си. Никита помисли, че ще го изведе навън. Но не, поведе го към кабинета си. Качиха се на втория етаж, тръгнаха по коридора. Той беше осветен и Никита забеляза, че върху прозореца и вратата на балкона са сложени решетки.

— Много сте бързи — посочи ги той.

— А ти как мислиш. Всичко е заради теб. За наша сметка.

— Къде е Елдар? — попита Никита.

— Вкъщи си е. Окото му е посинено, устната му е цъфнала. И ребрата го наболяват.

— Не те разбрах.

— Че какво толкова има за разбиране? — Леонид Иванович го разкраси така… Лично…

— Заради мен ли?

— Горе-долу…

— Какво значи „горе-долу“?

— Ами общо взето, започнаха да ни разпитват за теб — кой си, защо си толкова нагъл. После питаха къде живееш. Казахме, че не знаем. Наистина, откъде да знаем къде живееш. Накратко, Леонид Иванович ни се разкрещя. Е, и Елдар не се сдържа вече. Стига, казва, си ни крещял, да не сме ти някакви кучета тука. Ние сме, казва, собствениците на този клуб и имаме право да пускаме когото решим и когато решим. Онези помияри пощръкляха. Събориха го на земята и започнаха да го ритат с все сила. И на мен ми удариха някой и друг шамар.

— Естествено, знам, че има хора, които са си нахални по природа — каза Никита. — Но чак пък толкова…

— Де да бяха само нагли! — възмути се Антон и сниши глас. — Този Леонид Иванович ни използва…

— В смисъл?

— Не той ни пази гърба, а ние неговия. Много пъти съм се замислял защо организира това шоу за момичетата тук. Нито пресата, нито телевизията кани, няма даже зрители. Всичко се прави тайно. А на момичетата им обещава райски живот в чужбина. По-точно обещаваме им ние. Нали работим безплатно като организатори на масови забави при него. Като палячовци и циркаджии, да му се не види. А пък самият той и бойците му гледат да не им се мяркат много пред очите. Защо според теб?

— Защо?

— Ами защото най-хубавите момичета ги извеждат зад граница, а там според мен ги пласират в някой публичен дом. Сигурно вадят добри пари от това. И всичко е скрито-покрито. Момичето посмъртно не може да се измъкне от публичния дом, а дори и да извади късмет и да се прибере, никога няма да хукне в полицията, за да се оплаче. Но ако евентуално някоя от тях се окаже по-смела, ченгетата първо тук ще дойдат. И ще търсят нас с Елдар. Така и така, ще кажат, обяснявайте какво е ставало тук и защо. И какво ще им кажем?

— Е, все нещо ще им кажете. Но всички подозрения ще паднат върху вас. А многоуважаваният Леонид Иванович ще се измъкне сух от водата. Най-много да загуби този клуб.

— Заедно с нас.

— Е, да. Клубът ще бъде обявен на търг. А вас с Елдар ще ви пратят някъде в Сибир, ще организирате нощна шоупрограма в някой пандиз.

— Нали и аз това ти казвам.

Антон изглеждаше много отчаян, направо да ти стане жал да го гледаш.

— Трябва да се направи нещо — каза той с усилие.

— И какво по-точно?

— Не знам.

— Трябва да си смените закрилника, ето какво — подсказа му Никита.

— Де да можехме. Но как?

— Мога да ви посъветвам към кого да се обърнете. Но при всички случаи контрата ще остане у вас. Новите ви закрилници може и да притиснат този кретен Леонид Иванович, но после ще ви поискат такава сума за услугата, че свят ще ви се завие. Може пък да ви се паднат и нормални. Макар че, повярвай ми, добри мутри няма. Точни има, но не и добри.

— И какво да правим?

— По принцип мога да ви помогна — замислено каза Никита. — Трябва да ви помогна, преди тези говеда да си ви очистили.

— Какво говориш! И дотам ли може да се стигне?! — паникьоса се Антон.

— Елементарно, Уотсън. Ще ви очистят говедата, ще си измият ръцете и ще си приберат цялата печалба. За тях това няма да е никак сложно.

— Е, какъв е проблемът тогава? Никита, брат, помогни ни, ако можеш!

— Ами има един проблем.

Той се замисли по-сериозно и подхвана Антон по-отдалече:

— Не мога просто така да се бъркам във вашите работи. Не е редно.

— Защо?

— Подземният свят си има свои закони. Но ако вие с Елдар ме вземете като съдружник, ако ме направите съсобственик на клуба, е друго нещо. Тогава ще имам пълното право да пратя вашите „закрилници“ на онзи свят.

— Ти какво, искаш да ги… Искаш да ги такова… — Антон беше ужасен и не се реши да каже „убиеш“.

— Нямам особено желание, но мога да го очистя твоя Льончик — Никита го изгледа много убедително.

Самоувереният му поглед го поуспокои малко.

— Ама ти сериозно ли?

Вместо отговор, Никита измъкна скрития под якето си пистолет и небрежно го сложи на масата. Антон чак се ококори от учудване.

— Не се притеснявай, може и да не се стигне дотам — успокои го той и го прибра. — Е, какво, ще ме вземете ли за съдружник?

— Но трябва да внесеш задължителната първоначална вноска, няма как…

— Колко?

— Ами поне петдесет хиляди долара.

— Мога да ви дам седемдесет и пет.

Не беше забравил за стоте бона в зелено, дето му останаха от жената в черно на име Зоя. Не само че не ги беше забравил, но и редовно харчеше от тях, така че сумата с всеки изминал ден се стопяваше пред очите му.

— Ама ти сериозно ли?

— Съвсем сериозно.

— Трябва да го обсъдим с Елдар.

— Ами добре, да му отидем на гости.

— Сега веднага ли?

— Голям глупак си, да знаеш! Работата е много сериозна и всяка минута е безценна. Най-късно до утре сутринта трябва да ми дадете отговор вземате ли ме като съдружник, или не. И ако ме вземате, до обяд трябва да оформите всички необходими документи. Е, и да си вземете вноската, естествено.

— Хубаво, да вървим.

Антон му имаше доверие и осъзнаваше много добре колко сериозно са загазили. Затова след около час вече бяха пред блока на Елдар.

Тъкмо влизаха във входа, когато с крайчеца на окото си Никита забеляза в двора да влиза някаква кола. Беше тъмно, но фаровете й въпреки това не светеха. Явно, онези, които бяха в нея, нямаха особено желание да бъдат забелязани.

Веднага след входната врата имаше една към стълбището. Третата водеше към мазето. Никита я дръпна. Като по поръчка, не беше заключена и той я отвори.

— Влизай тук — нареди на Антон.

— Ама не сме насам — запротестира онзи.

— Не позна, точно насам сме. Килърите ще влязат всеки момент.

— Килърите ли?! — ужасен повтори Антон и без да го подканват, се шмугна вътре. Той влезе след него и го дръпна за ръкава, за да не избяга навътре в мазето. Не искаше да се отдалечава много от вратата.

Никита бе държал разговорът му с Антон да не стига до ушите на Льончик, но какво да се прави, явно не било писано да е на неговата… явно са му докладвали и оня си е направил съответните изводи.

Съвсем спокойно, той извади от джоба на якето си чифт тънки кожени ръкавици. После извади пистолета си, сложи му заглушител.

През процепа между вратата и касата видя как във входа нахълтаха двама. Единият бе пъхнал ръка под сакото.

Никита изчака, докато влязат навътре във входа и се качат по стълбите, и с тиха стъпка тръгна след тях. Антон изскочи след него от мазето като сянка. Макар да беше страхливец, поне можеше да се движи тихо и не му пречеше.

Двамата непознати стигнаха до третия етаж и се качиха малко по-нагоре — притаиха се на площадката преди четвъртия.

Елдар живееше етаж по-нагоре. Момчетата явно си мислеха, че Никита и Антон са вече при него, че ще поприказват малко и ще си тръгнат. И тъй като блокът беше пететажен и без асансьор, нямаше да могат да им се изплъзнат на слизане.

Никита обаче не беше балък и нямаше да чака да му теглят куршума.

На третия етаж нямаше лампа, за сметка на това на четвъртия светеше. Затова той бе в по-изгодна позиция. Излезе от тъмнината към осветената площадка. Подозрителните типове не успяха да го забележат веднага.

— Момчета, да не търсите мен случайно?

Той изскочи пред тях внезапно. Въпросът му също беше изненадващ. Но те не се паникьосаха. Единият веднага прецени, че търсят точно него. И нищо чудно, този тип беше същият, когото бе повалил в дълбок нокаут. Неслучайно бе сложил тъмни очила — прикриваше синините си.

Другият също не се стъписа и рязко извади пистолета от сакото си. Но Никита го изпревари. Спокойно насочи дулото към него и натисна спусъка. Куршумът го улучи в челото.

Полуидиотът с очилата замръзна на място като препариран. Беше се ококорил от страх, долната му челюст започна бавно да зейва. Дясната му ръка потрепваше нервно, сякаш се чудеше да хване ли пистолета, или не.

— Защо сте тук? — сякаш приятелски му подмигна Никита.

— Ами просто… — измънка дебилът.

— Просто искахте да ме гръмнете.

— Ами не…

— Просто да ме откарате със себе си.

— Да — хвана се за думите му онзи като удавник за сламка.

— Само двамата ли мислехте да се справите с нас? Я покажи белезниците!

— Какви белезници?

— Нямате белезници значи. А как щяхте да ни приберете тогава? Лъжеш, драги, искали сте да ни убиете. Или само него? — Никита кимна към Антон.

— Ами не…

— Значи само мен. Казвай! Истината ще те спаси.

— Да, теб.

— Льончик ли ви нареди?

— Да.

Никита въздъхна с голямо съжаление.

— Извинявай, братле! — Натисна спусъка.

Пистолетът направи два отката в ръката му. И двата куршума улучиха бабаита в сърцето и той падна покосен на пода.

— Не го излъгах — с потресаващо спокойствие каза Никита на Антон.

Блед като смъртта, той закима.

— Казах му, че истината ще го спаси. Току-виж, тя наистина спасила грешната му душа.

Никита остави внимателно пистолета на пода до труповете, мушна ръка под сакото на мъртвия полуидиот — от колана му се подаваше пистолет. Точно така, задачата им е била чистка на момчетата. Ето им сега една чистка.

Никита го взе и го мушна на кръста под якето си. Другият бабаит също държеше пистолет, но нямаше смисъл да го прибира. Първо, беше го стиснал много здраво, второ, нека ченгетата знаят, че е килър.

— Да се махаме! — каза той на Антон, тръгвайки надолу по стълбите.

В движение свали ръкавиците и ги прибра в джоба си. Антон вървеше след него. Но походката му вече не можеше да се нарече безшумна. И ръцете, и краката му трепереха от страх. На всяка крачка или се удряше в парапета, или се спъваше.

Най-после стигнаха до колата. Никита седна зад волана на беемвето. Антон не възрази, беше в такова състояние, че можеше да се блъсне в първия уличен стълб. Целият трепереше от напрежение, чак зъбите му тракаха.

Вече бяха излезли от двора, бяха свили по оживеното шосе, вляха се в потока от коли и Антон изведнъж избухна:

— Защо? Защо го направи? Защо ги уби? Защо! Защо! Защо! — Той изпадна в истерия.

Никита не намери по-добро решение на проблема, освен да му забие един шамар с опакото на ръката.

Това беше достатъчно — Антон се успокои.

— Защо си тръгнахме? Защо не отидохме при Елдар? — попита след малко.

— В момента нямаме време за него. Сега ни трябва онзи кретен Леонид Иванович. Вече нагазих до ушите в тази история и искате, или не, ще ме вземете за съдружник. А вие искате, нали така?

Погледна го съвсем равнодушно, без какъвто и да било опит за натиск или заплаха. Беше толкова спокоен и самоуверен, че това накара Антон да се предаде окончателно.

— Да, разбира се.

— Нали ми вярваш?

— Да, несъмнено.

— С мен ли си?

— Разбира се, иска ли питане.

— Внимавай само да не се изпуснеш пред някого, че аз съм убил приятелчетата.

— За какъв ме вземаш?

— Добро момче си ти, Антон, и си ми приятел. Но имай предвид, че ако се опиташ да ми подлееш вода, самият ти ще се подхлъзнеш много лошо. Имам връзки навсякъде. И при мутрите, и при ченгетата. Не те плаша, само те предупреждавам.

Антон закима бързо — да, да, всичко му е ясно и няма да прави глупости.

С крайчеца на окото си Никита мерна израза на лицето му — беше го зяпнал така, сякаш луд фен на екшъните вижда пред себе си самия Рамбо.

Никита нямаше никакъв специален план за действие. Просто щеше да забие спирачки пред клуба, да влезе през парадния вход и да се качи в кабинета на онзи кретен Леонид Иванович. По пътя щеше да убие телохранителите му, а после да поговори с него. С езика на силата, естествено. Едва ли биха се разбрали по друг начин.

Цялото му преимущество беше във внезапната атака, не трябваше да позволява на противника да се опомни.

Стана така, както искаше. Но с малки изненади.

Стигна безпрепятствено до „Феерия“, никой не го спря на входа. Мина през фоайето, качи се по стълбите до вратата на кабинета, зад която би трябвало да стоят на пост телохранителите на Леонод Иванович.

Извади пистолета си, скри го зад гърба си и почука. Никой не отговори. Натисна леко бравата и вратата се отвори. Напразно се готвеше да използва пистолета, вътре нямаше никого. В дъното имаше още един кабинет.

Но и той беше празен. Не, не — върху оправеното легло в далечния ъгъл на дългата стая бе седнало някакво момиче. Беше гола. Седеше със сведена глава. Ръцете и дългата й пусната коса прикриваха голотата й.

Никита затвори вратата след себе си. Огледа кабинета внимателно. Нямаше никой друг. През панорамното стъкло видя хора долу — в дискотеката и в ресторанта. Приближи до момичето и спря на две крачки от нея. Тя го гледаше ужасено. Вцепененият й поглед бе забит в пистолета. Сигурно мислеше, че е килър и е дошъл да я убие.

— Как се казваш? — попита Никита, прибирайки пистолета.

— Маша.

— Какво правиш тук, Маша?

— Не знам… Той ме доведе тук… Излъга ме… Той е мръсник и негодник…

— Кой?

— Леонид Иванович… Ох, извинете, не исках да го кажа, изпуснах се, без да искам…

Явно си мислеше, че е човек на Льончик.

— Хубава работа, защо се извиняваш?! Мръсник е той, този Леонид Иванович, знам го. Къде е той?

— Излезе някъде.

— Отдавна ли?

— Не, преди около десет минути. Обадиха му се…

— Кой?

— Откъде да знам. Но дълго се кара на някого по телефона, нарече го глупак. Ядосваше се, че не са успели да пречукат някакъв балък.

Никита веднага разбра, че този „балък“ е самият той и е ставало дума за провалената чистка на ония двамата типове, дето благополучно ги бе превърнал в покойници.

— После каза, че излиза.

— Къде?

— Не ми каза. Просто се облече и излезе. А мен ме остави тук. Каза, че скоро ще се върне и…

Изведнъж Маша млъкна. Закри лицето си с длани и се разплака.

— Какво „и“? — подкани я Никита да продължи.

— И пак ще ме изнасили…

— Той какво, да не те е изнасилил?

— Да… Дойдох за конкурса. Във вестника имаше много интригуваща обява, пишеше, че търсят момичета за курсове за фотомодели. А самите курсове се провеждали в Париж…

— И ти се хвана на въдицата?

— Да. Но всичко е истина! Аз победих в конкурса, казаха, че ще ме вземат… А после се появиха някакви горили с червени сака и ме доведоха при Леонид Иванович…

— И той ти каза, че ако не легнеш с него, ще видиш Париж на куково лято.

— Да — кимна Маша и го погледна учудено. — Откъде знаете?

— Интуиция — подсмихна се Никита.

— Но аз не исках, не исках… Казах му, че не искам да ходя в никакъв Париж. Тогава той ме удари. Удари ме през лицето няколко пъти. След това ме хвърли на леглото… Беше ужасно…

— Е, той си е тръгнал. Ти защо остана? Трябваше и ти да си тръгнеш.

— Взе всичките ми дрехи, как да си тръгна. А ме заплаши, че ако си тръгна, ще ме намери дори и в дън земя да се скрия… Каза, че ще ме убие.

Маша беше типична жертва, която лесно може да се манипулира. Почти всички момичета бяха такива. И този изрод Леонид Иванович се беше възползвал от това. Само да му паднеше в ръчичките…

— Значи, казваш, че скоро трябва да се върне.

— Ами поне така каза. Изобщо, беше много ядосан. И не толкова че не исках да спя с него…

— А защо?

— Страшно се ядоса, когато му се обадиха първия път. Доколкото разбрах, съобщиха му, че някой е подслушал някакъв разговор. А той му каза — искам да го вкарате в гроба този изрод… Да, да, точно така каза. След това нареди на някой си Френския да грабва пушката и да му види сметката. Така се беше ядосал, че даже не забелязваше, че съм в стаята.

Никита ни най-малко не се интересуваше от това как се е чувствал Льончик. Но пък искаше да получи потвърждение на подозрението си, че в кабинета на Антон и Елдар има скрит „бръмбар“, чрез който ги подслушват през цялото време. Така са чули разговора им, че Никита иска дял от бизнеса, за да ликвидира Леонид Иванович. Тогава са се обадили на онова говедо, че предлага услугите си за ликвидирането му, и копелето, разбира се, веднага е изпратило килърите по петите му. Но му излезе крива сметката. Поне засега.

Едно беше ясно със сигурност — Никита беше изправен пред доста сложна ситуация. Льончик знаеше за плановете им с Антон и сега нямаше да миряса, докато не го вкара в гроба. А Никита вече не можеше да тръгне в отстъпление. Разговорът с Антон бе прекъснал всичките му пътища назад.

— Виж какво, Маша, приготви се, ще те закарам вкъщи — каза Никита.

Защо ли този Льончик е офейкал? Едва ли се е изплашил от него. Може да е решил, че Никита няма повече да се появи в клуба, и затова трябва да го търси другаде.

Между другото, много логично решение. Клубът бе изцяло във владение на Льончик. И ако Никита се появеше в него, можеше да намери единствено смъртта си. Затова беше логично да не идва тук при каквито и да било обстоятелства.

Льончик обаче не беше познал. Никита дойде. И то неведнъж.

Той посъветва Маша да си наметне чаршаф вместо рокля. Нямаше никакво значение в какъв вид — гола или увита в нещо — ще си тръгне оттук, важното беше веднага да се прибере вкъщи. В противен случай Леонид Иванович можеше наистина да се върне и да се сети за телефонния разговор в нейно присъствие. И току-виж решил, че знае неща, които не трябва. Той не беше бизнесмен и покровител на бъдещи фотомодели, за какъвто се представяше, а безскрупулен престъпник, търговец на хора. Маша беше шокирана от това, което Никита й каза.

Тя стана и набързо се уви в чаршафа. Той свали коженото си яке и го наметна върху раменете й. Пистолета на кръста си прикри с тънкия пуловер, с който беше облечен.

— Супер! — повдигна палеца на дясната си ръка. — По-добре не може и да бъде. Хайде, да вървим. Тихо!

Изведнъж му се стори, че някой приближава насам. Спря. Никита кимна на Маша да замръзне на място. Самият той отиде на пръсти до вратата. Спря. В този момент се почука — някак неуверено и плахо.

— Никита, аз съм, Антон — чу той познат глас.

Антон по принцип беше много наплашен. Но сега страхът му беше някак особен — сякаш някой беше опрял пистолет в тила му.

Никита отиде до прозореца, от който се виждаше залата на ресторанта. Погледна надолу. Нищо подозрително. А това тежко кресло тук можеше да му послужи като отличен снаряд.

— Отвори де, Никита! — чукането по вратата се усили.

— Аха, ей сега…

Тъкмо каза това, и вратата беше надупчена с дълъг скорострелен картечен откос.

Изстрелите не се чуха — явно автоматът или картечният пистолет беше със заглушител. Чу се само как дървената врата изпука и как профучаха няколко куршума.

Но нито един от тях не улучи Никита. Добре направи, че отиде до прозореца.

— Маша! — викна той изведнъж.

Момичето не можеше да му отговори — бавно се свлече на пода. В оцъклените й очи се четеше ужас, ръцете й бяха протегнати безпомощно към него. Но той вече не можеше да й помогне. Две червени петна се разширяваха в областта на сърцето и корема й.

Никита никога нямаше да забрави ужаса в очите й.

— Помияри!!! — изтръгна се от него.

Но злобата не размъти разсъдъка му. Много добре осъзнаваше, че сега не му е нито времето, нито мястото да встъпва в конфликт с мръсниците от другата страна на вратата.

Той сграбчи креслото, метна го към прозореца, проби огромна дупка в него и скочи в залата на ресторанта. Приземи се меко на крака, като пружина отскочи нагоре и хукна към една врата, от която точно в този момент излизаше сервитьор с бавна и важна стъпка.

Както се беше засилил, го блъсна встрани заедно с таблата. Чу се трясък на счупени чинии и ругатни. Но му беше все едно.

Продължи да тича по коридора между помощните помещения на ресторанта. На изхода го пресрещна един бабаит. Но не беше от хората на Льончик — беше охранител от фирмата на Антон и Елдар.

— Стой! — опита се той да спре беглеца.

— Съжалявам! — отговори му Никита и му вкара едно кроше между веждите. Ударът беше доста силен и момчето падна в несвяст. А Никита изскочи на двора.

Портата беше затворена, а над нея имаше бодлива тел. Но можеше да се мине през нея. Дали щеше да успее?

Интуицията го накара да се скрие в една ниша в стената зад купчина с касетки. Пред вратата на задния двор имаше лампа, но светлината не достигаше насам. Никита стоеше в тъмнината. А тя, както е известно, е пръв приятел на хулиганите.

Не мина и минута и се чуха тежки стъпки. О изхода летяха двама бабаити, облечени с официални черни костюми. Физиономиите им — изкривени от злоба, в ръцете им — пушки-помпи „Узи“.

— Мислиш ли, че е офейкал? — попита единият.

— Че кой го знае, говедото!

— Може да е тук! — Бабаитът кимна точно към нишата, в която се беше скрил.

Всичко се случи за секунди. Никита трябваше да мисли много бързо какво да направи.

— Тук съм! — викна им той.

С това накара враговете си да се стъписат, спечели ценни секунди. И тутакси натисна спусъка.

Онези също бяха готови да стрелят, но Никита ги изпревари за части от секундата. Двамата коленичиха пред родната земя. Завинаги.

Никита хвърли пистолета, прекоси двора, обърна се към портата, затича се и със засилка прескочи оградата. Бодливата тел само го одраска по ръката. Добре че беше с ръкавици, иначе щеше да остави кръв върху нея.

Кубика беше извън себе си.

Невероятно, но факт — някакъв глупак беше убил за един ден четирима от най-добрите му бойци.

Предния ден се бе забавлявал с Маша. Охраняваха го трима от верните му телохранители. Льовата и Кучето стояха пред входа на кабинета му, а Дворянина обикаляше клуба. И съвсем случайно мернал отдалече онова същото момче, дето разкраси физиономията на Френския. Проследил го и видял Антон да го води в кабинета си. Станало му интересно. Спрял се пред вратата и подслушал разговора им. И неволно разбрал за заговора срещу Кубика. Нахаканото момче се заканвало да го ликвидира. Искало и дял от бизнеса на Антон, но Дворянина не обърнал внимание на това. Виж, за чистката обаче надал ухо.

А после тотално оплескал всичко. Вместо да види на място сметката на момчето заради приказките му — и на Антон можеше да му прочете присъда, загубата нямаше да е голяма, — той се обади на Кубика. Така и така, казва, появи се някакъв отракан тип тука, иска да отърве собствениците на клуба от нашата опека.

Докато Дворянина му се обади, докато му докладва, онези двамата си плюли на петите. Отишли при Елдар. Наложи се спешно да вдига на крак Френския. Той веднага разбра какво се иска от него и моментално тръгна с Моряка към посочения адрес.

Само че момчето вече ги причаквало там и набързо ги очистило и двамата. Явно беше професионалист, личеше си. Професионален убиец. Даже хвърлил пистолета върху труповете.

Щепсела беше закарал Френския и Моряка до мястото. Той веднага схванал каква е работата. Видял как момчето и Антон излизат от входа и се качват в някаква кола. Заминали си, а той веднага хукнал в блока. Видял двата трупа и моментално се обадил на Кубика. Да, весело си прекараха тази нощ.

Кубика не се бе паникьосал, не. Просто заряза Маша, взе телохранителите си и излязоха от клуба. Беше решил да вдигне всичките си момчета на крак, но по пътя научи, че онова нагло копеле пак се е върнало в клуба и се е затворило в кабинета му с Маша. Наложи се да се върнат обратно. Той остана с Кучето, а при момчето изпрати Льовата и Дворянина.

Свършиха си работата както трябва. Първо хванаха Антон, после се качиха с него в кабинета. Но момчето се усетило, че има нещо гнило, и не им отворило вратата. Дворянина я направил на решето с узито си, но, уви, куршумите пронизали Маша, а онова говедо се измъкнало.

Дворянина и Льовата хукнаха да го гонят. Но не успяха да го стигнат, само си изпросиха куршумите — по два на всеки. Момчето още веднъж доказа професионализма си.

Беше оставил якето си на Маша. Но в него нямаше нищо — нито паспорт, нито визитка. С една дума, не успяха да разберат къде живее това копеле.

Антон и Елдар също не знаеха. Но Кубика за всеки случай ги закачи на две куки с главата надолу.

Още тогава Антон му каза, че това момче — Никита се казвал — имало връзки и при ченгетата, и при мутрите. Всичко беше възможно… А Кубика, за съжаление, не можеше да се похвали със същото.

Може пък Никита да блъфира. Но за всеки случай Кубика реши да се махне от клуба и да се установи в дома си. Взе и бойците си.

Само че момчетата, които му бяха останали, вече се брояха на пръсти. Хлебарката, Търговеца, Пукотевицата и Секса бяха от старата гвардия, Кучето, Щепсела, Щурма дойдоха в групировката малко по-късно. Всички се бяха доказали на практика.

Но виж, Гената и Лопатата бяха от най-новите. Тепърва имаше да доказват, че са добри бойци. Затова Кубика не ги взе със себе си и ги остави да наглеждат клуба. Трябваше да довършат започнатото от него — да съберат онези двадесет момичета, които минаха конкурса, и да ги изпратят чрез туристическа агенция в чужбина. Там имаше кой да ги посрещне. В чужбина всичко беше уредено.

Не беше лесна задачата им, но Гената и Лопатата щяха да се справят с това. Ако разбира се, никой не им попречи… А единственият, който можеше да им попречи, беше онова копеле на име Никита. Прекалено нагло момче. Можеше пак да се появи в клуба. Но там стоеше на пост една скромна лада седмица с тъмни стъкла. В нея дежуреха Търговеца и Пукотевицата. Причакваха Никита. Имаха една снайперистка винтовка и веднага, щом се явеше, щяха да го очистят. И автомати имаха. Можеха да го направят на решето…

Имаше и друг вариант. Да научат къде живее и да му видят сметката там. Точно затова тези двамата — Антон и Елдар — сега висяха, окачени надолу с главата, в мазето на Кубика. Стига толкова са се правили на господари във „Феерия“. И без това само оплескаха нещата. Затова щеше да се наложи да ги премахнат. Но първо трябваше да изтръгнат от тях цялата истина.

Кубика седеше пред тях на обикновена табуретка. Беше страшно напушен — състояние, в което подобни неудобства изобщо не могат да му направят впечатление. Още по-малко го интересуваше как се чувстват Антон и Елдар в момента.

— Е, какво, сетихте ли се, дебили, къде можем да намерим вашето приятелче? — попита Секса.

Той стоеше пред пленниците с камшик в ръка. И от време на време ги шибваше с него по главата и гърба.

Антон и Елдар мълчаха. Лицата им бяха червени от прилива на кръв в главата. Може и езиците им да бяха отекли вече. Сигурно не можеха да говорят. А ако беше така, значи скоро щяха да хвърлят топа. Ами да вървят по дяволите тогава!

Но не, още можеха да говорят.

— Никита беше с кола — с голямо усилие каза Антон. — С нея ли ви избяга?

Честно казано, това говедо им избяга без кола. Поне не бяха забелязали да се е мяркал на паркинга пред клуба. Освен това от сутринта до паркинга стояха хората на Кубика. Ако се върне за колата си… Но засега нямаше никакви новини за него.

— Каква кола кара?

— Бяла лада осмица.

— С какъв номер е?

— Откъде да знам — започна да хрипти и да се дави Антон.

Кубика погледна Секса многозначително. Онзи веднага разбра какво иска да му каже и изтича по стълбите нагоре към първия етаж на къщата. Върна се след около пет минути.

— Вярно е, има една лада осмица на паркинга. Пукотевицата лично я е огледал.

— Нали знаеш какво да правиш?

— Изненада под двигателя?

— По принцип няма да е лошо.

Да, Секса беше прав, нямаше да е зле да заложат взрив под колата. Но това не беше най-важното сега.

— С една дума, прави каквото искаш, но проучи колата по номера, разбери на чие име е регистрирана.

— И адреса ще проуча.

— Виждаш ли, няма смисъл да те уча какво да правиш.

— Ясно, шефе, няма проблеми.

Секса вече се канеше да тръгва, но Кубика го спря.

— Ей, а тези покойници кой ще ги свали? — посочи той към Антон и Елдар.

— Как така покойници?

— А ти какво мислиш, че няма да станат ли?

— Аа… Разбира се, ще станат!

В очите на Антон и Елдар се появи див ужас, но Кубика само можеше да се радва на страданията им.

Пета глава

Още преди време Никита беше сложил скрита камера над входа на апартамента си. Сега можеше да вижда какво се случва на площадката отпред, без да отваря вратата. И видя двама не чисти руснаци — така наричаше хората от кавказки произход. По принцип нямаше нищо против дружбата между народите, но не му хареса с каква наглост тези двама типове от бившите републики звънят на съседката му.

Вратата се открехна леко, но не се отвори докрай — верижката я застопори в определено положение. Никита чу гласовете на стопанката и гостите й:

— Идваме по обявата. Давате апартамента под наем, нали така? — с лек акцент попита единият представител на някоя от южните републики.

За Никита това беше нещо ново. Съседката му дава апартамента си под наем — много интересно.

Докато се обличаше, за да я посети, не чистите руснаци вече бяха влезли в апартамента, но вратата беше оставена отворена. Кандидатите за наематели оглеждаха жилището. Никита също влезе.

— Никита! Какво правиш тук? — учуди се стопанката.

Познаваха се, но само бегло.

— Какво, да не давате апартамента под наем?

— Да. Защо?

— За дълго ли?

— За три месеца.

— И колко искате?

— Защо се интересуваш?

— Да, наистина, защо се интересуваш? — намеси се в разговора им единият представител на бившите републики.

Но Никита продължи да разговаря със съседката си и сякаш не го забелязваше.

— Брат ми и жена му ще ми дойдат на гости. За дълго. И няма да е лошо, ако им наема квартира до своя апартамент.

— Наистина няма да е лошо — отзивчиво му кимна съседката.

— Колко искате за месец?

— Ами апартаментът е двустаен, обзаведен, с телефон… Общо взето, четиристотин и петдесет долара на месец.

— Чудесно, цената ме устройва. Общо стават хиляда триста и петдесет.

Бяха много пари. Но животът му бе по-ценен. А от това жилище зависеше неговата безопасност. Никита знаеше много добре с кого си има работа. Льончик нямаше да миряса, докато не го прати на онзи свят.

— Ей, нацалник, цакай малко! — започна да се репчи другият. — Ние взема тази апартамент.

— О, извинете, момчета, но вече дадох квартирата — въздъхна собственичката, сякаш съжаляваше за това.

— На кого?

— На съседа си.

— А защо не дошъл по-рано този, пфу, съсед? — презрително присви очи онзи.

— Това не е ваша работа, уважаеми! — Никита строго смръщи вежди.

— Говедо! — изсъска другият азиатец.

— Е, ще се обиждаме ли сега?

— Ще се обиждаме.

— Ще ви помоля веднага да напуснете апартамента ми! — възмутено каза съседката. — Или ще извикам полиция.

— Пфу, каква апартамент, лоша апартамент — презрително се изплю кавказецът.

Никита не можа да се сдържи да не вкара едно кроше на този недостоен представител на южните народи.

Кавказците си тръгнаха. Никита си поговори със съседката и след около пет минути си тръгна, за да вземе пари за наема.

Тъкмо беше излязъл на площадката, когато чу:

— Ей, драги, цакай малко, трябва поговори!

Двамата кавказци с нагли физиономии тръгнаха да се качват към него по стълбите. Вървят едни такива наперени, свиват юмруци.

— Хубаво, ще си поговорим — сви рамене Никита и без много приказки вкара един шут в ченето на първия.

Зъбите му изтракаха, нещо изпука в устата му. Азиатецът моментално оклюма глава и се стовари върху онзи, който вървеше след него.

Продължение нямаше. Сблъсъкът завърши с тази печална за кавказците сцена.

— Нисто, тъпкано върне тебе! — заплаши го вторият, преди да си тръгнат.

Това не направи позорното им отстъпление по-достойно.

Беше началото на октомври. Навън бе студено, но монахинята с черно расо и бяло покривало на главата сякаш не усещаше студа. Лицето й бе унило, но очите й бяха озарени от някакъв странен огън. Симпатично личице, очите й — красиви, а пък устничките направо да ги изядеш…

Кубика спря пред нея като прикован и я зяпна възхитено.

Монахинята му се усмихна сдържано и погледна кутията в ръцете си — „Събираме помощи за църквата…“

— Какво, мангизи ли ти трябват? — грубо я попита Кубика.

Момичето изведнъж посърна, сведе очи към земята и бавно започна да отстъпва.

— Ей, чакай бе, къде тръгна! — хвана я за ръката Кубика.

Но тя успя да се освободи и отстъпи още няколко крачки.

— Как не ви е срам, млади човече! — чу се строг глас зад гърба му.

Кубика се обърна и видя някаква стара жена. Изгледа я презрително и изкриви устни, сякаш е ял киселец.

— К’во искаш бе, бабе? Я се разкарай, докато не съм се ядосал.

— Как си позволявате? — възмутено извика старата жена.

— Абе я си затваряй устата, дърта кукумявке! — озъби й се Хлебарката, хващайки Кубика под ръка, и го дръпна да си тръгват.

— Хайде да се махаме оттук. Че може и ченгетата да дойдат.

Връщаха се от една кръчма. Бяха се наобядвали хубаво, бяха пийнали водчица, всичко както трябва. Че защо да се крият от някого? Трябваше да забравят за известно време пътя до клуба, докато не гръмнат онзи изрод на име Никита.

Иначе спокойно можеха да си обикалят другите кръчми. Колкото им е кеф. Финансите им го позволяваха.

Качиха се в колата. Зад волана беше Щурма. На него не му разрешаваха да пие — точно сега не им трябваха проблеми с ченгетата.

— Еех, че е хубаво. — Доволен, Кубика се настани удобно на задната седалка в мерцедеса.

Погледна през прозореца. Отново видя монахинята. Стоеше на тротоара и събираше милостиня. Много апетитно гадже…

— Искам я! — посочи я с пръст Кубика.

Беше обърнал доста водчици и сега беше готов за всякакви подвизи.

— Че тя даже в колата няма да се качи — неодобрително поклати глава Хлебарката. — Нали е монахини, един вид, светица.

— Ами точно това искам да проверя, светица ли е, или не. Ако е девствена, значи е светица, ако не е, значи само се прави на такава.

— По-добре не я закачай.

— Слушай, Хлебарка, по принцип си точно момче. Като дясна ръка си ми. Само че недей да ме учиш какво да правя, става ли!

— Че аз не те уча.

— Ами млъквай тогава. Сега набързичко ще проведем една от старите операции. Или вече си забравил как отвличахме мадами?

— Ами не, не съм.

Хлебарката си знаеше работата много добре. Щурма трябваше да спре точно до жертвата. Не се изложи. Вратата на мерцедеса се отвори за секунди, Хлебарката протегна напред дългите си ръце, подаде се леко навън и сграбчи монахинята.

Тя даже не можа да разбере какво става и вече беше в колата.

Хлебарката затисна устата й с ръка, затръшна вратата и я прехвърли на свободното място между себе си и Кубика.

Монахинята мучеше, дърпаше се, опитваше се да се освободи. Но вече нищо не можеше да й помогне. Хлебарката имаше не ръце, а клещи.

— Това е обир, мадам! — подигравателно каза Кубика и изтръгна кутията с парите от ръцете й.

— Така, я да видим какво има тука!

Той проби дъното на кутията и в скута му се изсипаха някакви монетки. И хартийки имаше. Именно хартийки — че то банкнотите по сто и хиляда рубли пари ли са?

— Мизерия! — с погнуса се намръщи Кубика и отметна настрана монетите и хартийките, сякаш пипа нещо мръсно.

Монахинята престана да се мята като риба на сухо. Притихна. Един вид, смири се със съдбата си. Даже вече нямаше нужда Хлебарката да й запушва устата.

— Не е мизерия — каза тя тихо. — А лепта.

— Откъде пък я измисли тая лепта сега?

— Една жена отишла в храма да се помоли — започна тя със спокоен тон. — Имала само две монети. Лепта — това е много дребна монета. Тя оставила и двете. Дала на Бог всичко, което имала. Господ Иисус Христос ни учи, че никой не е дал повече от нея.

— Слушай бе, какви са тия глупости, дето ми ги дрънкаш?

— Ти си непокаял се грешник. Душата ти е черна. Покай се и пусни Господ Бог в сърцето си, пречисти заблудената си душа.

— Ама че досада, не млъкна значи! Затваряй си устата, ясно ли е?

— Както искаш. Ще млъкна. Но ти нямаш никаква власт над мен.

— Имам, имам. И още как имам! Като ти го вкарам до сливиците, ще видиш имам ли власт над тебе, или нямам.

Монахинята пребледня като платно, цялата затрепери от страх. А после изведнъж се успокои.

— Значи Господ Бог ми изпраща това изпитание, за да провери силата на смирението ми — измърмори тя под носа си.

Но Кубика я чу.

— Точно така, смири се. И ще ти стане хубаво.

Пристигнаха в една къща извън града. Кубика нареди на Щурма да заведе монахинята в стаята с решетките и да я заключи в нея. Можеха да я затворят и в мазето, при Антон и Елдар, но там нямаше върху какво да я опъне. А в другата имаше поне легло.

Кубика отиде в стаята си. Тя беше най-голяма в цялата къща. Но за сметка на това беше най-мръсна и разхвърляна, с паяжини по ъглите, а и мебелите не бяха читави. Добре поне, че Тонка беше тук. А накъде без нея. Тя му беше като пътна чанта, навсякъде беше с него.

Тонка стоеше до прозореца. Изглеждаше като бизнес дама в елегантния си костюм с панталон за около хиляда долара. Ухаеше приятно на скъп френски парфюм.

— Какво, май не можеш да се спреш — попита го, без да се обръща към него.

— Не те разбрах. Какво ти става? — намръщи се Кубика.

— Добре де, знам, че мислиш с онази си работа и се заглеждаш по всяка втора. Мина през всичките ония кучки, уж фотомодели. Хубаво, да беше продължил с тях, и без това сами си го търсеха. Но как можа да хвърлиш око на монахиня! Имаш ли акъл изобщо?

— Ей, какво, да не сте се наговорили всички?

— Кои сме тези всички?

— Ами, Хлебарката и той ми чете морал. Сега пък ти.

— Не пипай монахинята. Грехота е, свята жена е.

— Абе да им го начукам аз на всичките светици.

— Точно така, способен си да оскверниш всичко свято с оная си работа!

— Що не млъкнеш, а!

Тонка се обърна ядосано и впи злобен поглед в него.

— Не съм ти някоя курва, разбра ли! Да не си посмял повече да ми говориш така!

— Смея, и още как!

Прекалено много си позволяваше нещо мадамата. Загубила беше всякакво чувство за мярка. Как да не й дадеш урок на такава?

Кубика се приближи до нея. Усмихна й се ехидно и със сила я шамароса през лицето. Тя загуби равновесие, полетя назад към стената и се просна на пода. Той отново се приближи до нея и искаше да я изрита, но премисли. Наведе се, сграбчи я грубо за косата и започна да я влачи по пода. Тонка пищеше от болка и сипеше проклятия, но той не я слушаше. Слушаше само себе си.

— Ти си една никаквица! Мръсница! Просто парцал! — крещеше като обезумял. — Ако искам, мога да избърша пода с тебе. Ако искам… — Изведнъж спря, настъпи я и я погледна замислено. Устните му се изкривиха в демонична усмивка.

— Ако искам, мога да те хвърля на тълпата. Да ти се изредят един след друг всичките момчета… Пу! — Кубика злобно се изплю върху смазаната и унизена жена и излезе от стаята.

Можеше да я накаже още сега, да насъска момчетата, те с радост биха я оправили във всички дупки. Всъщност не! Щурма й беше роден брат. Ще вземе да се разсърди. А сега всеки боец му беше ценен. Добре де, да върви по дяволите тази кучка. Трябваше да се заеме с монахинята. Беше омагьосан от тази жена. Тя направо го подлудяваше.

В стаята при монахинята беше Щурма. Здраво момче, със самочувствие. Случвало се бе да се репчи излишно, да се прави на голям тежкар. Но иначе бе свястно момче и бе проверен на практика. Сега охраняваше монахинята. За него, за боса си я пазеше.

— Тръгвай, вече не ми трябваш. — Кубика му посочи вратата. Демек, омитай се.

— Какво мислиш да правиш с нея? — попита го Щурма неочаквано нагло.

— Как какво — ухили му се ехидно Кубика. — Ще я изчукам. А ти какво, да нямаш нещо против?

— Имам! — отсече Щурма.

Кубика усети как кръвта започна да пулсира в слепоочията му от наглото поведение на този сополанко.

— Какво каза?!

Яростта му нарастваше с всяка изминала минута, обливаше го на вълни и ставаше все по-взривоопасна.

— Това, който чу! Няма да я пипнеш и с пръст! — Щурма застана пред монахинята, прикривайки я с широката си гръд.

А тя се радваше. Е, как няма да се радва, нали се намери герой, който да я защити…

— Сам си го изпроси, помияр такъв! — Кубика не можа да сдържи гнева си и го сграбчи за дрехите.

Но с един мощен удар в слънчевия сплит Щурма тутакси блокира дишането му, накара го да разтвори ръце и да го пусне. И начаса го млатна с отворена длан в ченето. Кубика загуби равновесие и полетя към вратата.

Все пак Щурма не беше като смотаната си сестра.

— Правилно, брат ми! — чу Кубика зад гърба си.

Обърна се и видя Тонка. Свестила се беше гадината, дошла беше да гледа как братленцето й му прави стойки тука.

Нищо, сега щяха да видят те едни стойки.

Извън себе си от ярост, Кубика скочи на крака, стрелна се към Тоня, сграбчи я, вдигна я на ръце и я метна върху Щурма. Онзи не очакваше такъв обрат на събитията, стъписа се, опита се да смекчи падането на сестра си и изпусна от поглед Кубика. А той вече се готвеше за атака — затича се към Щурма, помете го с цялата си тежест и го повали на земята. Започна яростно да го налага с юмруци по лицето — счупи му носа, изби му няколко зъба, направи му мозъка на пихтия. А след това започна да го рита злобно и от време на време удряше по някой ритник и на Тонка.

Усещаше огромен прилив на сили в себе си и те бяха неконтролируеми. Би ги и двамата, докато не се изтощи напълно. Монахинята през цялото време седеше на леглото, беше се свила от ужас и страх в ъгъла. Стана по-ниска и от тревата — нито се вижда, нито се чува. Може би точно заради това Кубика не я удари нито веднъж.

Накрая остави Щурма и сестра му. И двамата бяха в безсъзнание. Нямаше нужда да налага повече безжизнените им тела.

Тогава обърна зверското си лице към монахинята.

— Събличай се, кучко! — кресна й той.

Тя трепереше от страх, но събра смелост да поклати отрицателно глава. Той замахна да я зашлеви, но го спря Хлебарката. За какъв дявол се беше домъкнал сега…

— Защо? — попита го просто той.

Ръката на Кубика увисна във въздуха.

— Така трябва! — подхвърли той през рамо.

— Недей. И без това си загазил достатъчно. — В гласа на Хлебарката се усещаха нотки на упрек.

— А тебе какво те засяга!

— Нали ти казах, не я закачай. Виждаш ли, и Щурма се застъпи за нея. И другите момчета могат да се вдигнат срещу теб. Недей. Спри се!

Проклетата монахиня! И Щурма я защитава. И Хлебарката даже… Кубика беше достатъчно благоразумен, за да осъзнае нестабилността на положението си.

Момчетата му бяха готови да го последват навсякъде и да убият когото и да било, а сега се оказваше, че някаква си нещастна монахиня е способна да събуди такива необясними чувства у тях.

Кубика не искаше да признава грешката си.

Кой знае какво щеше да се случи след това, ако Хлебарката не му беше казал:

— Хайде, да вървим. Секса дойде. Носи информация от полицията.

Хлебарката му подхвърли идея, която можеше да го измъкне от сложната ситуация. И той се хвана за нея — остави монахинята, Щурма и сестра му. От външната страна на вратата имаше ключ. Кубика заключи и го прибра в джоба си.

Тоня дойде на себе си от ласкавото докосване на нечии нежни меки ръце. Тя отвори очи и видя пред себе си красивото лице на младата монахиня.

Да, момичето беше много красиво. Нищо чудно, че Сашка се е застъпил за нея. Тоня ненавиждаше красивите момичета. Но монахинята, кой знае защо, не предизвика враждебни чувства у нея. Тя излъчваше някаква особена кротост и топлота. Наистина беше свято същество.

Но нали и Тоня можеше да е като нея. Тя всъщност не беше лошо момиче, но Кубика — като същински сатана — я бе отклонил от правия път. Проклет да е дано този мерзавец!

Беше я пребил жестоко. Но защо лицето не я болеше? Дали защото ръцете на монахинята притежаваха някаква особена сила и изцеляваха болката…

Пред очите на Тоня монахинята свести брат й. Облекчи и неговите болки.

След като реши, че е изпълнила мисията си, тя пак отиде на леглото и се сви в ъгъла.

— Благодаря ти! — благодари й искрено Сашка.

— Не, аз ви благодаря — изчурулика божията невеста с нежното си гласче.

— Ненавиждам тази гадина! — сви юмруци брат й.

— Животно! — съгласи се Тоня.

Тя се надигна от пода, разходи се из стаята — май можеше да ходи. Приближи се до вратата. Беше заключена.

— Можеш ли да станеш? — попита брат си.

— Разбира се, но искам да полежа поне две минутки…

— Не две минутки, поне два часа трябва да лежите — обади се монахинята. — Имате сериозна травма на крака. Но ще ви мине…

— Ще му мине — повтори Тоня.

За момент в стаята настъпи пълна тишина. Монахинята сякаш потъна в тази тишина и се сля с нея. Сякаш престана да съществува.

— Трябва да се махнем от този мръсник — каза Сашка.

— Къде ще отидем?

— Ами където и да е… В чужбина например. Ще му приберем парите и ще офейкаме зад граница. С неговите милиони няма да умрем от глад там.

— За какви милиони говориш? — не го разбра Тоня.

— За тези, които Кубика крие от нас.

— А ти знаеш къде ги крие, така ли?

— Знам. Всичко знам.

— И къде?

— В село Куряево, на гробищата, има там един гроб…

— Сериозно ли говориш?

Кубика май му бе контузил сериозно главата и сега брат й бълнуваше… Или наистина знаеше тайната му. А сега бе просто в такова състояние, че не се страхуваше да я разкрие.

— Трябва да бягате оттук — неочаквано каза монахинята.

Сякаш някаква неведома сила я свали бързо и меко на пода.

— Вратата е заключена — поклати глава Тонка.

— Не е трудно да я отворим.

Тя се наведе над Сашка, пъхна ръка под якето му и извади пистолета му — китайски, безшумен, тип 67. Хубава играчка — така казваше брат й, когато се хвалеше с него.

— Остави пистолета — опита се да й нареди Тоня.

Но монахинята само поклати глава. Загледа се за миг в него, сякаш се зачуди нещо. И неочаквано бързо и ловко го зареди.

Насочи го към Тоня.

— Какво правиш? — Ужасена, тя отстъпи назад към вратата.

— Махни се оттам — спокойно и учтиво я помоли монахинята.

Тоня послушно отстъпи встрани и чу два почти безшумни изстрела. Металната ключалка издрънча и поддаде.

Изглеждаше невероятно, но беше факт. С лекота, сякаш на игра, монахинята прати два куршума в ключалката от разстояние три метра. Изстрелите бяха толкова точни, че тя вече не приличаше на нищо. После се приближи до вратата и с леко натискане на бравата я отвори.

— Ей сега идвам — тихо каза тя и изчезна в тъмнината на коридора.

Сашка не можеше да повярва на очите си. В тях се четеше неописуемо удивление и възхищение. Тоня само сви рамене от недоумение.

Секса разказваше дълго и отегчително как е проучвал адреса на Никита по номера на ладата осмица. Намерил някакво ченге, бутнал му някоя рубла. После го размотавали насам-натам, направил едно, друго, трето… Кубика отдавна да го беше прекъснал.

Но вече се беше успокоил. Успокои се след инцидента с Щурма и Тонка. За да превключи на друга вълна, му трябваше време.

Накрая вникна в темата.

— Накратко — прекъсна го той, — откри ли адреса?

— Да.

— Казвай.

Секса изрецитира улицата, номера на блока и апартамента.

— Сега ще пратим там хора. Между другото, дали това говедо си е вкъщи по това време?

— Не знам.

— А аз знам — прозвуча неочаквано приятен женски глас.

В стаята влезе монахинята. Дясната й ръка беше отпусната надолу и държеше пистолет. Всички се стъписаха от недоумение.

Единствен Кубика се развесели.

— Я виж ти! Че тя държи пищов! Я по-добре, маце, остави тази играчка, да не взе да гръмне. И да се простреляш, без да искаш.

Сигурно беше взела пистолета на Щурма. Явно беше намерила и резервен ключ в дрехите му. И затова е успяла да излезе от стаята. Само че не е хубаво да се пипа по джобовете на покойниците и без разрешение да се влиза при важни хора. Нищо, щеше да я накаже после…

Дори през ум не му минаваше, че монахинята може да стреля по него или по когото и да било. Че тя даже не знаеше как се зарежда това чудо. Нищо, щеше да види тя. Ще види как се зарежда „пушката“ му за стрелба…

Монахинята сякаш не го чу.

— Онзи апартамент е проклет — тихо каза тя.

— Какъв апартамент? — не я разбра Хлебарката.

— Онзи, в който имате намерение да отидете. Проклет е. Всеки, който припари до него, намира там смъртта си. И само той оцелява. Защото го пази бяла магия. А вас не, над вас витае смъртта.

Думите й приличаха на бълнуване на психичноболен човек. Тази луда монахиня говореше пълни глупости, някакви налудничави измислици.

— Разкарайте оттук тая чалнатата! — възмути се Секса и нервно намести кожената шапка на главата си.

— Защо не я разкараш ти? — недоволно изсумтя Хлебарката.

— Ей сега.

Секса направи крачка към монахинята. Но тя мигом насочи пистолета към него. И натисна спусъка. Шапката на Секса отхвръкна от главата му. Още не беше паднала на земята, монахинята стреля пак. И я улучи отново.

Шапката падна на земята. Монахинята направи още два изстрела. И двата куршума продупчиха шапката на едно и също място.

Кубика загуби и ума, и дума. На Хлебарката щеше да му се откачи ченето, а на Секса му се разтрепериха краката. Нито един от тримата не посмя да мръдне от мястото си.

— В пълнителя има още три патрона — спокойно, сякаш на проповед, каза монахинята. — За всеки по един. — Изведнъж изпусна пистолета от ръцете си. — Но не мога да стрелям.

Тя прикри лицето си с ръце, свлече се бавно на земята, сви се на топка и тихо зарида. Плачеше не от мъка, а сякаш от радост. Глупачка…

Секса скочи към нея и вдигна пистолета от земята. Замисли се за момент и го насочи към нея.

— Какво правиш, идиот такъв! — спря го Хлебарката.

Той взе пистолета от ръцете на Секса, чукна го с юмрук по главата и го сложи да седне в креслото.

— Поседни малко, глупако, успокой се!

Хлебарката премести поглед към Кубика.

— Това момиче не е случайно — каза той.

— Не е…

— И знае нещо за апартамента.

Монахинята спря да плаче, надигна се от пода и погледна виновно Кубика…

— Нищо не знам. Нарочно ви заблудих.

— Защо?

— Дяволът ме въведе в изкушение.

— Дяволът ли?

— Дяволът. От него се криех зад стените на манастира. Пуснете ме, моля ви… Там ме чакат…

— Ще те пуснем — неочаквано реши Хлебарката. — Но първо ще ни направиш една услуга.

— Каква?

— Ще дойдеш с нас с твоята кутия за просия и ще звъннеш на вратата на онзи апартамент.

— Защо? — попита вместо нея Кубика.

— Ами уж тя събира подаяния по домовете. Нашият клиент ще лапне въдицата веднага и ще отвори.

— Мислиш ли?

— Е, дори и да не отвори, все някак ще го накараме да излезе.

Кубика кимна одобрително — демек, нека отидат с монахинята до апартамента и после ще я пусне.

Вече нямаше никакво желание да обладае тази кучка. Погледът му неволно се спря на пистолета, който Хлебарката взе от Секса.

Никита чу звънеца на входната врата на апартамента. Но не в този, в който се намираше в момента, а в съседния — в този на Марта.

Погледна през шпионката и видя някаква монахиня. Стоеше пред вратата, облечена в черно расо и с бяло покривало на главата.

Откога монахините са започнали да обикалят домовете за милостиня? Някакъв прецедент ли е това… А не, някой искаше да си разчисти сметките с него, реши моментално, след като видя на две крачки от монахинята подозрителна сянка.

Тя не беше монахиня. Това беше клопка. Ако й отвореше, в апартамента сто процента щяха да нахлуят неколцина здравеняци е черни пищови и черни помисли.

— Какво искате? — попита Никита.

Микрофонът прие звуковия сигнал и го предаде на радиопредавателя, който се намираше в съседния апартамент.

— Какво искате? — чу се от празния апартамент.

Той очакваше да чуе нещо от сорта на: „Дайте милостиня в името на Христос!“. Но чу нещо съвсем друго:

— Никита, не отваряй!

Гласът му беше до болка познат.

Изведнъж пред монахинята изскочи някакъв бабаит, сграбчи я за врата и я притисна към себе си.

— Ама че гадина! — изхриптя злобно той.

Държеше пистолет. И сякаш всеки момент щеше да го насочи към монахинята.

Никита натисна едно копче. Бравата на входната врата в съседния апартамент се задейства от подадения електрически сигнал и заключващият механизъм изщрака — тя се отвори.

Бабаитът й тегли един шут с крак, разтваряйки я широко, и насочи пистолета си напред. Но не бързаше да влиза в жилището. Първо нахълтаха някакви други двама с пистолети. Той влезе след тях. Заедно с монахинята.

Малко по-надолу по стълбите имаше още един.

Никита излезе от апартамента. Държеше пистолет със заглушител.

Веднага щом се появи на стълбищната площадка, вратата на асансьора се отвори.

— Виж ти, нашето говедо! — чу глас с акцент.

Да не повярва човек — старите му приятелчета от Кавказ дошли да си разчистят сметките с него. Сега обаче нямаше време за тях.

Видя как боецът на Льончик се опули изненадано насреща му и се хвана за пистолета, но вече беше късно. Повали го само с един изстрел — в сърцето.

И продължи нататък. Нахълта в апартамента. Бабаитът с монахинята стоеше в коридора. Даже не успя да се обърне, когато Никита опря дулото на пистолета в тила му и натисна спусъка. Забрави моментално за втория труп…

От кухнята изскочи някакъв, но той го изпревари и му заби една оловна пломба в челото. Улучи още един тъкмо когато онзи изскачаше от спалнята. Даже с някакво съжаление го уби. Писна му да убива…

Без да обръща никакво внимание на монахинята, изскочи от апартамента и видя насреща си побратимите от бившите републики. Бяха трима. И тримата в пълен шок. Ужасът на кървавата саморазправа ги беше парализирал.

— Май ме търсехте за нещо? — подсмихна се Никита.

— А не, не сме… Ний такова… Ний си върви…

— Видяхте всичко! — каза Никита и насочи пистолета към единия.

Стори му се, че някой се изпусна, и във въздуха се разнесе ужасна миризма.

— Не, не, ний нищо не видели…

— Никита, те няма да кажат нищо — прозвуча зад гърба му един много мил и познат глас.

— Хайде, изчезвайте оттука! — кресна им заплашително той.

И онези се изпариха като дим. Само зловонната миризма остана.

Никита хвана под мишници трупа на стълбите и го замъкна в апартамента. Затвори вратата след себе си. Чак след това се обърна към монахинята.

— Марта!

Да, това беше тя. Веднага позна това нежно лице, тези мили очи, изпълнени със сълзи на радост, и тази толкова позната срамежлива усмивка.

— Никита…

— Милата ми — прегърна я Никита и я притисна към себе си.

Но сантименталната сцена свърши дотук. Изведнъж Марта се отдръпна от него.

— Този апартамент е проклет. Не искам да оставам повече тук.

Да, беше права. Този апартамент наистина беше проклет. В него умря Люба, Анка, сега и тези тримата негодяи, към които се присъедини и трупът от стълбището… И самия него веднъж замалко не го убиха тук. Наистина, това не беше апартамент, а прокобно място, над което постоянно витае смъртта.

— И аз…

Никита хвана Марта за ръка и внимателно я изведе от апартамента. Предпазливо спря за миг на площадката отпред. Ослуша се. Като че ли беше спокойно. Чак след това я заведе в съседния апартамент, в който живееше напоследък. Заключи вратата след себе си.

— Марта!

— Никита!

Шеста глава

Кубика не можеше да повярва на ушите си.

Седеше в мерцедеса си. Зад волана беше Секса. Отпред вдясно — Кучето. Колата беше спряла в двора на блока, в който живееше помиярът на име Никита.

Само преди малко Хлебарката, Търговеца, Пукотевицата и Щепсела влязоха във входа с онази глупава монахиня.

В джоба на Хлебарката имаше „бръмбар“ и Кубика имаше възможност да контролира ситуацията, без да излиза от колата.

Всичко стана толкова бързо и неочаквано. Момчетата нахлуха в апартамента на Никита, а след това нещо съвсем тихо изпука. После се чу гласът на копелето Никита: „Какво искате“.

Само след минути от входа изскочиха трима кавказци. Очите им ще изскочат от ужас, а на единия панталоните му увиснали на задника — все едно е напълнил гащите. Кучето реагира на секундата и отиде при тях.

— Леле, леле! Всичко, абсолютно всичко очистиха!

Не можа да разбере нищо друго от тях. Кавказците го избутаха настрана, скочиха в шестицата си и изчезнаха.

Но в същия момент Кубика чу някакви гласове през „бръмбара“. „Никита…“ — Монахинята го позна. „Милата ми…“ — Онзи изрод явно тръгна да я прегръща.

Да му се не види! Това говедо пак го бе прецакало. Убило бе четирима от най-добрите му бойци!

— Да отидем ли и ние? — попита Кучето.

— Къде? — не го разбра веднага Кубика.

— Ами да го довършим този Никита.

— Вие със Секса ли?

Честно казано, можеше да ги изпрати да му видят сметката. Но току–виж, той им види сметката. А те бяха последните му бойци. Други вече нямаше. Освен Щурма. Но и той, гадината, беше предател. А и Тоня. И тя трябваше да умре…

Преди да излезе, ги беше натикал в мазето при Антон и Елдар. Време беше да се отърве от тях.

И изобщо, време беше да се отърве от всички!

— Ще направим така… — реши Кубика. — Ти, Куче, и ти, Секс, отивате в къщата. Убивате Щурма, Тонка и двамата балъци…

— Няма проблем.

— После ще се свържете с Гената и Лопатата. И заедно с тях ще ме чакате там. Аз ще дойда скоро.

Скоро — демек никога. Край, вече не го интересуваше никакъв бизнес. Бе загубил всичките си момчета, а това не беше добър знак. Предупреждение свише явно. Трябваше вече да излиза от играта.

Аварийният изход винаги трябваше да е готов за бягство, подобно на запасните люкове в подводниците. Кубика знаеше какво трябва да направи — да замине в чужбина. Само че нямаше банкова сметка там. Затова щеше се наложи да тръгне на път с всичките си пари и ценности. А такива имаше много. Страшно много. До края на живота си не можеше да ги изхарчи.

Кубика изпрати Кучето и Секса с изоставената кола на Хлебарката. А самият той седна зад волана на мерцедеса и потегли към съкровищата си.

Щурма успя да се извърти и да извие тялото си така, че да се промуши през завързаните си ръце. Сега ръцете му бяха завързани отпред.

В мазето беше тъмно и нямаше никого. Само Тоня беше до него и двамата балъци бизнесмени. Но те вече не реагираха на нищо. Бяха се смирили със съдбата си.

Щурма отдавна знаеше старата житейска истина, че който се примирява с ударите на съдбата, загива. А той нямаше намерение да се примирява и нямаше да загине.

От стената до него се подаваше метален профил с остри ъгли. Той се извъртя и допълзя до него, опита се да разреже въжетата на ръбовете му. След много мъки и усилия успя. С краката беше по-лесно. Намери една стъклена бутилка, счупи я и с острите й краища преряза въжето.

Освободи и Тоня. Само че тя даже не успя да му благодари за това. Откъм входната врата се чуха стъпки. Щурма бързо и тихо се скри зад ъгъла до вратата. И когато Секса влезе в мазето, го удари с юмрук в слепоочието. След това скочи върху него, стисна го здраво с двете ръце. Чу се изпукване на шийни прешлени. Заедно с тялото на земята падна и нещо метално. Пистолет!

— Секс, какво става там долу? — В мазето слизаше Кучето.

Щурма го посрещна с два изстрела в гърдите и главата. Кучето отлетя на онзи свят.

С това завърши всичко. Вече бяха свободни. Само че Щурма не го разбра веднага. Първо претърси цялата къща, после двора. Не откри никого. Видя само джипа „Чероки“, с който бяха дошли Секса и Кучето.

Нямаше го нито Кубика, нито момчетата.

Щурма бързо отвърза и двамата нещастници долу.

— Пускам ви — каза им той. — Но как ще се оправяте след това, си е ваш проблем.

— Ами ще се скрием все някъде — каза Антон, доволен, че са го оставили жив.

— И до града пеша ще стигнете.

Самият той се качи в джипа заедно с Тоня. Не им беше на път да ги закарат. Трябваше да отскочат до село Куряево…

— Разбери ме, не можах да стрелям по тях!

Марта не се оправдаваше. Напротив, беше горда, че е издържала на изкушението да убие мерзавците, които я похитиха.

Чак сега Никита разбра къде беше изчезнала. Отишла е в манастир. И през цялото това време е била на две крачки от него, в едно близко селце до Москва. В някаква женска обител. А той я бе търсил по районните управления на милицията, по болниците и моргите. Ама че е глупав, как не се сети?!

Женският манастир бил в окаяно състояние. За цялостната му реставрация били нужни средства и затова монахините пътували до града, за да просят милостиня. Марта също ходела с тях. До момента, в който не я отвлякъл Льончик.

Искал да я изнасили. Нищожество! Но нищо не успял да направи. Тогава решили да я използват като примамка. Мръсници!

— Бог е искал да провери дали ще издържа на изкушението — каза Марта. — И ми е изпратил това изпитание.

— Но ти си устояла — каза Никита. — И можеш да се върнеш към светския живот.

Той я погледна с надежда. Но тя извърна очи, смути се.

— Ще поговорим за това по-късно…

Искаше да се върне при Никита. Искаше. Виждаше се по очите й… Щяха да бъдат заедно! Душата му пееше от щастие, макар че Марта не му беше дала още окончателен отговор.

— Ти остани тук — каза й той.

— А ти?

— Трябва да спипам този гад Льончик.

— Искаш да му отмъстиш ли?

— Да.

— Помислите ти са греховни.

— Както и целият ми живот. Но трябва да го направя. Иначе той ще ме спипа.

— Къде ще го търсиш?

— Не знам. Но ще го намеря.

— Идвам с теб.

— Защо? Опасно е.

— Знам. Но не мога без теб.

Марта се разплака и се притисна към него. Никита я целува дълго и нежно, докато тя не се успокои.

— Няма да плача повече, само ме вземи със себе си.

— Трябва да се преоблечеш.

— Трябва — кимна му Марта. — Но повече няма да стъпя в апартамента си. Това е проклето място.

— Аз ще отида.

Никита отиде до пълния с трупове апартамент, взе от шкафа на Марта дънки, пуловер и топло кожено яке.

На площадката срещна случайно Мила.

— Здрасти! — весело му се усмихна тя.

Цъфти от щастие момичето и хубавее.

— Как си? — попита я той.

— Много добре! Благодаря ти.

— За какво? Благодари на мъжа си.

— Вениамин ми е злато. Той е най-добрият мъж на света. Вече съм здрава и живеем прекрасно. А на теб ти благодаря… знаеш за какво…

— Ами… честно казано, „благодаря“ не можеш да си го прибереш в джоба — усмихна й се Никита. — Сега с каква кола си? Какво караш?

— Вениамин продаде ягуара. Купи ми обикновено БМВ.

Направо да ти падне шапката! „Обикновено БМВ“… Не можеш да ги разбереш тези новобогаташи.

— Неудобно ми е да те моля за това. Но ми трябва кола. До утре.

Мила само му се усмихна.

— Моля, заповядай! — И му подаде ключовете.

— Ами до утре тогава!

— До утре!

Не след дълго Никита и Марта вече пътуваха в „обикновеното“ БМВ, чийто километраж още не беше навъртял и хиляда километра.

— Кое е това момиче?

— Мила.

— Какво, да не е имало нещо между вас?

— Ревнуваш ли?

Марта се умълча за малко, а след това каза:

— Да, ревнувам. И винаги ще те ревнувам.

— Няма смисъл да ревнуваш — усмихна й се Никита. — Никога не съм ти изневерявал. А на Мила само й помогнах. Между другото, заедно с това си разчистих сметките и с Ловеца.

— С Ловеца ли? — попита Марта, сякаш се сети за нещо отдавна забравено. — Какво направи с него?

— Ами няма го вече.

— Отмъщението е грях.

— Вярвам ти. Но ще ме разбереш. Ти нали отмъсти за мен на моите насилници, а аз трябваше да отмъстя за теб на твоите.

— Е, какво пък, било каквото било.

— Но с Льончик трябва да си оправим сметките. Не, не искам да му отмъщавам. Льончик просто е един тумор в обществото, който трябва да бъде отстранен. Иначе няма да ни остави на мира.

— Няма — кимна му в знак на съгласие Марта. — А ние искаме да живеем спокойно.

— Ние ли? Значи отново ще бъдем заедно?

— А какво ще правя без теб? Душата на Люба намери покой. Молих се за нея. И за себе си. Издържах изпитанието, което Бог ми изпрати. Вече мога да се върна при теб. Само че никога няма да се отрека от Господ Бог.

— А кой е казал, че трябва да го правиш?

За момент Марта се замисли, а след това заяви:

— Струва ми се, че знам къде е човекът, когото търсиш.

Този тайник беше най-свидната му рожба — не една нощ го гради, вложи в него цялата си душа. И ето че вече имаше къде да събира спестяванията си. Цялата обща каса на групировката му беше тук. Парите и камъчетата бяха на стойност петнадесет милиона долара.

Групировката я създаде той, всичко се вършеше под мъдрото му ръководство, следователно всички пари по право принадлежаха на него. А на останалите… На тях вече не им трябваше нищо.

Кубика премести старата надгробна плоча. Под нея се откри голямата дупка на гроба, от който предварително беше извадил костите на някакъв древен покойник. Гробът беше стар, обрасъл с трева, забравен от всички. Беше най-подходящото място за тайник.

Тъкмо искаше да извади двата огромни куфара от него, когато до съзнанието му стигна сигнал за опасност. Засега беше слаб, но с всяка изминала минута се усилваше.

Изглежда, някой го беше проследил. И вероятно вече го бяха взели на прицел. Трябваше да направи нещо.

Кубика бързо отскочи встрани и в същия момент се чуха няколко изстрела. Куршумите със свистене рикошираха в надгробната плоча, избивайки от нея дребни каменни парченца. Кубика остана цял и невредим и пълзешком продължи да се оттегля зад надгробния паметник.

Куршумите свистяха покрай ушите му и рикошираха със звънтеж, но нито един от тях не го закачи. Успя да се скрие точно навреме. С треперещи ръце извади пистолета от кобура, за да го зареди. Сложи патрона в пълнителя точно в момента, когато нещо тупна в тревата на две крачки от него. Боже, че това беше граната!

Той отскочи встрани, падна по корем. С едната ръка прикри главата си, а другата, с пистолета, мушна под корема си. Последва експлозия. Ударната вълна олюля тялото му, спука му тъпанчетата. Но нито една осколка не го закачи. Гранатата беше РГД-5, или както й казват — пиратка. Виж, ако беше лимонка, отбранителна Ф-1…

Искаше да се надигне от земята, но инстинктът му за самосъхранение го накара да остане легнал. Чу как някой се прокрадва към него. И този някой го държеше на мушка. Всяко невнимателно движение означаваше смърт.

Сашка бе убил Кубика с граната и сега се промъкваше предпазливо към него, за да се увери, че е мъртъв. Тоня внимателно вървеше след него.

Той се спря пред проснатото тяло на бившия й любовник.

— Е, какво гледаш, стреляй! — подкани го нетърпеливо сестра му.

Кубика все още можеше да е жив и следователно — опасен. Един изстрел в главата щеше да ги отърве от него завинаги.

Но Сашка, кой знае защо, се бавеше. Тогава Тоня хвана пистолета и стреля, но не улучи.

Стреля втори път, когато Кубика изведнъж се раздвижи. Той отговори на изстрела й. Пистолетът му беше някъде под него и с грохот избълва куршум, улучвайки Саша в челото.

За сметка на това този път Тоня не направи пропуск. Рани Кубика в крака. Но и той я улучи. Куршумът му прониза лявото й рамо и тя изпусна пистолета.

— Ах ти, гад мръсна! — чу тя яростния му вопъл.

Раненият крак не беше пречка за Кубика, той скочи от земята и се приближи до нея.

Така си и знаеше. Тази кучка Тоня е нагласила всичко. Проследили са го с брат си, стигнали са до съкровището му. Само че ще се хванат за палците!

— Е, какво, кучко, искаше да ме преметнеш, а! — разкрещя се Кубика, побутвайки Тоня.

— Ами аз…

Сега щеше да започне да се оправдава. Да й пикае на оправданията.

— На ти сега, гадино! — каза злобно той и я простреля два пъти.

И двете рани бяха смъртоносни. Безжизненото тяло на Тонка лежеше на земята.

Това беше всичко. Предателите бяха унищожени.

Страшно го болеше глава. Тази кучка го бе ранила.

Но трябваше да превъзмогне болката. Трябваше бързо да прибере всички пари и камъчета от тайника.

Скоро тук ще е бъкано с ченгета. И съкровището му ще остане в земята во век и веков.

Марта не грешеше. До разкривените порти на селското гробище имаше две скъпи коли — джип „Чероки“ и мерцедес шестстотин.

С едната кола бе пристигнал Льончик, с другата — момичето и момчето, които я бяха защитили от този подлец. Кой ли е спечелил битката за парите? Никита беше за момчето и момичето. Но реши да не се намесва в тази борба. Просто премести колата си оттам, остави Марта в нея, а самият той се скри близо до западните коли.

От гробището се чуха няколко изстрела. Гръмна граната. След това пак изстрели. След малко се появи Льончик. Уви, той беше победителят.

Но това щеше да е последната му победа.

Льончик мъкнеше два огромни куфара. Единият му крак беше целият в кръв, вървеше и куцукаше. Все пак занесе тежкия товар до колата. Отвори багажника на мерцедеса, но не успя да сложи куфарите в него.

— Здрасти! — подигравателно го поздрави Никита.

Искаше му се да каже няколко сладки приказки на този негодник и да го попита що за човек е, след като може да посегне на нещо свято. Но Льончик не му позволи да го направи.

Той се обърна рязко към Никита и вече почти беше вдигнал пищова си. Никита се оказа по-бърз. Пистолетът му гръмна пръв и куршумът му го улучи точно в сърцето.

Льончик извади късмет. Умря, без да се мъчи.

— Тези пари са изцапани с кръв — каза Марта, когато Никита й показа съдържанието на куфарите. — И по камъчетата има кръв.

— Точно така, затова трябва да ги изчистим — каза Никита.

— Да ги изперем? Както казват мутрите…

— Не, в друг смисъл. Нали каза, че вашият манастир има нужда от средства.

— Казах.

— Нали си ходила за подаяния. Ето, сега ще се върнеш с тях. С тези пари и камъчета ще може да се построи нов манастир.

— Прав си — усмихна му се Марта. — Само така ще могат да станат чисти пари.

— Е, какво, ще ги дадем ли?

— Ще ги дадем.

Марта беше много доволна от това. Никита не реши да прибере парите и камъчетата за себе си. Искаше да ги даде за благородна кауза. Може пък да получи опрощение поне на част от греховете си…

Гената беше изнервен и притеснено се озърташе на всички посоки.

Вече бяха на летището с Лопатата. А с тях — двадесет красиви момичета, които вече се виждаха по известните модни подиуми в чужбина.

Щяха да видят те едни подиуми…

Кубика им бе поверил много важна задача — да организират заминаването на живата стока зад граница. Двамата с Лопатата се заеха много сериозно с въпроса, направиха всичко както трябва. Само че от Кубика нямаше ни вест, ни кост. И момчетата му изчезнаха някъде. Изобщо, всички се изпариха изведнъж… А времето течеше…

Наложи се да поемат цялата отговорност върху себе си. Сега с Лопатата щяха да изпратят една партида мадами зад граница и ако вземеха добри пари за тях, момичетата щяха да останат завинаги в чужбина. Дори и да ги преметнеха с парите, пак ще останат завинаги там. Къде ще ходят…

И Гената, и Лопатата усещаха, че се е случило нещо лошо с Кубика и групировката му вече не съществува. Вече нямаше кой да им помага за реализирането на сделките. А без тяхната подкрепа бяха за никъде. Нямаше да могат да пласират сами друга партида жива стока. Нещо повече, по всяко време можеха да ги спипат ченгетата. И даже Интерпол.

Обявиха номера на полета.

— Да тръгваме, момичета! — С обаятелна усмивка, Лопатата протегна ръка напред, посочвайки им накъде да вървят.

Момичетата, като стадо овце, тръгнаха след него. Всички бяха прекалено въодушевени и не мислеха трезво. Но все пак се намери една умница.

— А защо обявеният полет е за Кайро? — попита тя. — Нали заминаваме за Париж…

— Ами защото ви лъже! — чу се изведнъж някакъв мъжки глас. — Лъжат ви, мили, момичета. Искат да ви пратят в робство.

Гената не успя и дума да продума. В същия миг го сграбчиха и на секундата върху ръцете му щракнаха чифт белезници. Цивилно облечени мъже извиха ръцете на Лопатата.

Търговската операция беше провалена.

Марта излезе от манастира. Завинаги. Тя се връщаше към светския живот. Никита я посрещна. Дойде да я вземе с тяхната бяла лада осмица.

— Не искам да виждам повече тази кола — каза Марта, когато вече бяха на половината път към града.

— Ами щом не искаш, няма да я видиш повече — сви рамене Никита. — Утре вече няма да я има.

Вече бяха в града, когато Марта му каза:

— Къде отиваме? При родителите ти ли?

Тя не искаше да се връща повече в апартамента си.

— Не, отиваме в собствения си дом.

Не след дълго Никита вече я развеждаше из техния светъл и просторен апартамент в един от новопостроените блокове. Жилището й хареса много. Евтините тапети и липсата на каквото и да било обзавеждане изобщо не я смути.

— Много е хубаво. И църква има наблизо.

— Е, може ли без църква.

— Наел си го?

— Не, купих го.

— Продал си апартамента ми?

— Как мога да го направя без твое позволение?

— Откъде имаш пари тогава?

— Ами… как да ти кажа… — малко се смути Никита. — Не всичко пожертвах за нуждите на манастира. Остана малко и за нас…

— Малко… Тоест колко?

— Половин милион.

— Рубли ли?

— Дай по-нагоре.

— Долара?

— Уви…

— Защо пък „уви“?

— Няма ли да ми се скараш?

— Ами трябва. Но да ти кажа, нещо не ми се ще — усмихна му се тя.

— И освен това… Участвам с дял в един нощен клуб.

— Във „Феерия“ ли?

Марта вече знаеше историята за нощния клуб.

— Да. И знаеш ли, избраха ме за генерален директор.

— Поздравявам те.

Нека се захване с бизнес. Мъжете трябва да се занимават с нещо извън дома, иначе губят интерес към живота. А жената трябва да се грижи за домашното огнище. Марта щеше да се заеме точно с това. Двамата с Никита щяха да бъдат семейство. Само Бог можеше да бъде по-важен от това. А от него имаше тепърва да иска много прошка, и за себе си, и за Никита…

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6323

Издание:

Руска. Първо издание

ИК „Хермес“, София, 2007

Редактор: Димитрина Атанасова

Коректор: Ивелина Йонова

ISBN: 978-954-26-0544-7

1

Равностойно на НАТФИЗ — Б.пр.

2

Вид полярен сокол. — Б.а.

3

Цитат от повестта на Гогол „Вий“ — Б.а.

4

Снайперистка винтовка на Драгунов със сгъваем приклад. — Б.а.

5

Снайперистка винтовка скъсена модификация. — Б.а.

6

През август 1991 г. група държавни и партийни деятели предприемат опит за държавен преврат, който не получава нужната подкрепа от народа. По-късно през декември същата година Белорус, Украйна и Русия обявяват оттеглянето си от СССР, с което той престава да съществува — Б.а.

7

Главно управление на вътрешните работи. — Б.а.

8

Подразделение на милицията за борба с масовите безредици. — Б.а.

9

Древен бог на слънцето, огъня и войната в семитската митология, на когото се принасяли в жертва деца от знатни семейства, изгаряни живи върху жертвеници. — Б.а.

Content

Владимир Количев
Брат, отмъсти за любовта

Пролог

Първа част

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Втора част

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Пета глава

Шеста глава

Информация за текста

1